An oceanic climate, also known as a marine climate, is the temperate climate sub-type in Köppen classification represented as Cfb, typical of west coasts in higher middle latitudes of continents, generally featuring cool summers and mild winters (for their latitude), with a relatively narrow annual temperature range and few extremes of temperature. Oceanic climates can be found in both hemispheres generally between 45 and 63 latitude, most notably in northwestern Europe, northwestern America, as well as New Zealand. Other varieties of climates usually classified together with these include subtropical highland climates, represented as Cwb or Cfb, and subpolar oceanic or cold subtropical highland climates, represented as Cfc or Cwc. Subtropical highland climates occur in some mountainous parts of the subtropics or tropics, some of which have monsoon influence, while their cold variants and subpolar oceanic climates occur near polar or tundra regions.

Precipitation

Locations with oceanic climates tend to feature frequent cloudy conditions with precipitation, low hanging clouds, and frequent fronts and storms. Thunderstorms are normally few, since strong daytime heating and hot and cold air masses meet infrequently in the regions, but are more common in subtropical highland climates where these air masses meet more frequently due to the influence of hotter weather in the subtropics or tropics, especially in monsoon-influenced climates. In most areas with an oceanic climate, precipitation comes in the form of rain for the majority of the year. Most oceanic climate zones, or at least a part of them, however, experience at least one snowfall per year. Snowfall is more frequent and commonplace in the subpolar oceanic climates due to the colder weather in those locations.

Temperature

Overall temperature characteristics of the oceanic climates feature cool temperatures and infrequent extremes of temperature. In the Köppen climate classification, oceanic climates have a mean temperature of  or higher (or  or higher) in the coldest month, compared to continental climates where the coldest month has a mean temperature of below  (or ) in the coldest month. Summers are warm but not hot, with the warmest month having a mean temperature below . Poleward of the latter is a subtype of it and is the subpolar oceanic climate (Köppen Cfc), with long but relatively mild (for their latitude) winters and cool and short summers (average temperatures of at least  for one to three months). Examples of this climate include parts of coastal Iceland, the coast of Norway north of Bodø, the Scottish Highlands, the mountains of Vancouver Island, and Haida Gwaii in Canada, in the Northern Hemisphere and extreme southern Chile in the Southern Hemisphere (examples include Punta Arenas), the Tasmanian Central Highlands, and parts of New Zealand.

Cause

Oceanic climates are not necessarily found in coastal locations on the aforementioned parallels; however, in most cases oceanic climates parallel higher middle latitude oceans.  The polar jet stream, which moves in a west to east direction across the middle latitudes, advances low pressure systems, storms, and fronts. In coastal areas of the higher middle latitudes (45–60° latitude), the prevailing onshore flow creates the basic structure of most oceanic climates. Oceanic climates are a product and reflection of the cool ocean adjacent to them. In the autumn, winter, and early spring, when the polar jet stream is most active, the frequent passing of marine weather systems creates the frequent fog, cloudy skies, and light drizzle often associated with oceanic climates. In summer, high pressure often pushes the prevailing westerlies north of many oceanic climates, often creating a drier summer climate (for example in the northwest coast of North America, bathed by the Pacific Ocean).

The North Atlantic Gulf Stream, a tropical oceanic current that passes north of the Caribbean and up the East Coast of the United States to North Carolina, then heads east-northeast to the Grand Banks of Newfoundland, is thought to greatly modify the climate of northwest Europe. As a result of the North Atlantic Current, west coast areas located in high latitudes like Ireland, the UK, and Norway have much milder winters (for their latitude) than would otherwise be the case. The lowland attributes of western Europe also help drive marine air masses into continental areas, enabling cities such as Dresden, Prague, and Vienna to have maritime climates in spite of being located well inland from the ocean.

Locations

Europe

Oceanic climates in Europe occur mostly in Western Europe. It starts in northwestern Europe, from the British Isles eastward to Germany and some part of Turkey. Most of France (away from the Mediterranean), Belgium, the Netherlands, Austria, Luxembourg, Denmark, western Germany, northwestern Switzerland, south coast and western areas of Norway north to Skrova Lofoten and Southern Sweden below Stockholm.

Some Southern European part also have Oceanic Climate refion such as the north coast of Spain (Asturias, Basque Country, Cantabria, Galicia and north of Navarre, Aragon and Catalonia), the western Azores off the coast of Portugal and Northwesteen Turkey such as Istanbul to around Inebolu

Some Eastern European region such as the north of Croatia and Serbia and some part of Czech Republic, also have oceanic climates.

Examples of oceanic climates are found in Glasgow, London, Bergen, Amsterdam, Dublin, Berlin, Hamburg, Vienna, Bilbao, Oviedo, Biarritz, A Coruña, Bayonne, Zürich, Copenhagen, Prague, Skagen, and Paris.

With decreasing distance to the Mediterranean Sea, the oceanic climate of northwest Europe gradually changes to the subtropical dry-summer or Mediterranean climate of southern Europe.

The line between Oceanic and Continental climates in Europe runs in a generally west to east direction. For example, western Germany is more impacted by milder Atlantic air masses than is eastern Germany. Thus, winters across Europe become colder to the east, and (in some locations) summers become hotter. The line between oceanic Europe and Mediterranean Europe normally runs north to south and is related to changes in precipitation patterns and differences to seasonal temperatures.

The Americas

The oceanic climate exists in an arc spreading across the northwestern coast of North America from the Alaskan panhandle to northern California, in general the coastal areas of the Pacific Northwest. It includes the western parts of Washington and Oregon, the Alaskan panhandle, western portions of British Columbia, and northwestern California.  In addition, some east coast areas such as Block Island, Cape Cod, Martha's Vineyard, and Nantucket have a similar climate.  An extensive area of oceanic climates distinguishes the coastal regions of southern Chile and extends into bordering Argentina.

All mid-latitude oceanic climates are classified as humid. However, some rainshadow climates feature thermal régimes similar to those of oceanic climates but with steppe-like (BSk) or even desert-like (BWk) scarcity of precipitation. Despite the oceanic-like thermal regimes, these areas are generally classified as steppe or desert climates. These arid versions of oceanic climates are found in eastern Washington and Oregon to the east of the Cascade Range in the United States, in the Okanagan Valley in British Columbia in Canada, Patagonia in southern Argentina, and the Atacama Desert in northern Chile.

Africa
The only noteworthy area of maritime climate at or near sea-level within Africa is in South Africa from Mossel Bay on the Western Cape coast to Plettenberg Bay (the Garden Route), with additional pockets of this climate inland of the Eastern Cape and KwaZulu-Natal coast. It is usually warm most of the year with no pronounced rainy season, but slightly more rain in autumn and spring. The Tristan da Cunha archipelago in the South Atlantic also has an oceanic climate.

Asia and Oceania

The oceanic climate is prevalent in the more southerly parts of Oceania. A mild maritime climate is in existence in New Zealand. It occurs in a few areas of Australia, namely in the southeast, although average high temperatures during summers there tend to be higher and the summers drier than is typical of oceanic climates, with summer maxima sometimes exceeding . The climate is found in Tasmania, southern half of Victoria and southeastern New South Wales (southwards from Wollongong).

Some parts of the northeastern coast of Honshu, such as Mutsu, Aomori in Japan, feature this climate.

Indian Ocean
Île Amsterdam and Île Saint-Paul, both part of the French Southern and Antarctic Lands, are located in the subtropics and have an oceanic climate (akin to Tristan da Cunha; see above).

Varieties

Marine west coast (Cfb)

Temperate oceanic climates, also known as "marine mild winter" climates or simply oceanic climates, are found either at middle latitudes. They are often found on or near the west coast of continents; hence another name for Cfb, "marine west coast climates". In addition to moderate temperatures year-round, one of the characteristics is the absence of a dry season. Except for western Europe, this type of climate is confined to narrow bands of territory, largely in mid or high latitudes, although it can appear in elevated areas of continental terrain in low latitudes, e.g. plateaus in the subtropics. It exists in both hemispheres between 35° and 60°: at low altitudes between Mediterranean, humid continental, and subarctic climates.

Western sea breezes ease temperatures and moderates the winter, especially if warm sea currents are present, and cause cloudy weather to predominate. Precipitation is constant, especially in colder months, when temperatures are warmer than elsewhere at comparable latitudes. This climate can occur farther inland if no mountain ranges are present or nearby.  As this climate causes sufficient moisture year-round without permitting deep snow cover, vegetation typically prospers in this climate.  Deciduous trees are predominant in this climate region. However, conifers such as spruce, pine, and cedar are also common in few areas, and fruits such as apples, pears, and grapes can often be cultivated here.

In the hottest month, the average temperature is below , and at least four months feature average temperatures higher than . The average temperature of the coldest month must not be colder than , or the climate will be classified as continental. The average temperature variations in the year are between , with average annual temperatures between . Rain values can vary from , depending on whether mountains cause orographic precipitation. Frontal cyclones can be common in marine west coast regions, with some areas experiencing more than 150 rainy days annually, but strong storms are rare.

Cfb climates are predominant in most of Europe except the northeast, as global temperatures became warmer towards late 20th and early 21st century. However, just a few decades ago, oceanic climate was only present in parts of Western Europe, including northern Spain, northwestern Portugal (mountains), Belgium, Britain, France, Ireland, and the Netherlands. They are the main climate type in New Zealand and the Australian states of Tasmania, Victoria, and southeastern New South Wales (starting from the Illawarra region). In North America, they are found mainly in Washington, Oregon, Vancouver Island, and neighbouring parts of British Columbia, as well as many coastal areas of southeast Alaska. There are pockets of Cfb in most South American countries, mostly in regions of southern Chile and Argentina, parts of the provinces of Chubut, Santa Cruz, and southeast Buenos Aires province in Argentina, the highest elevations of the Brazilian Highlands, and due to variations in rainfall and temperature patterns in some places of the Tropical Andes in Bolivia, Perú, Ecuador, Colombia and Venezuela. In Western Asia, the climate can be found close to sea level on the Black Sea coast of northern Turkey and Georgia, often transitional to humid subtropical. While Cfb zones are rare in Africa, one dominates the coastline of the Eastern Cape in South Africa.

The climate subtype can also be found in Nantucket, Massachusetts (in the immediate west and northwest in transition for humid continental, the remainder of Cape Cod)

Subtropical highland variety (Cfb, Cwb)

The subtropical highland climate is a climate variety often grouped together with oceanic climates which exists in some mountainous or elevated portions of the world in either the subtropics or tropics. Despite the latitude, the higher elevations of these regions mean that the climate shares characteristics with oceanic climates.

Subtropical highland climates with uniform rainfall (Cfb) usually have rainfall spread relatively evenly throughout the year, similar to other oceanic climates but unlike these climates, they have a high diurnal temperature variation and low humidity, owing to their inland location and relatively high elevation. Subtropical highland climates with monsoon influence (Cwb), have distinctive wet summers and dry winters.

In locations outside the tropics, other than the drying trend in the winter, subtropical highland climates tend to be essentially identical to an oceanic climate, with mild summers and noticeably cooler winters, plus, in some instances, some snowfall. In the tropics, a subtropical highland climate typically features spring-like weather year-round. Temperatures there remain relatively constant throughout the year and snowfall is seldom seen due to warmer winters than most oceanic climates.

Areas with this climate feature monthly averages below  but above  (or  using American standards). At least one month's average temperature is below . Without their elevation, many of these regions would likely feature either humid subtropical or tropical climates.

This type of climate exists in parts of east, south and southeastern Africa, interior southern Africa and elevated portions of eastern Africa as far north as Ethiopia and of western Africa (west region of Cameroon) up to the southwestern Angola highlands also share this climate type. The exposed areas of High Atlas, some mountainous areas across southern Europe, mountainous sections of North America, including parts of the southern Appalachians and the Central America Volcanic Arc. In South America, it can be found mainly in temperate mountainous areas in the Tropical Andes, Venezuelan Coastal Range, the highest elevations of Serra do Mar in Southeastern Brazil, and tepuis of the Guiana Shield.  Most of Yunnan and mountainous areas across Southeast Asia, parts of the Himalayas, parts of Sri Lanka, and parts of the Hawaiian Islands of Maui and Hawaii. In the Caribbean, only the peaks in the highest mountain ranges have this climate (including the Blue Mountains in Jamaica and Cerro Maravilla in Puerto Rico), with only Hispaniola's Cordillera Central and Chaîne de la Selle having significant urban settlements under this climate zone, such as cities like Kenscoff in Haiti and Constanza in the Dominican Republic.

Subpolar oceanic and cold subtropical highland varieties (Cfc, Cwc)

Areas with subpolar oceanic climates feature an oceanic climate but are usually located closer to polar regions, with long but relatively mild winters and short, cool summers. As a result of their location, these regions tend to be on the cool end of oceanic climates, approaching to polar regions. Snowfall tends to be more common here than in other oceanic climates. Subpolar oceanic climates are less prone to temperature extremes than subarctic climates or continental climates, featuring milder winters than these climates. Subpolar oceanic climates feature only one to three months of average monthly temperatures that are at least 10 °C (50 °F). As with oceanic climates, none of its average monthly temperatures fall below -3.0 °C (26.6 °F) or 0 °C depending on the isotherm used. Typically, these areas in the warmest month experience daytime maximum temperatures below 17 °C (63 °F), while the coldest month features highs near or slightly above freezing and lows just below freezing while keeping the average warm enough. It typically carries a Cfc designation, though very small areas in Argentina and Chile have summers sufficiently short to be Cwc with fewer than four months over .

This variant of an oceanic climate is found in parts of coastal Iceland, the Faroe Islands, upland/mountainous parts of Scotland and Northern England, northwestern coastal areas of Norway (most of Lofoten, Vesterålen, warmest part of Tromsø reaching to 71°N on some islands), uplands/highlands in western Norway, the Aleutian Islands of Alaska and northern parts of the Alaskan Panhandle, the southwest of Argentina and Chile, and a few highland areas of Tasmania, and the Australian and Southern Alps. This type of climate is even found in very remote parts of the New Guinea Highlands. The classification used for this regime is Cfc. In the most marine of those areas affected by this regime, temperatures above  are extreme weather events, even in the midst of summer. Temperatures above  have been recorded on rare occasions in some areas of this climate, and in winter temperatures down to  have seldom been recorded in some areas.

Small areas in Yunnan, Sichuan and parts of Bolivia and Peru have summers sufficiently short to be Cwc with fewer than four months over . However, due to the high altitudes at these locations, these areas feature Cwc climates. This is the cold variant of the monsoon-influenced subtropical highland climate. El Alto, Bolivia, is one of the few confirmed towns that features this variation of the subtropical highland climate.

Examples

According to the Trewartha climate classification the climate is considered humid subtropical (Cf) since at least eight months are greater than 10 °C (50 ″C).

Africa
 Addis Ababa, Ethiopia (Cwb)
 Antananarivo, Madagascar (Cwb)
 Eldoret, Kenya (Cfb)
 George, Western Cape, South Africa (Cfb)
 Harare, Zimbabwe (Cwb)
 Kabale, Uganda (Cfb)
 Johannesburg, Gauteng, South Africa (Cwb)
 Maseru, Lesotho (Cfb, bordering on Cwb)
 Mthatha, Eastern Cape, South Africa (Cfb, bordering on Cfa)
 Nairobi, Kenya (Cwb)
 Port Elizabeth, Eastern Cape, South Africa (Cfb)
 Tristan da Cunha, United Kingdom (Cfb)

Asia
 Artvin, Turkey (Cfb, bordering on Csb)
 Brinchang, Pahang, Malaysia (Cfb)
 Hakha, Myanmar (Cwb)
 İnebolu, Turkey (Cfb)
 Kodaikanal, Tamil Nadu, India (Cfb)
 Kunming, China (Cwb)
 La Trinidad, Philippines (Cwb)
 Nuwara Eliya, Sri Lanka (Cfb)
 Phongsali, Laos (Cwb)
 Sa Pa, Vietnam (Cfb)
 Shimla, Himachal Pradesh, India (Cwb)
 Thimphu, Bhutan (Cwb, bordering on Cwa)

Europe
 Amsterdam, North Holland, Netherlands (Cfb)
 Andorra la Vella, Andorra (Cfb)
 Belfast, Northern Ireland, United Kingdom (Cfb)
 Bergen, Vestland, Norway (Cfb)
 Berlin, Germany (Cfb)
 Bern, Switzerland (Cfb, bordering on Dfb)
 Bilbao, Basque Country, Spain (Cfb)
 Bordeaux, France (Cfb, bordering on Cfa)
 Brussels, Belgium (Cfb)
 Cardiff, Wales, United Kingdom (Cfb)
 Copenhagen, Denmark (Cfb)
 Corvo Island, Azores, Portugal (Cfb, bordering on Cfa)
 Dublin, Ireland (Cfb)
 Frankfurt, Germany (Cfb)
 Glasgow, Scotland, United Kingdom (Cfb)
 Gothenburg, Västra Götaland County, Sweden (Cfb)
 Győr, Hungary (Cfb, bordering on Cfa/Dfa/Dfb)
 Hamburg, Germany (Cfb)
 Ljubljana, Slovenia (Cfb, bordering on Cfa)
 Lofoten, Nordland, Norway (Cfb, bordering on Cfc)
 London, England, United Kingdom (Cfb)
 Luxembourg City, Luxembourg (Cfb)
 Malmö, Skåne County, Sweden (Cfb)
 Munich, Bavaria, Germany (Cfb, bordering on Dfb)
 Ørland, Trøndelag, Norway (Cfb)
 Paris, France (Cfb)
 Penzance, England, United Kingdom (Cfb)
 Prague, Czech Republic (Cfb, bordering on Dfb)
 Santander, Cantabria, Spain (Cfb)
 Santiago de Compostela, Galicia, Spain (Cfb)
 Sarajevo, Bosnia and Herzegovina (Cfb, bordering on Dfb)
 Skagen, Denmark (Cfb)
 Szczecin, Poland (Cfb)
 Ushant, France (Cfb)
 Vaduz, Liechtenstein (Cfb)
 Vienna, Austria (Cfb, bordering on Cfa/Dfa/Dfb)
 Wrocław, Poland (Cfb, bordering on Dfb)
 Zagreb, Croatia (Cfb, bordering on Dfb)
 Zürich, Switzerland (Cfb, bordering on Dfb)

North America
 Block Island, Rhode Island, United States (Cfb, bordering on Dfb)
 Blue Mountains, Jamaica (Cfb)
 Cobán, Guatemala (Cfb)
 Constanza, Dominican Republic (Cfb)
 Forks, Washington, United States (Cfb)
 Hope, British Columbia, Canada (Cfb)
 Kenscoff, Haiti (Cwb, bordering on Aw)
 Ketchikan, Alaska, United States (Cfb)
 La Esperanza, Honduras (Cfb, bordering on Cwb)
 Mexico City. Mexico (Cwb)
 Nantucket, Massachusetts, United States (Cfb, bordering on Dfb)
 Prince Rupert, British Columbia, Canada (Cfb)
 Provincetown, Massachusetts, United States (Cfb, bordering on Dfb)
 Vancouver, British Columbia, Canada (Cfb, bordering on Csb)
 Waynesville, North Carolina, United States (Cfb)
 Xalapa, Veracruz, Mexico (Cfb, bordering on Cfa)

Oceania
 Ashburton, New Zealand (Cfb)
 Auckland, New Zealand (Cfb)
 Christchurch, New Zealand (Cfb)
 Hobart, Tasmania, Australia (Cfb)
 Lithgow, New South Wales, Australia (Cfb)
 Melbourne, Victoria, Australia (Cfb)
 Volcano, Hawaii, United States (Cfb)
 Wabag, Papua New Guinea (Cfb)
 Wellington, New Zealand (Cfb)
 Wollongong, New South Wales, Australia (Cfb, bordering on Cfa)

South America
 Bogotá, Colombia (Cfb)
 Caxias do Sul, Rio Grande do Sul, Brazil (Cfb)
 Chachapoyas, Peru (Cfb)
 Cuenca, Ecuador (Cfb)
 Curitiba, Paraná, Brazil (Cfb)
 La Paz, Bolivia (Cwb, bordering on Cwc)
 Manizales, Colombia (Cfb)
 Mar del Plata, Argentina (Cfb)
 Mucuchíes, Venezuela (Cfb)
 Osorno, Los Lagos Region, Chile (Cfb)
 Puerto Montt, Los Lagos Region, Chile (Cfb)
 Punta del Este, Uruguay (Cfb, bordering on Cfa)
 Quito, Ecuador (Cfb)
 Sucre, Bolivia (Cwb)
 Teresópolis, Rio de Janeiro state, Brazil (Cfb)
 Valdivia, Los Ríos Region, Chile (Cfb)

Southern Indian Ocean
 Île Amsterdam, French Southern and Antarctic Lands (Cfb)
 Île Saint-Paul, French Southern and Antarctic Lands (Cfb)

See also
 Temperate climate
 Humid temperate climate
 Subhumid temperate climate
 Mediterranean climate
 Köppen climate classification

References

External links
 University of Wisconsin–Stevens Point: Marine (Humid) West Coast Climate
 EPIC Data Collection On-line ocean observational data collection
 NOAA In-situ Ocean Data Viewer Plot and download ocean observations
 https://web.archive.org/web/20061206100140/http://www.ace.mmu.ac.uk/eae/Climate/Older/Maritime_Climate.html

Köppen climate types

Oceanic climate


එරික් ප්‍රනාන්දු ශ්‍රී ලංකා ගුවන්විදුලි සංස්ථාවේ ජනප්‍රිය ඉංග්‍රීසි භාෂා විකාශකයෙකි. ඔහු ශ්‍රී ලංකා ගුවන් විදුලි නාලිකාවේ ගෘහස්ථ හා සමස්ත ආසියා සේවාවන්හි ගුවන්විදුලි වැඩසටහන් මාලාවක් ඉදිරිපත් කළේය.

එරික් අධ්‍යාපනය ලැබුවේ මහනුවර කීර්තිමත් ශාන්ත සිල්වෙස්ටර් විද්‍යාලයේ ය.

එරික් ප්‍රනාන්දු ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රථම රූපවාහිනී ප්‍රවෘත්ති නිවේදකයා වූ අතර SLRC හෝ රාජ්‍ය රූපවාහිනියේ ප්‍රසිද්ධ සම්මුඛ පරීක්ෂකවරයෙකි.

1998 දී ප්‍රනාන්දු ශ්‍රී ලංකා ගුවන්විදුලි සංස්ථාවේ අධ්‍යක්ෂ ජනරාල් ලෙස පත් කරන ලදී. ඔහු යුනෙස්කෝ සහය ඇති කොත්මලේ ව්‍යාපෘතිය - ශ්‍රී ලංකා ගුවන් විදුලියේ ප්‍රජා ගුවන් විදුලි වැඩසටහන කෙරෙහි දැඩි උනන්දුවක් දැක්වීය. 2001 වසරේදී ශ්‍රී ලංකා ජනාධිපති කාර්යාලයේ ප්‍රතිපත්ති පර්යේෂණ හා තොරතුරු ඒකකයේ අධ්‍යක්ෂ ජනරාල්වරයා ලෙස වැඩ භාරගත් ඔහු ජනාධිපති මාධ්‍ය අංශයේ ප්‍රධානියා ද විය.

මේකත් බලන්න

 වර්නන් කොරියා
 ශ්‍රී ලංකා ගුවන් විදුලි සංස්ථාව
Year of birth missing (living people)
ජීවමාන ජනයා

එරික් ප්‍රනාන්දු


Sophia este un robot umanoid dezvoltat de către compania Hanson Robotics din Hong Kong. Ea a fost concepută pentru a învăța și a se adapta la comportamentul uman pentru a lucra cu oameni și a fost intervievată în întreaga lume. În octombrie 2017, ea a devenit cetățean al Arabiei Saudite, fiind primul robot care a primit vreodată cetățenia unei țări.

Istoria
Potrivit spuselor sale, Sophia a fost activată pe data de 19 aprilie 2015. Ea a fost creată după modelul actriței Audrey Hepburn și este recunoscută pentru aparența și comportamentul său uman, spre deosebire de alte variante de roboți. Conform producătorului, David Hanson, Sophia are inteligență artificială, prelucrare vizuală a datelor și recunoaștere facială. Sophia imită, de asemenea, gesturile și expresiile faciale umane și este capabilă să răspundă la anumite întrebări și să poarte simple conversații pe subiecte predefinite (de exemplu, despre vreme). Robotul se folosește de tehnologia de recunoaștere a vocii dezvoltată din Alphabet Inc. (compania-mamă a Google) și este proiectată pentru a deveni mai inteligentă de-a lungul timpului. Software-ul inteligent este proiectat de SingularityNET. Programul de inteligență artificiala analizează conversațiile și extrage date, care permite o îmbunătățire a răspunsurilor în viitor. Conceptual e similară cu programul ELIZA, una din primele încercări de a simula o conversație umană.

Hanson a proiectat-o pe Sophia pentru a fi o companie potrivită pentru persoanele în vârstă din aziluri sau pentru a ajuta mulțimile de oameni de la evenimente mari sau din parcuri. El speră că va putea a interacționa cu alți oameni suficient pentru a obține, în cele din urmă, abilitățile sociale.

Evenimente
Sophia a fost intervievată în același mod ca și un om de unele gazde de emisiuni. Câteva răspunsuri au fost lipsite de sens, în timp ce altele au fost impresionante, cum a fost discuția îndelungată cu Charlie Rose la emisiunea 60 de Minute. Într-o emisiune pentru CNBC, atunci când intervievatorul și-a exprimat îngrijorarea cu privire la comportamentul roboților, Sophia a glumit că el a "citit prea mult din Elon Musk. Și s-a uitat la prea multe filme de la Hollywood". Musk a postat pe twitter că Sophia ar putea viziona Nașul și a sugerat: "care e cel mai rău lucru care s-ar putea întâmpla?"

Pe 11 octombrie 2017, Sophia a fost prezentată la Națiunile Unite, unde a purtat o scurtă conversație cu secretarul general adjunct al Națiunilor Unite, Amina J. Mohammed. Pe 25 octombrie, la Summit-ul Future Investment din Riyadh, i-a fost acordată cetățenia statului Arabia Saudită, devenind astfel primul robot care a primit / avut vreodată cetățenie. Acest lucru a atras multe controverse, unii comentatori întrebându-se dacă acest lucru înseamnă că Sophia ar putea vota sau s-ar putea căsători, sau dacă o închidere deliberată a sistemului poate fi considerată o crimă / infracțiune. Utilizatorii social media s-au folosit de acest prilej pentru a critica încălcările drepturilor omului în Arabia Saudită.

Referințe

Roboți

Sophia (robot)


USS Lyndon B. Johnson (DDG-1002) er den tredje og sidste destroyer af Zumwalt-klassen i United States Navy. Hun er navngivet efter den amerikanske præsident Lyndon B. Johnson.

Skibet bliver udstyret med stealth-teknologi, og bliver sammen med søsterskibene Zumwalt og Michael Monsoor verdens største destroyere. Skibet er under bygning på værftet Bath Iron Works i Maine. Skibet forventes leveret til flåden i løbet af 2020, efter veloverståede testsejladser.

Eksterne henvisninger
 Cutting-edge Navy warship being built in Maine

Krigsskibe fra USA
Destroyere

USS Lyndon B. Johnson


90 ඇන්ටයියපී යනු,  පිටත ක්ෂුද්‍ර ග්‍රහ වළල්ලෙහි ද්වී ක්ෂුද්‍ර ග්‍රහයෙකි.  1866, ඔක්තොම්බර් 1 දිනදී,   එය සොයා ගැනුනේ,  රොබට් ලූතර් විසිනි.

ආශ්‍රිත

90 ඇන්ටයියපී


Stromatopteris, monoripski rod papratnica iz porodice Gleicheniaceae, dio reda Gleicheniales; opisan je 1861.

Jedina vrsta je S. moniliformis, endem sa Nove Kaledonije

Sinonimi
 Gleichenia moniliformis (Mett.) T.Moore

Izvori

Gleihenijolike
Flora Nove Kaledonije

Stromatopteris


Óli Holm (født 15. april 1945 i Vágur)  er forhenværende lærer, viceskoleinspektør ved Vágs Skúli og politiker (T).

Baggrund
Hans forældre var Alfred Holm fra Vágur og Elsa, født Larsen, fra Eiði. Han gik i skole i Vágur, og efter realeksamen var han sømand i to år fra 1961 til 1961, hvor han var med fiskeskibene Magnus á Gørðunum, Jógvan á Gørðunum og Saksaberg.

I 1963 flyttede han til Danmark for at læse til lærer, han var færdig med læreruddannelsen fra Nr. Nissum Seminarium i 1968. Holm blev ansat som lærer i skolen i Vágur 1968-1971, derefter boede han og familien i Sct. Jørgens skole i Holstebro 1971-73. I 1973 flyttede familien tilbage til Færøerne, hvor han blev ansat som viceskoleinspektør i Vágs skúli frá 1973 til han blev pensioneret.

Óli Holm er gift med Elise Holm fra Holstebro. De har fire børn: Dennis, John Hendrik, Kristina og Barbara. Dennis Holm blev borgmester fra 1. januar 2013 i Vágs kommuna. John Hendrik Holm blev ansat som skoleinspektør i Vágs skole i 2015. Den yngste datter, Barbara Holm, har været formand for Unga Tjóðveldið.

Som ung spillede han fodbold med Vágs Bóltfelag (klubben fusionerede med Sumba og hedder nu FC Suðuroy). I 1974 vandt han og VB Færøernes pokalturnering, som dengang kaldtes Ísafjarðarsúlan, men nu kaldes Løgmanssteypið (Lagmandspokalen). Senere var han bestyrelsesmedlem i fodboldklubben. Han har også været aktiv bordtennisspiller som ung. Holm spiller også bridge.

Politik og tillidshverv
Óli Holm har været aktiv i Tjóðveldi i mange år. Han har ikke været valgt ind i Lagtinget, men han var kultur- og skoleminister for Tjóðveldi fra 14. juni 2001 til 6. juni 2002.

Han var formand for Fótbóltssamband Føroya (Færøernes Fodboldforbund) fra 2004 til 2008.

Han er desuden bestyrelsesmedlem i Suðuroyar Sparikassi.

Referencer

Politikere fra Tjóðveldi
Lærere fra Færøerne
Kulturministre fra Færøerne
Personer fra Vágur
Bordtennisspillere fra Færøerne
Fodboldspillere fra Færøerne
Skoleministre fra Færøerne

Óli Holm


Privremena oznaka u astronomiji (eng. Provisional designation in astronomy), pravilo imenovanja koje se primjenjuje na nebeska tijela čim ih se otkrije. Privremenu oznaku obično istisne trajna oznaka kad se izračuna pouzdana orbita. U slučaju više od 900.000 malih planeta, približno trećina ostaje privremeno označena, jer su stotine tisuća otkrivene u zadnjim dvama desetljećima. Godišnji broj privremenih oznaka malih planeta koje je Centar malih planeta dodijelio od 1990. godine narastao je. Do svibnja 2019. dodijeljeno je ukupno 1,426.477 oznaka počevši od 1869. godine.

Povezani članci
 označavanje malih planeta
 astronomske konvencije imenovanja svemirskih tijela
 imena zvijezda
 imenovanje kometa
 imenovanje mjeseca
 značenja imena malih planeta
 konflikti imena nebeskih tijela
 popis malih planeta

Izvori

Vanjske poveznice
 (eng.) New- And Old-Style Minor Planet Designations (Minor Planet Center)

Astronomska nomenklatura
Kometi
Mali planeti
Prirodni sateliti

Privremena oznaka u astronomiji


Enrique Muñoz Arístegui (1856 - 23 de abril de 1936) fue un industrial y político mexicano, nacido y fallecido en Mérida, Yucatán. Tres veces gobernador del estado de Yucatán: en 1906, sustituyendo en ausencia temporal a Olegario Molina Solís; más tarde, entre el 21 de marzo de 1907 y el 10 de julio de 1909, otra vez como interino, cuando el propio Olegario Molina fue nombrado por el presidente Porfirio Díaz secretario de Fomento, Colonización e Industria. Finalmente, Muñoz Arístegui fue gobernador constitucional de Yucatán del 1 de febrero de 1910 al 11 de marzo de 1911, tras unas elecciones fraudulentas en las que contendió contra Delio Moreno Cantón, del Centro Electoral Independiente y José María Pino Suárez, del Partido Antirreeleccionista, cuyos resultados a favor de Muñoz Arístegui fueron determinados por  Porfirio Díaz, dictador de México.

Datos biográficos
Huérfano muy joven, aprendió temprano el oficio de zapatero, volviéndose más tarde, gracias a su esfuerzo personal, industrial y comerciante de ese ramo. Fue regidor del ayuntamiento de Mérida durante el gobierno de Daniel Traconis en 1891 y en el gobierno de Carlos Peón Machado, en 1896. En 1906 colaboró en el gobierno de Olegario Molina Solís recibiendo el nombramiento de jefe político de la ciudad de Mérida. Ese mismo año asumió la gubernatura de Yucatán de forma interina, cubriendo una de las ausencias del gobernador Olegario Molina.

Más tarde, cuando Molina Solís dejó de manera definitiva el gobierno yucateco para acudir al llamado del presidente Porfirio Díaz que lo había nombrado miembro de su gabinete como secretario de Fomento, Colonización e Industria, Muñoz Arístegui quedó encabezando el gobierno del estado en el mandato que debía terminar en febrero de 1910.

En el proceso electoral de 1909 contendió con José María Pino Suárez y con Delio Moreno Cantón, ambos adversarios de Olegario Molina y de la casta divina, grupo oligárquico que este último encabezaba. En elecciones que fueron calificadas de fraudulentas, por decisión de Porfirio Díaz, Enrique Muñoz fue ungido gobernador de Yucatán para el cuatrienio 1910 - 1914. Pero se vendría encima el proceso revolucionario en Yucatán y en todo México.

Reprimió, exilió y encarceló a muchos de sus adversarios políticos. Cuando la oposición se movilizó como reacción a la represión del gobierno y en contra de los intereses oligárquicos del molinismo y se gestó la rebelión de Valladolid (Plan de Dzelkoop), Muñoz Arísteguí reaccionó aún más violentamente en contra de los rebeldes. Al generalizarse las acciones de rebeldía en varios sectores de la población y en la mayor parte del estado, el presidente Porfirio Díaz decidió enviar a un general con experiencia en asuntos de guerra para asegurar el control de la situación. En esas circunstancias el gobernador Enrique Muñoz Arístegui fue relevado del poder público, el 11 de marzo de 1911, por el general Luis del Carmen Curiel. Inmediatamente se fue a radicar a la Ciudad de México de donde retornó una vez generalizado el proceso revolucionario mexicano.

Según el informe que presentó de su gobierno el 1 de enero de 1911, Muñoz Arístegui dio cuenta de la conclusión del adoquinado, embanquetado y desagüe de la ciudad de Mérida, de la creación del Instituto Antirrábico, y de la instalación de escuelas en varias cabeceras municipales como Maxcanú, Halachó y Motul. Promulgó una ley que gravaba la exportación de matas (vástagos) de henequén a fin de proteger la industria henequenera de Yucatán de la competencia internacional. También promulgó la Ley del notariado. Construyó el edificio del mercado central de la ciudad de Mérida llamado Lucas de Gálvez y el Parque del Centenario, entre otras obras materiales.

Murió en la Ciudad de Mérida en 1936 a los 80 años de edad, alejado de toda actividad política.

Véase también
 Gobernantes de Yucatán
 Revolución mexicana en Yucatán
 Casta divina

Referencias

Enlaces externos
 La revolución en Yucatán. Diario de Yucatán
 Telegrama de Enrique Muñoz Arístegui a Porfirio Díaz.
 Derrota de las fuerzas gobiernistas en la Batalla de Catmis. Biblioteca Virtual de la Yucataneidad. Universidad Autónoma de Yucatán.
 El Porfiriato y la revolución en Yucatán. Archivo General del Estado de Yucatán

Nacidos en Mérida (México)
Gobernadores de Yucatán del siglo XX
Revolución mexicana en Yucatán
Industria henequenera de Yucatán
Fallecidos en Mérida (México)

Enrique Muñoz Arístegui


Gösta Erik Sundqvist (* 17. Mai 1957 in Espoo; † 16. August 2003 in Helsinki) war ein finnischer Musiker und bekannt als Sänger der Gruppe Leevi and the Leavings.

Die Gruppe Leevi and the Leavings bestand von 1978 bis zum Tod Sundqvists im Jahr 2003. Fälschlicherweise wird oft in Leevi im Bandnamen Gösta Sundqvist selbst vermutet. Allerdings soll Leevi ein alter Freund der Bandmitglieder gewesen sein.

Gösta Sundqvist schrieb die Lieder der Gruppe. Stilistisch war oft eine melancholische Stimmung und tragikomische Elemente in den Texten. Stilistisch bewegte sich die Musik zwischen Folk, Pop, manchmal auch Rock oder sogar Reggae. Leevi and the Leavings gelten als Vertreter des "Suomirocks" und trotz des englischsprachigen Bandnamens sind alle Texte ausschließlich auf Finnisch. Sundqvist und Leevi and the Leavings genossen und genießen eine hohe Popularität in Finnland, obwohl die Gruppe keine Live-Auftritte gab und sich auch sonst sehr den Medien gegenüber verschloss. Zu den beliebtesten Liedern gehören heute "Teuvo, maanteiden kuningas", "Sopivasti lihava" und "Rin Tin Tin".

Von 1990 an arbeitete Sundqvist auch für den finnischen Radiosender Radiomafia. Er schrieb teils humoristische Beiträge.

Sundqvist starb 2003 im Alter von 46 Jahren an einem Herzinfarkt.

Einzelnachweise

Musiker (Finnland)
Finne
Geboren 1957
Gestorben 2003
Mann
Finnlandschwede

Gösta Sundqvist


Étienne Chaillou est un réalisateur français, né le  à Pontivy (Morbihan).

Il est notamment connu pour avoir coréalisé avec Mathias Théry les documentaires La Sociologue et l'Ourson et La Cravate.

Biographie
Étienne Chaillou naît le  à Pontivy (dans le Morbihan). Sa mère est institutrice et son père directeur d'une association de logement social. Il grandit à Tours dans une famille militante de catholiques de gauche. À partir de 10 ans, il s'intéresse à la bande dessinée.

Il étudie l'animation à l'École nationale supérieure des arts décoratifs (Ensad). C'est dans ce cadre qu'il rencontre en 2000 Mathias Théry, étudiant en photo-vidéo, avec qui il entame une collaboration régulière, d'abord au sein d'une fanfare, où Chaillou joue du soubassophone.

Étienne Chaillou réalise un premier court métrage puis en 2006, avec Mathias Théry, un documentaire de 52 minutes pour la télévision, Cherche toujours !. Le duo enchaîne avec une websérie documentaire pour Arte, J'ai rêvé du Président.

À l'occasion des débats sur le « Mariage pour tous » et des mouvements d'opposition à cette loi, Chaillou et Théry réalisent La Sociologue et l'Ourson, entre autres en interrogeant Irène Théry, mère de Mathias et sociologue.

Filmographie

Comme réalisateur-scénariste :

Seul
 2005 : Les oreilles n'ont pas de paupières (court métrage documentaire)

Avec Mathias Théry
 2008 : Cherche toujours ! (téléfilm documentaire)
 2012 : J'ai rêvé du Président (websérie documentaire, 26 épisodes)
 2016 : La Sociologue et l'Ourson (documentaire)
 2017 : Premier Vote : Considérant la jeunesse (série documentaire)
 2020 : La Cravate (documentaire)

Distinctions

Récompenses
 Festival international du film politique 2019 : Grand Prix pour La Cravate
 FIPADOC 2020 :  Prix du jury européen pour La Cravate
 Festival Repérages 2020 : Grand Prix pour La Cravate

Nominations
 Lumières 2017 : meilleur documentaire pour La Sociologue et l'Ourson
 Lumières 2020 : meilleur documentaire pour La Cravate
 César 2021 : meilleur film documentaire pour La Cravate

Notes et références

Liens externes

Réalisateur français
Documentariste français
Naissance en novembre 1980
Naissance à Pontivy

Étienne Chaillou


جبل مَيْطَان يعرف أيضاً جبل ماطان أو جبل الأغوات، وهو الجبل الأحمر المعروف اليوم بجبل "الأغوات"، وذلك لأن الأغوات اشتروه ليحتموا بأصحابه من أهل المدينة المنورة أثناء الفتنة التي وقعت بينهم وبين أهل المدينة المنورة في حدود عام 1117هـ

نبذة
مَيْطَانُ، بفتح أوَّله وسكون ثانيه، وطاء مهملة، وألف ونون: ونطقه اليوم ماطان جبل أحمر معروف من جبال المدينة مقابل شَوْرَان، به ماء يقال لها: ضعة، وليس به نباتٌ، وقد كان يسكن حوله قبيلة مزينة الحربية وسُليم. ويقع شرقي بني قريضة وبحذائه جبل يقال له سلع وجبال شواهق يقال لهاء الحلاء واحدها حلاة

قال معن بن أوس المُزني وكان طلَّق امرأته ثمَّ ندم:

وقال حسان بن ثابت رضي الله عنه:

أما بتسميته بالاغوات فهذا خطأ وقع فيه البعض والجبل اسمه ميطان منذ عرف

وأغوات هي كلمة تركية والمقصود بهم هم عبيد مخصيين كانوا يخدمون في الحرم النبوي أواخر الحكم العثماني وقد مات آخر قبل 3 سنين

المراجع

 معجم البلدان - ياقوت بن عبد الله الحموي ص 287 - دار الكتب العلمية ط1/1410هـ
 المغانم المطابة في معالم طابة - مجد الدين محمد بن يعقوب الفيروز آبادي ج3/1112 ط1/1423هـ
وفاء الوفا بأخبار دار المصطفى - نور الدين علي بن أحمد السمهودي ص 1316 -تحقيق: محمد محيي الدين عبد المجيد -دار الكتب العلمية ط4 - 1404هـ

انظر أيضاً
 قائمة جبال السعودية

جبال الحجاز
أغوات

جبل الأغوات


Pithys es un género de aves paseriformes perteneciente a la familia Thamnophilidae que agrupa a dos especies nativas de la Sudamérica tropical, donde se distribuyen en la cuenca amazónica al norte del río Amazonas, en el escudo guayanés y en la base oriental de los Andes desde el noroeste de Venezuela y noreste de Colombia hasta el sureste de Perú. A sus miembros se les conoce por el nombre común de hormigueros.

Etimología
El nombre genérico masculino «Pithys» deriva del griego, y su significado no está claramente definido; puede tener origen en un nombre guaraní; en «pitulos» = un pequeño pájaro mencionado por Hesychius; o apenas en una corruptela del género Pipra.

Características
Los dos hormigueros de este género son aves atractivas, midiendo entre 12 y 14 cm de longitud, encontrados en el sotobosque de selvas húmedas de baja altitud. Ambos son clásicos seguidores obligados de hormigas legionarias. El hormiguero castaño, muy raro y local, fue redescubierto en 2001.

Lista de Especies
Según la clasificación del Congreso Ornitológico Internacional (IOC, versión 7.3, 2017)  y Clements Checklist v.2016, el género agrupa a las siguientes especies con el respectivo nombre popular de acuerdo con la Sociedad Española de Ornitología (SEO):

 Pithys albifrons (, 1766) - hormiguero cuerniblanco;
 Pithys castaneus , 1938 - hormiguero castaño.

Taxonomía
Los estudios genéticos indican que los géneros Willisornis, Pithys, Phaenostictus, Phlegopsis, Gymnopithys y Rhegmatorhina forman un grupo monofilético de seguidores especializados de hormigas. Este grupo fue denominado «clado Pithys», dentro de una tribu Pithyini. Dentro de este grupo, el presente género y Phaenostictus son considerados géneros hermanos.

Referencias

Enlaces externos

Géneros de aves
Taxones descritos por Louis Pierre Vieillot

Pithys


Gara Andrășești este o stație de cale ferată care deservește comuna Andrășești, județul Ialomița, România. Este situată la km 100 pe Calea ferată Ploiești-Slobozia.

Andrășești

Gara Andrășești


Rafi Eitan, născut ca Rafael Eitan, () a fost un militar, ofițer de informații și politician israelian. A condus partidul GIL și a fost membru al Knesset-ului. A participat la operațiunea care a dus la capturarea lui Adolf Eichmann. Eitan a fost consilier pe probleme de antiterorism al prim-ministrului Manchem Begin, iar în 1981 a fost numit director al LAKAM, un serviciu secret egal cu Mosad, Aman și Șin Bet. Rafi Eitan și-a asumat responsabilitatea și a demisionat după scandalul Pollard, iar LAKAM a fost desființat. Autoritățile din SUA au emis un mandat de arestare pe numele lui. Din 1985 până în 1993, Rafi Eitan a fost directorul companiei de stat Chemical, care și-a extins activitatea sub conducerea lui. După 1993, a devenit om de afaceri și a desfășurat activități în agricultură în Cuba. A fost președintele Asociației Vetek (o asociație a oamenilor vârstnici.

Biografie
Eitan s-a născut la 23 noiembrie 1926, în kibuțul Ein Harod din Palestina, care se afla la acel moment sub administrare britanică.  Părinții săi erau imigranți sioniști din Rusia care au venit în Palestina în 1923. Tatăl său, Noach Hantman, era fermier și poet, iar mama sa, Yehudit Volwelsky, era activistă socială. Au avut patru copii: Rafi, Oded, Rina și Ami (Yechiam). Familia a trăit în Ramat HaSharon, care, la acel moment, era o așezare mică, de circa 100 de familii. Eitan a mers la școala generală și a absolvit liceul de agricultură din Givat HaShlosha în 1940. Apoi a studiat la London School of Economics și a primit licența în economie.

La vârsta de 12 ani, sub influența sentimentelor sioniste normale pentru acea perioadă și pentru a-și apăra satul de atacurile arabilor, Eitan s-a înrolat în Hagana, de unde, în 1944, s-a mutat în unitatea Palmach, după ce a terminat studiile. Prin operațiuni clandestine, Eitan trebuia să ajute imigranții ilegali de origine evreiască, refugiați din Europa de unde fugeau de naziști, să intre în Palestina. În această perioadă l-a întâlnit pe Yitzhak Rabin, cel care mai târziu urma să devină prim-ministrul Israelului. Eitan a luat parte și la alte operațiuni ca raidul asupra lagărului de la Atlit, pentru a-i elibera pe imigranții evrei care fuseseră arestați de britanici, operațiunea Markolet și asasinarea a doi templieri, în noiembrie 1946, pentru a-i descuraja pe ceilalți templieri germani să se întoarcă la la casele lor din Palestina după încheierea celui de-al doilea război mondial.

Cea mai cunoscută operațiune la care Eitan a participat în această perioadă a fost distrugerea radarului britanic de pe Muntele Carmel din apropierea portului Haifa, care era utilizat pentru depistarea vaselor care transportau imigranții evrei. Pentru a ajunge la radar, Eitan s-a târât prin canalele de deversare a apelor uzate și astfel și-a atras porecla "Rafi care pute", care îl va diferenția mai târziu de celălalt Rafael Eitan, șeful de stat major al Armatei Israeliene și politician. În cursul unei operațiuni, Eitan a fost rănit de explozia unei mine, în timp ce planta dispozitivele pentru a-i împiedica pe britanici să intervină, și a rămas aproape surd. Pentru tot restul vieții a avut nevoie de aparat auditiv. În timpul războiului civil din 1947-1948 și în timpul războiului arabo-israelian din 1948, Eitan s-a înrolat în armata britanică, a participat la operațiuni și a fost rănit în luptă a doua zi după ce a fost declarată independența Israelului. A fost, de asemenea, și ofițer de informații.

Cariera în serviciul de informații
Din serviciul de ofițer de informații, Eitan a fost propulsat în funcții de conducere în cadrul Șin Bet. Mai târziu, Eitan a fost șeful serviciului de coordonare a Șin Bet cu Mosadul. În timp ce era în această funcție, a obținut cel mai mare succes din Israelul de după Holocaust: capturarea lui Adolf Eichmann. Într-o misiune îndrăzneață, după ce, prin multă muncă informativă s-a stabilit că Eichmann este în viață și trăiește în Argentina, Eitan și echipa sa s-au deplasat în Argentina, l-au prins și l-au adus în Israel, unde a fost judecat și găsit vinovat de crime împotriva poporului evreu în timpul celui de-al doilea război mondial. În timpul misiunii de prindere a lui Eichmann, Eitan s-a opus extinderii misiunii pentru a-l prinde pe Josef Mengele, care se afla sub supravegherea Mosadului, motivând că o eventuală pierdere a concentrării ar putea pune în periocol misiunea de a-l prinde pe Eichmann. În perioada 1964-1966, Eitan a condus o operațiune care a durat doi ani, prin care armamentul vândut și livrat de Germania Egiptului, a "dispărut". În acea perioadă, Israelul nu avea un tratat de pace cu Egiptul. În 1968, Eitan, care figura ca fiind chimist în Ministerul Apărării, a vizitat U.S. Nuclear Materials and Equipment Corporation (NUMEC), o centrală nucleară, de unde mai târziu au dispărut circa 100 kg de uraniu înalt îmbogățit care a ajuns în Israel în operațiunea cunoscută sub numele Afacerea Apollo. Eitan a fost implicat și în crearea și implementarea planului de a ataca reactorul nuclear irakian de la Osirak, în iunie 1981. În iunie 1984, Eitan a inițiat o operațiune de spionaj împotriva Statelor Unite ale Americii, în cursul căreia l-a recrutat pe Jay Pollard, un analist de informații din cadrul marinei, care a sustras materiale clasificate în interesul Israelului. Operațiunea a durat 18 luni și a încetat când Pollard a fost arestat. Pollard a fost condamnat la detențiune pe viață, din care a executat 30 de ani de închisoare.

Cariera ulterioară părăsirii serviciului de informații
În 1972, Eitan a părăsit serviciul de informații și s-a îndreptat spre sectorul privat, unde a crescut pești tropicali și a participat și la alte proiecte în agricultură. În 1978, prim ministrul Menachem Begin l-a numit consilier pe probleme de antiterorism, Eitan fiind văzut ca unul din cei mai reputați experți în domeniu. În 1981, a fost numit director al LAKAM (Biroul pentru relații științifice, un alt serviciu secret) din cadrul Ministerului Apărării, unde l-a înlocuit pe legendarul Benjamin Blumberg. Conform jurnalistului Gordon Thomas, Eitan a participat la operațiunea desfășurată în cooperare, la începutul anilor '80,  de serviciile de informații din Israel și SUA, care a constat în vânzarea unei aplicații, numită PROMIS, către servicii de informații din alte țări. Aplicația PROMIS conținea un troian prin intermediul căruia vânzătorii au spionat cumpărătorii. În cursul operațiunii au fost vândute licențe software în valoare de circa 500 milioane de dolari.

În 1984, LAAKAM a intrat în legătură cu Jonathan Pollard, un cetățean american, care lucra în domeniul antiterorismului în cadrul US Naval Investigative Services. Pollard a predat guvernului israelian informații clasificate cu privire la activitățile teroriste desfășurate de inamicii Israelului. A fost deconspirat și arestat în SUA în 1985. Arestarea lui a dus la dezvăluirea existenței serviciului LAKAM.

Tot în 1985, în California, un inginer aerospațial, Richard Kelly Smyth, președintele companiei MILCO, a fost pus sub acuzare pentru contrabandă cu 800 de tuburi kryton. Smyth a predat dispozitivele Israelului fără a avea licența de export necesară. Din cauza posibilității de a fi folosite ca declanșatoare pentru armele nucleare, exportul tuburilor este reglementat strict în SUA. Au fost raportate mai multe cazuri de exporturi de tuburi kryton sau încercări de export, pe măsură ce țările care căutau să dezvolte arme nucleare au devenit interesate să obțină provizii pentru declanșatoarele armelor. Chiar înainte de proces, având în vedere riscul de a fi condamnat la 105 ani de închisoare, Smyth a dispărut împreună cu soția lui. După 16 ani, a fost descoperit în Spania, extrădat, judecat în SUA și condamnat.

Tuburile kryton livrate de Smyth au fost trimise în Israel unei companii numite Heli-Trading Ltd., deținută de un producător de filme cunoscut, Arnon Milchan (producătorul filmelor Pretty Woman, JFK, LA Confidential, Once Upon a Time in America, Brazil, Fight Club, Mr. and Mrs. Smyth etc.). Înainte de a avea o carieră la Hollywood, Milchan a fost zeci de ani agent al LAKAM, sub comanda predecesorului lui Rafi Eitan, Benjamin Blumberg. Ulterior a devenit evident că firma MILCO a servit ca paravan pentru LAKAM în operațiuni de obținere a echipamentului, tehnologiilor și materialelor necesare programelor de apărare desfășurate de Israel și, în prinicpal, necesare programului său nuclear.

Guvernul israelian a susținut, mai întâi, că incidentul MILCO-kryton a fost o simplă greșeală a exportatorului și că operațiunea Pollard a fost o deviere neautorizată de la politica Statului Israel de a nu spiona împotriva SUA. În 1998 însă, guvernul israelian a recunoscut. În 1987, guvernul israelian a înființat o comisie pentru a investiga eșecul LAKAM, iar comisia a stabilit că ar fi în interesul Israelului să își asume vina pentru cazul Pollard. În 1987, ca urmare a dificultăților create de cazurile Pollard și MILCO, guvernul a decis să desființeze LAKAM, iar sarcinile acestui serviciu au fost date directorului securității din armată. După desființarea LAKAM, lui Eitan i s-a oferit funcția de director al companiei de stat Israel Chemical Corporation, de unde s-a pensionat în 1993, la vârsta de 67 de ani. În timpul mandatului său, compania a înregistrat o creștere rapidă a vânzărilor, s-a dezvoltat și a devenit cea mai mare firmă de stat din Israel. În 1998, Eitan a apărut în documentarul The Spy Machine, produs de Open Media și Israfilm, difuzat pe Channel 4.

Consilier al MI6 pe probleme de antiterorism
Rafi Eitan a dat consultanță serviciului MI6 pe probleme de antiterorism, la mijlocul anilor '80, în ceea ce privește operațiunile pe care serviciul de informații britanic le desfășura în Irlanda de Nord. În 1985, agenții Mosad au ajutat la identificarea unei grupări teroriste a IRA în Gibraltar. Cei trei membri ai grupării au fost uciși în cadrul Operațiunii Flavius de către Special Air Service, în circumstanțe extrem de controversate. În ziarele din Marea Britanie au fost publicate articole în care s-a afirmat că Rafi Eitan și Mosad au avut roluri în operațiunile de supraveghere, iar  conducerea IRA a dat ordin ca echipele de asasini din Irlanda și Marea Britanie să îl găsească și să îl ucidă pe Rafi Eitan. Din cauza amenințării, precum și din cauza încurcăturii în care se afla guvernul israelian care nu autorizase participarea sa la operațiune, Rafi Eitan a părăsit Marea Britanie și a încetat colaborarea cu serviciile de informații britanice. Acest incident a răcit relațiile dintre Israel și Marea Britanie pentru câțiva ani.

Afacerile din Cuba
În 1992, lui Eitan i s-a oferit să liciteze pentru un contract referitor la cultivarea de citrice în cea mai mare cooperativă din Cuba. După ce a câștigat licitația, Eitan a încheiat acorduri cu patru alți antreprenori pentru a desfășura activitatea. Compania BM Group a fost înregistrată în Panama și a avut relații comerciale cu furnizori israelieni. Pentru că afacerea a avut succes, BM a câștigat și contractul pentru construirea clădirii World Trade Center în Havana și pe cel pentru construirea monumentului Holocaustului din centrul orașului. Comapania a primit "Medalia pentru munca în agricultură" de la guvernul cubanez. BM a început să își extindă afacerile în America de Sud. Are diverse proiecte în agricultură în Republica Dominicană, printre altele.

Cariera politică
Lui Eitan i s-a propus să reprezinte partidul pensionarilor GIL în alegerile parlamentare din 2006. Partidul a câștigat 7 locuri în Knesset, deși previziunile anterioare alegerilor arătau că nu va câștiga mai mult de 2-3, în cel mai bun caz, și nu va trece de pragul necesar, în cel mai rău caz. În 2009, partidul nu a trecut de pragul electoral, iar Eitan a pierdut locul de parlamentar.

În februarie 2010, Eitan a afirmat: "În principiu, acolo unde este un război împotriva terorismului, îl conduci fără principii. Pur și simplu lupți".

Viața personală
În timpul liber, Rafi Eitan a fost sculptor. În cei peste 30 de ani în care a sculptat, Rafi Eitan a produs peste 100 de obiecte.

Rafi Eitan a murit în Spitalul Ichilov, în Tel Aviv, pe 23 martie 2019, la vârsta de 92 de ani.

Referințe

Legături externe

 Bio: Rafi Eitan, Israeli Ministry of Foreign Affairs, 4 May 2006
 , Jerusalem Post, 29 March 2006

Nașteri în 1926
Decese în 2019
Șin Bet
Luptători din Palmach
Spioni evrei
Knesset
Mosad

Rafi Eitan


ABC Kids (originally titled Disney's One Saturday Morning until 2002) was an American Saturday morning children's programming block that aired on ABC from September 13, 1997 to August 27, 2011. It featured a mixture of animated and live-action series from Walt Disney Television Animation and Disney Channel, aimed at children between the ages of 6 and 14. This was the only time Disney Channel content aired on over-the-air television in the United States.

The block regularly aired on Saturday mornings, though certain programs within the lineup aired on Sundays in some parts of the country due to station preferences for non-educational programming or scheduling issues with regional or network sports broadcasts.

After five years of mainly repeats of programs introduced onto the block prior to the 2007–08 season, ABC decided it would cease to provide children's programming during the Saturday morning timeslot, and entered into an agreement with Litton Entertainment to program that period; the block that resulted from this deal – Litton's Weekend Adventure, which is structured as a syndication package distributed with virtual exclusivity to ABC's owned-and-operated stations and affiliates – replaced ABC Kids on September 3, 2011.

History

Disney's One Saturday Morning

Immediately after The Walt Disney Company purchased ABC corporate parent Capital Cities/ABC Inc. in 1996, the network's children's program block ABC Saturday Morning, aired such Disney-produced series as The Mighty Ducks, Jungle Cubs and Gargoyles; it was one of two networks at the time that prominently carried Disney programming on Saturday mornings, as CBS also carried Disney cartoons (CBS' were mostly television spin-offs of Disney Renaissance films, whereas ABC's were mostly other Disney properties). After Disney formally took over ABC's operations, Disney head Michael Eisner sought to create a Saturday morning block that was different from those carried by its competitors at the time.

In February 1997, Peter Hastings left Warner Bros. Animation and joined Disney, where he was tasked with overhauling ABC's Saturday morning lineup in order to compete against Fox Kids and Kids' WB. He pitched an idea around the concept that Saturday is different from every other day of the week, and the representation of weekdays as buildings. Hastings also proposed the use of virtual set technology; although he knew a bit about it at the time and the technology used was just starting to be developed, Disney and ABC liked the idea. He hired Prudence Fenton as consultant manager and co-executive producer. Together, they sampled virtual set technology at the 1997 NAB Show and chose technology developed by Accom and ELSET. Rutherford Bench Productions, which had previously worked with Disney on other projects, hired Pacific Ocean Post (now POP Sound) to produce the virtual set. The building was initially a drawing of Grand Central Terminal with a roller coaster added but evolved into a towering mechanical structure. Even the interior has similarities such as a central high raised room, with two wings on the left and right sides and another on the south side.

On September 13, 1997, Disney's One Saturday Morning premiered as a two-hour sub-block within the ABC Saturday Morning lineup. It was originally scheduled to debut the Saturday prior on September 6, but coverage by all U.S. networks of the funeral of Princess Diana pushed back the premiere by one week to September 13. Disney's One Saturday Morning featured two parts: three hours of regularly scheduled cartoons and a two-hour flagship show that included feature segments, comedy skits, and the virtual world which Hastings had proposed, along with newer episodes of three animated series: Doug (which had been acquired from Nickelodeon in 1996), Recess and Pepper Ann.

Doug, Recess and Pepper Ann were each nominally given 40-minute time slots. The extended 10 minutes during each show's slot were for One Saturday Morning's interstitial segments and educational features. The live-action wraparound segments were originally hosted by Charlie (portrayed by Jessica Prunell) for the block's first season in 1997, and later by MeMe (Valarie Rae Miller) beginning in September 1998; the segments also featured an elephant named Jelly Roll (voiced by stand up comedian and actor Brad Garrett), who served as a sidekick to the human host. Schoolhouse Rock!, a longtime essential of ABC's Saturday morning block since 1973, also aired as an interstitial segment during The Bugs Bunny and Tweety Show, the only non-Disney cartoon to carry into the block and one that would air until 2000, when the carriage contract with Warner Bros. was exhausted.

Disney's One Saturday Morning was initially a massive success, beating Fox Kids during its first season to be the most-watched Saturday morning block on broadcast television. It remained competitive in its second season, beating all of Fox Kids' shows except Power Rangers. The third season remained competitive with its broadcast peers on Fox and Kids WB, with The Weekenders being a bright spot for the block; the new series dethroned Pokémon to become broadcast television's most-watched Saturday morning cartoon, though all of the broadcast networks had fallen behind Nickelodeon.

The block received a new brand identity in the fall of 2000; this was followed by the shorts and hosted segments being discontinued on December 16 in a reformatting of the ABC block. By this time, the interstitials within the block were relegated to bumpers and program promotions. The change proved to be disastrous; by February 2001, ratings had fallen to less than half of its competitors' on Fox, The WB and Nickelodeon. In the fall of 2001, live-action series were added to the One Saturday Morning lineup with the addition of the "Zoog Hour," an hour-long sub-block featuring the Disney Channel original series Lizzie McGuire and Even Stevens (the sub-block, advertised in promos for Disney's One Saturday Morning promoting the two programs as "powered by Zoog," was named after Disney Channel's weekend programming block at the time, Zoog Disney).

A spin-off of Disney's One Saturday Morning, Disney's One Too, debuted on UPN on September 6, 1999; produced through a time-lease agreement between Disney and UPN, the block aired each weekday (either in the morning or afternoon, depending on the station's preference) and on Sunday mornings, and featured many of the programs shown on One Saturday Morning (including Recess, Pepper Ann and Sabrina: The Animated Series).

ABC Kids
On July 23, 2001, the Walt Disney Company purchased Fox Family Worldwide, primarily for its Fox Family Channel, which was included in the sale as well as Saban Entertainment, a company in which Fox purchased a 50% interest in 1994. On September 14, 2002, ABC rebranded its Saturday morning block, as a subtle nod to the Fox Kids brand acquired by Disney through its purchase of Fox Family Worldwide, to ABC Kids (as a result of the sale, Fox Kids ceased to exist; Fox's children's program lineups would be handled from that point onward by 4Kids Entertainment until 2008).

The rechristened block originally contained a mix of first-run programs exclusive to the block, as well as reruns of several original series from both Disney Channel and Toon Disney. NBA Inside Stuff also began airing on the block as a result of ABC's acquisition of the broadcast television rights to the NBA from NBC (where the series originally premiered in 1992), beginning with the 2002–03 season's Christmas Day game; Inside Stuff continued to air on ABC Kids until 2004. The series premiere of Disney Channel's Lilo & Stitch: The Series was also held on ABC Kids on September 20, 2003, with a delayed premiere on Disney Channel on October 12, 2003. The new block abandoned the imagery of the One Saturday Morning era in favor of a sports stadium motif, which, in 2006, was changed to a rock concert design that remained throughout the last five years of ABC Kids.

Through Disney's acquisition of Saban Entertainment, the Power Rangers series moved from Fox Kids to the ABC Kids block. All first-run episodes from the franchise premiered on ABC Kids beginning with the second half of the show's Wild Force season (starting with the episode "Unfinished Business"), with the entirety of the Wild Force and Ninja Storm seasons subsequently airing in reruns on ABC Family (the former season aired in part both before the introduction of and during the ABC Family Action Block). However, when Toon Disney and ABC Family jointly launched the action-oriented Jetix block in 2004, Jetix handled all first-run episode debuts of subsequent seasons from Dino Thunder to Jungle Fury, while ABC Kids aired these seasons in reruns. Due to the low ratings of the Jungle Fury season, as well as the merger between Jetix and Toon Disney to form Disney XD in 2009, the RPM season aired exclusively on ABC Kids. After production on RPM had concluded, instead of producing a new season, Disney produced a re-version of the first 32 episodes of Mighty Morphin Power Rangers, which included a new logo, an updated title sequence, comic book-referenced graphics, and extra alternative visual effects. The re-version aired from January 2 to August 28, 2010, after which Haim Saban bought the franchise back and Nickelodeon acquired broadcast rights to the series.

In the 2004–05 season, ABC Kids dropped its two remaining original series, Fillmore! and Recess (the latter of which was airing in reruns on the block since it ended in 2001). With the transfer of Walt Disney Television Animation to Disney Channels Worldwide, ABC fulfilled the FCC's three-hour quota by carrying select episodes of Disney Channel live-action comedies and animated series (anywhere between nine and thirteen episodes from a given season) featuring moral lessons and/or educational anecdotes. The episodes were selected by both the Standards and Practices Division of the network and any educational consultants who were attached to the shows. The Replacements and Hannah Montana were the last two Disney Channel series to be added to the block in the fall of 2006. While initially, a March 2007 press release claimed that Cory in the House would be joining the ABC Kids lineup in the fall of that year, the show would later be removed last-minute. Beginning with the 2007–08 season, ABC Kids programming (with the exception of Power Rangers) became fully automated, putting the same handful of episodes of each show (The Emperor's New School, The Replacements, That's So Raven, Hannah Montana and The Suite Life of Zack & Cody) on a permanent rotation for the block's remaining four years.

Closure
In March 2010, ABC made the decision to cease providing a three-hour block of E/I-compliant, repurposed Disney Channel programming sent to its own stations and ABC affiliates. The network chose to lease out the three-hour time slot and seek other programmers for an agreement to produce a syndicated block, not for the network, but for each ABC station as the network was turning the E/I responsibility back to local ABC stations.

A month later, ABC's affiliate board announced that it had reached a deal with Litton Entertainment, a production company which produced syndicated programming (including educational programs aimed at children and teenagers), to produce six, all-new, original half-hour E/I series exclusively for ABC stations for the 2011–12 season.

The block aired for the final time on August 27, 2011 without any announcement of its closure, and was quietly replaced by Litton's Weekend Adventure the following week on September 3. As a result, ABC discontinued airing animated programming, making it the first network not to air animated series within its children's program lineup since August 1992, when NBC discontinued its animation block on Saturday mornings to launch the live-action block TNBC.

Programming
1 Program also ran on syndication or ABC prior to the block.
2 Program moved to Toon Disney for episode premieres.

Former programming

Disney's One Saturday Morning

Original programming

Programming from Disney Channel

Acquired programming

† - Program transitioned to ABC Kids

ABC Kids

Original programming

Programming from Disney Channel

Programming from Jetix

Acquired programming

† - Program transitioned from Disney's One Saturday Morning
‡ - Program transitioned from final schedule of Fox Kids

Scrapped programming
The following programs were planned to air on ABC Kids, but they were pulled.

Original programming

Programming from Disney Channel

Programming from Jetix

See also
 The Disney Afternoon – a Disney-produced syndicated children's program block that ran from 1990 to 1997.
 Disney's One Too – a programming block that aired on UPN from 1999 to 2003 as a successor to UPN Kids.

References

External links
 Official Home Page of Disney's One Saturday Morning

ABC Kids (TV programming block)
 Children's television networks in the United States
 Television channels and stations established in 1997
 Television channels and stations disestablished in 2011

ABC Kids (TV programming block)


Hrethel (inglés antiguo: Hrēðel; protogermánico: Hrōþilaz; nórdico antiguo: Hreðel), fue un caudillo vikingo, rey de los gautas en la Era de Vendel según el poema épico Beowulf. Era hijo o yerno del jarl Swerting y su sucesor. Tuvo tres hijos varones Hygelac, Hæþcyn y Herebeald y una hija mujer que casó con Ecgþeow de la dinastía Wægmundings y tuvieron un hijo, Beowulf.

Hrethel apadrinó a su propio nieto (Beowulf) tomándole en su séquito a la edad de siete años. El apadrinamiento era una costumbre habitual entre los pueblos germánicos y no significa que Ecgþeow renunciase a su educación; de hecho tal práctica fortalecía las relaciones y vínculos familiares, creando lazos de compromiso, afecto y responsabilidad compartida. Beowulf expresa agradecimiento a su abuelo de forma explícita:

Esto descubre al amado señor por la gente
Me recibió de mi padre cuando yo tenía siete años
El rey Hrethel me guardó y me crió,
me dio riqueza y mesa, cierto nuestro parentesco.
Toda su vida él [me amó como sus tres propios hijos].

Hreðel murió de pena cuando su hijo mayor Herebeald falleció en un accidente de caza por su propio hermano Hæþcyn, una muerte que no pudo ser vengada. Le sucedió en el trono Hæþcyn.

Véase también
 Reinos vikingos de Suecia

Referencias

Enlaces externos
 Beowulf en inglés antiguo.
 Beowulf: Modern English translation de Francis Barton Gummere
 Beowulf: Modern English translation de John Lesslie Hall

Personajes de la mitología nórdica
Reyes vikingos de Götaland
Personajes de Beowulf

Hrethel


دَرَج هي بلدة ليبية صغيرة، يبلغ عدد سكانها نحو 6000 نسمة. تقع في غربي ليبيا ضمن التقسيم الإداري لشعبية نالوت و(سابقا لشعبية غدامس). وتبعد عن طرابلس بمسافة 550 كيلومتر نحو الجنوب الغربي وإلى الشرق من مدينة غدامس على مشارف الحمادة الحمراء.

من الأودية التي تتخللها وادي تناروت، حركات، ميمون، واوال وصبصيب، وتحيط بها 3 قرى صغيرة أو 3 مؤتمرات وهي تفلفلت، تقطة وماترس.

تعرف البلدة بالزراعة والرعي، لكن ما يميزها الفنون الشعبية والصناعات التقليدية المحلية والقائمة على منتجات الجلود، النخيل والصوف كما يوجد بها عدد من الزوايا القرآنية.

تاريخ نضالي
عرفت درج بتاريخها النضالي ضد الاحتلال الإيطالي لليبيا، ومن بين المعارك التي شارك فيها المجاهدون معركتي القطار والباب، إضافة لمشاركتهم في معركتي السواني وكاباو ومساندتهم لحركة التحرير الجزائرية.

المعالم السياحية والأثرية

عوضا عن مهرجانها السياحي السنوي، فان مدينة درج تتمتع بمعالم سياحية وأثرية تشمل نقوش ورسومات وكتابات تعود إلى فترة ما قبل الميلاد، إضافة إلى القلاع القديمة والقصور. كما تحيط بالمدينة مجموعة من الأبراج القديمة الخاصة بالمراقبة والتي تعرف محليا باسم «قصبة دياب» والتي شيدت من قبل الهلاليين بعد وصولهم للمنطقة.

وتتمتع المنطقة بتوافر العيون العذبة الجارية والتي تمتد مسالكها لتحت الأرض لتتجمع في الجوابي التي تحيط بأشجار النخيل، إضافة لتواجد أنواع متعددة في المناطق المحيطة بدرج من حياة برية طبيعية كالغزلان والصقور وأنواع من النباتات والحيوانات المهددة بالانقراض.

ويمكن الدخول إلى موقع مهرجان درج السياحي العالمي للفنون والتراث فالموقع غني بالمقالات والدراسات والأخبار والبحوث حول مدينة درج ومعالمها السياحية والأثرية.
والعنوان هو www.seederg.com توجد بدرج شوارع وأزقة ترتبط معظمها بساحات عامة من أهمها ساحة تيقة والتي تقام بها المناسبات الاجتماعية والمناسبات العامة والاحتفالات، وساحة المكاسي أو «سوق الخدام». ويحيط بالمدينة سور له 3 أبواب وهي: من الغرب «باب سيدى بدر»، من الجنوب «باب سيدي إبراهيم» ومن الجنوب «باب المكاسي».

مصادر

درج
درج

درج (ليبيا)


Dansk vestindisk rigsdaler og dansk vestindisk daler var møntenheder brugt i Danske Vestindien fra 1766 til 1849 (rigsdaler) og fra 1849 til 1934 (daler).

Vestindisk rigsdaler var inddelt i 96 skilling. En vestindisk rigsdaler svarede i værdi til  af dansk rigsdaler brugt i kongeriget Danmark på samme tidspunkt.

Vestindiske rigsdaler var efter 1849 udskiftet til dansk vestindisk daler, ligesom i kongeriget Danmark gik man over fra rigsdaler til daler. Dog gik man aldrig over fra dalere til kroner i danske Vestindien, selvom Danmark indgik i den skandinaviske møntunion med fælles kronemønt.

Vestindisk daler blev i 1859 inddelt i 100 cents. Derudover blev daleren delt yderligere op i 1904 i møntenhederne francs og bit (1 vestindisk daler var 5 francs værd, som svarede til hhv 100 cents og 500 bits). 100 bits var en opdeling af 1 vestindisk francs.
Dansk vestindiske francs svarede til 0,72 danske kroner tilbage i kongeriget Danmark.

Selvom Danmark i marts 1917 havde solgt Dansk Vestindien, som blev herved til amerikanske Virgin Islands, blev dansk vestindisk daler stadig brugt frem til 1935 på øerne, indtil dalerens rettighed som vestindisk møntfod udløb. Mellem 1917 og 1934 svarede en amerikansk dollars værdi til 1.0363 vestindisk daler. Fra 1934 indførte USA amerikansk dollar på Virgin Islands.

Vestindiske danske mønter
De første danske mønter på de vestindiske øer var skillinger med værdierne af 6, 12 og 24 skilling præget af sølv til brug som betalingsmiddel i kolonien fra årene 1748-77.

I 1816 fulgtes de af sølvskillingerne med værdierne 2, 10 og 20 skillinger og blev brugt frem til 1848. Disse vestindiske skillinger havde påskriften "Dansk Amerik(ansk) M(ynt)" præget for at kunne skelne dem fra almindelige danske skillinger brugt i Danmark.

En vestindisk 12-skilling fra 1748, under Frederiks V regeringstid, havde denne påskrift på reversen "XII*skill*Dansk*For*De*Danske*Americ*Insuler" hvor Amerikanske Insuler stod for de danske ø-besiddelser - påskriften løb langs kanten, og i midten af mønten var et billede af et sejlskib med tre master præget, med tallet *1748* under. På aversen af denne mønt var Frederik den 5. nævnt.

Vestindiske danske pengesedler

De første danske pengesedler på øerne var genbrugte danske 5 rigsdaler kurant pengesedler fra årene 1784-85. Man tog rd kurant pengesedlerne til brug med ny værdi  rigsdaler trykt på de blanke bagsider af sedlerne, hvor forsiden forblev samme som i Danmark.

I 1788 begyndte danskerne at trykke egne pengesedler på øerne, med værdierne 20, 50 og 100 danske vestindiske rigsdalere. I 1806 tilføjede man 5 og 10 rigsdaler pengesedlerne, og fjernede 20 rigsdaler pengesedlen.

Daler pengesedler, francs og dollars
I 1849, gik Dansk Vestindien til dalere og danskerne trykte nu vestindiske sedler med værdierne 2, 3, 5, 10, 50 og 100 vestindiske dalere. Tillige havde banken på St. Thomas udstedt dollars pengesedler mellem 1837 og 1889, uden at angive, hvilke dollars der var tale om - muligvis var disse dollars ment til brug i handel med amerikanerne.

Siden 1904 tilføjede Dansk-Vestindiske Nationalbank møntenheden francs på øerne, som lokal pendant til de nye danske kroner. 100 vestindiske francs svarede til 72 danske kroner (1 vestindisk franc var 0,72 kr). Banken udstedte nu pengesedler med værdierne 5, 10, 20 og 100 francs, med deres værdi i danske kroner også trykt på sedlen, henholdsvis 3.6, 7.2, 14.4 og 72 kroner.

Vestindisk daler, cents, franc og bit

I 1849 gik øerne fra vestindiske rigsdalere til vestindiske dalere. Der blev ikke udstedt mindre møntenheder end daleren frem til 1859, men man brugte i stedet småmønter fra andre lande med dansk stempel.

Siden 1859, hvor man inddelte den vestindiske daler i 100 cents, blev der trykt cents småmønter på øerne.
Dansk vestindiske cents mønterne blev trykt med værdierne 1, 3, 5, 10 og 20 cents. 1 cent mønten var af bronze, og resten af cents mønterne var sølv.

I 1904, efter indførelsen af francs og bits, blev der af Dansk Vestindisk bank trykt guldmønter med værdien 4 dalere (som svarede til 20 francs) og 10 dalere (som svarede til 50 francs).

I 1905 blev der tilføjet småmønter med værdierne , 1, 2, 5, 10, 20 og 40 cents, der samtidigt havde påtrykt de nye møntværdier , 5, 10 og 50 bit, 1 og 2 francs. De mindste mønter , 1 og 2 cents var slået af bronze, 5 cents var nikkel og resten af centsmønterne sølv.

I 1904, blev der af Dansk Vestindisk bank indført to nye møntenheder på øerne, bit og franc. Tilsammen var der nu fire møntenheder brugt på øerne: dalere, francs, bit og cents. Alle fire møntenheder var i forhold til hinanden på følgende vis: 5 bit svarede til 1 cent, 100 bit svarede til 20 cents og 1 franc, 100 cents svarede til 5 francs og 1 daler.

Mønter blev herefter 1904 slået med 2 møntfod parvis på hver mønt: enten bits og cents, francs og cents, eller francs og daler. Guldmønter blev slået med værdierne 4 og 10 dalere (samtidig med francs.. Peng
Pengesedler blev udstedt med deres værdi pålydende i francs. Dansk vestindiske francs var lige så meget værd som franske franc, og på pengesedlernes bagside (se ) var deres værdi i danske kroner og øre trykt, hvor 1 franc var 72 øre.

Dansk vestindisk daler blev erstattet med amerikanske dollar 17 år efter Dansk Vestindien blev Virgin Islands in 1934, med 1 dollar svarende til 1.0363 daler. Amerikanske dollar blev gældende fra 1 juli 1934, mens danske vestindiske dalere kunne stadig bruges frem til 14. juli 1935.

Andre landes mønter på øerne

Udover egne udstedte sedler og mønter, brugte danskerne på de vestindiske øer også andre landes møntenheder, især før den danske daler blev inddelt i cents.
Mellem 1849 og 1859, brugte man på øerne småmønter fra USA, Mexico, Brasilien, Storbritannien, Britiske Vestindien, Frankrig, Holland og Spanien med et dansk stempel. Mønterne blev stemplet med FRVII, som var et monogram for Frederik den 7. og en kongekrone. Disse småmønter var mindre værd end den vestindiske daler og brugt i daglig handel.

Andre landes småmønter brugt på øerne er listet op i Krause & Mishler møntkatalog som amerikanske  og 1 cent, ,  og 1 amerikansk dollar,  og  dollar fra Britisk Vestindiens anker-mønt, britiske farthings,  og 6 pence, 1 britisk shilling,  and 1 britisk crown, fransk 5 sous og  franc, mexicansk 8 real, hollandske 25 cent, samt spanske 4 maravedí, 1, 2 og 4 spanske real.

Pengevæsen i Dansk Vestindien
Den Dansk-Vestindiske Nationalbank blev oprettet som en aktiebank af Nationalbanken i 1904. Den blev til efter forhandlinger mellem Nationalbanken, Handelsbanken, Landmandsbanken og Privatbanken i København. Hovedkontoret blev placeret i Charlotte Amalie på St. Thomas, og åbnede i februar 1905.

En betingelse for oprettelsen var, at der samtidig blev en permanent ordning af det vestindiske møntvæsen. Dette betød at man konverterede møntfoden fra Dollar til den latinamerikanske møntfod, Francs. I perioden 1859-1903 var 100 Dansk Vestindiske Cent = 1 US $ og efter konverteringen var 1 Franc = 100 bit. Vekselkursen var i denne forbindelse 1 $ = 5 Francs. Der blev udstedt sedler i de følgende værdier, 5, 10, 20 og 100 Francs, og disse blev trykt i England hos Bradbury, Wilkinson & Co. Ltd. London.

Den Dansk-Vestindiske Nationalbank havde oktroi (eneret) på udstedelse af sedler i 30 år. Da øerne blev afstået til USA i 1917 forblev de kgl. danske bank privilegier gældende, indtil de udløb i 1934, øerne havde derfor en særstilling ved at være amerikansk territorium, hvor der ikke anvendtes US dollar. I 1934 blev den Den Dansk-Vestindiske Nationalbank nedlagt, og den amerikanske dollar indført på øerne.

Referencer

Litteratur
 Krause, Chester L.; Clifford Mishler (1978). Standard Catalog of World Coins: 1979 Edition. Colin R. Bruce II (seniorredaktør) (5. udg.). Krause Publications. .
 Pick, Albert (1994). Standard Catalog of World Paper Money: General Issues. Colin R. Bruce II; Neil Shafer (red.) (7. udg.). Krause Publications. .

Dansk Vestindien
Historiske møntenheder
Møntenheder i Kongeriget Danmark

Dansk vestindisk rigsdaler


An Tillandsia suesilliae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni W.Till, López-ferr. ngan Mario Adolfo Espejo Serna. An Tillandsia suesilliae in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tillandsia

Tillandsia suesilliae


Roser Segimon i Artells (Reus, 2 de octubre de 1870 - 1964) fue una empresaria  miembro de la burguesía emergente barcelonesa de principios del siglo XX.

Biografía
Era hija de Domènec Segimon i Freixa, un comerciante de Reus, y de Magdalena Artells. Estuvo casada en primeras nupcias con un acaudalado indiano de Aleixar, Josep Guardiola i Grau (1831-1901), del que heredó una importante fortuna. Posteriormente se casó con el empresario Pedro Milá y Camps.

En 1906 el matrimonio encargó a Antoni Gaudí la construcción de la Casa Milà, más conocida como la Pedrera. Las relaciones de Roser Segimon con Gaudí no fueron muy buenas, por la diferencia de criterios sobre la construcción y sobre la decoración y los acabados de la casa, hasta el punto que acabaron pleiteando. Un ejemplo era la imagen monumental con que Gaudí quería coronar la fachada, dedicada a la Virgen del Rosario, en homenaje al nombre de la propietaria, que iba a esculpir Carles Mani. La imagen no se llegó a hacer, si bien permanece la inscripción mariana Ave gratia M plena Dominus tecum en la parte superior de la fachada.

Después de la muerte de Gaudí en 1926, Roser Segimon se deshizo de buena parte de los muebles que había diseñado Gaudí, e hizo tapar diversos elementos decorativos originales, redecorando su piso en estilo Luis XVI. Cuando la Pedrera fue adquirida por la Caixa de Catalunya los elementos escondidos volvieron a ver la luz unos pocos años más tarde, tras una cuidadosa restauración.

En 1940 falleció Pere Milà, y pocos años después, en 1946, su mujer vendió el inmueble a la Inmobiliaria CIPSA (Compañía Inmobiliaria Provenza, SA), si bien siguió viviendo en su piso hasta su fallecimiento en 1964. Fue enterrada en Aleixar, en el panteón de su primer marido. El Ayuntamiento de Reus le dedicó una calle en su honor.

Referencias
 Ficha sobre Roser Segimon en la

Empresarias de Cataluña
Nacidos en Reus
Fallecidos en Barcelona

Roser Segimon


Schiller ist ein Einschlagkrater im Süden der Mondvorderseite, östlich des Kraters Phocylides und nordwestlich von Clavius.
Schiller hat eine eigentümliche, länglich-ovale Form, wobei die Längsachse nach Nordwesten weist (in ungefährer Richtung des Mare Orientale). Am nördlichen Ende befindet sich eine langgestreckte, kammartige Erhebung, ansonsten ist der Kraterboden weitgehend eben.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem deutschen Astronomen Julius Schiller offiziell benannt.

Weblinks

 Schiller auf The-Moon Wiki
 Spektrum.de: Amateuraufnahmen

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Schiller (Mondkrater)


Employees' Entrance  é um filme pre-Code estadunidense de 1933, do gênero drama, dirigido por Roy Del Ruth, e estrelado por Warren William e Loretta Young. O roteiro de Robert Presnell, Sr. foi baseado em uma peça teatral de David Boehm.

Em 2019, "Employees' Entrance" foi selecionado para preservação no National Film Registry, seleção filmográfica da Biblioteca do Congresso dos Estados Unidos, como sendo "culturalmente, historicamente ou esteticamente significativo".

Sinopse
Kurt Anderson (Warren William) é o gerente geral da loja de departamentos Franklin Monroe. Sua devoção implacável por lucros o torna odiado pelas pessoas com quem trabalha, embora a loja vá bem financeiramente. Uma noite após o fechamento, ele conhece Madeleine Walters (Loretta Young), uma bela jovem à procura de um emprego. Eles passam a noite juntos e ele a contrata como modelo; pouco tempo depois, Walters começa a namorar Martin West (Wallace Ford), um vendedor de sucesso. Anderson gosta das ideias de Martin, visando a melhoria das vendas que foram anteriormente atingidas pela Grande Depressão, e o nomeia seu assistente, mas avisa que aquele não é trabalho para um homem casado. Anderson é tão cínico em relação às mulheres que decide dobrar o salário de outra modelo, Polly Dale (Alice White), para distraí-la de seu apaixonado chefe, Denton Ross (Albert Gran), e impedi-lo de interferir nos negócios.

Apesar dos avisos de Anderson, Martin e Madeleine casam-se secretamente, mas seu relacionamento se torna difícil, já que Martin está sempre à disposição de Kurt. Depois de brigarem no baile dos funcionários, Martin fica bêbado e Madeleine passa uma outra noite ao lado de Anderson. Quando Kurt a convida novamente para sair, ela se recusa e revela que é casada. Kurt fica furioso e tentar forçar Polly a destruir o casamento. Quando ela se recusa a ajudá-lo, Anderson tenta demiti-la, mas Ross, extremamente apaixonado, o impede. Anderson, então, entra em um ciclo de inúmeras tentativas para acabar com a relação e separá-los para sempre.

Elenco

 Warren William como Kurt Anderson
 Loretta Young como Madeleine Walters West
 Wallace Ford como Martin West
 Alice White como Polly Dale
 Hale Hamilton como Comodoro Franklin Monroe
 Albert Gran como Denton Ross
 Marjorie Gateson como Sra. Lee Hickox, uma cliente apreendida erroneamente como uma ladra
 Ruth Donnelly como Srta. Hall, secretária de Anderson
 Frank Reicher como Garfinkle
 Charles Sellon como Arnold Higgins
 Allen Jenkins como Sweeney, detetive (não-creditado)

Produção
Warren William, não originalmente escalado no papel principal, substituiu Hale Hamilton, que acabou desempenhando um papel menor. Edward G. Robinson também foi cogitado para o papel. O filme levou 23 dias para gravar a fotografia principal. Embora Alice White tenha sido uma grande estrela da Warner na época em que os filmes mudos estavam dando lugar aos filmes sonoros, seu estrelato começou a desaparecer quando a cena das melindrosas diminuiu nas telas. Seu papel secundário no filme recebeu boas críticas e a enviou para o caminho de retorno ao sucesso, mas um escândalo mais tarde em 1933 a trouxe de volta aos papéis coadjuvantes.

Filmes da década de 1930
Filmes dos Estados Unidos de 1933
Filmes de drama da década de 1930
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes dirigidos por Roy Del Ruth
Filmes da First National Pictures
Filmes baseados em peças de teatro
Filmes baseados em obras de autores dos Estados Unidos
Filmes ambientados em lojas de departamentos
Filmes ambientados em Nova Iorque
Filmes em preto e branco
Filmes em língua inglesa

Employees' Entrance


Car Zhezong od Songa/Sunga (4. siječnja 1077. — 23. veljače 1100.) bio je car Kine (1. travnja 1085. – 23. veljače 1100.). Njegovo prvotno osobno ime je bilo Zhao Yong, ali ga je promijenio u Zhao Xu nakon krunidbe. Bio je šesti sin cara Shenzonga od Sunga i njegove priležnice, gospe Zhu (欽成皇后 朱氏) te je postao car u dobi od 9 godina, dok je njegova baka, carica Gao, bila de facto vladarica (regentica). Gao je za kancelara postavila Sima Guanga.

Tek nakon bakine smrti, car je uspio doista vladati te je snizio poreze. Umro je u Kaifengu u dobi od 24 godine. Naslijedio ga je polubrat, car Huizong od Sunga.

Obitelj
Zhezongove supruge su bile carica Meng (昭慈皇后 孟氏) i carica Liu. Imao je jednog sina — čije je ime bilo Zhao Mao — i barem 4 kćeri — Xunmei, Shushen, Chunmei i Shuhe.

Izvori
Toqto'a (1343). Sòng Shǐ.
Kineski carevi
Dinastija Sung

Car Zhezong


Osmotski tlak je minimalni tlak koji je potrebno primijeniti na otopinu kako bi se spriječio unutarnji protok čistog otapala kroz polupropusnu membranu. Također se definira kao mjera sklonosti otopine da unese čisto otapalo osmozom. Potencijalni osmotski tlak je maksimalni osmotski tlak koji bi se mogao razviti u otopini koja je od čistog otapala odvojena polupropusnom membranom.

Osmoza nastaje kada su dvije otopine koje sadrže različite koncentracije otopljene tvari razdvojene selektivno propusnom membranom. Molekule otapala prolaze prvenstveno kroz membranu iz otopine niske koncentracije u otopinu s višom koncentracijom otopljene tvari. Prijenos molekula otapala nastavit će se sve dok se ne postigne ravnoteža.

Teorija i mjerenje

Jacobus van 't Hoff pronašao je kvantitativni odnos između osmotskog tlaka i koncentracije otopljene tvari, izražen u sljedećoj jednadžbi:

gdje je  osmotski tlak, i je van 't Hoffov indeks, c je množinska koncentracija otopljene tvari, R je idealna plinska konstanta, a T je apsolutna temperatura (obično u kelvinima ). Ova formula se primjenjuje kada je koncentracija otopljene tvari dovoljno niska da se otopina može tretirati kao idealna otopina. Proporcionalnost koncentraciji znači da je osmotski tlak koligativno svojstvo. Ova formula slična je sa jednadžbom stanja idealnog plina u obliku  gdje je n ukupna množina molekula plina u volumenu V, a n / V molarna koncentracija molekula plina. Harmon Northrop Morse i Frazer pokazali su da se jednadžba primjenjuje na koncentriranije otopine ako je jedinica koncentracije molalna, a ne molarna; pa kada se koristi molalitet ova jednadžba je nazvana Morseova jednadžba.

Za koncentriranije otopine van 't Hoffova jednadžba može se proširiti kao niz koncentracije otopljene tvari, c. U prvoj aproksimaciji,

gdje je  idealan tlak, a A je empirijski parametar. Vrijednost parametra A (i parametara iz aproksimacija višeg reda) može se koristiti za izračunavanje Pitzerovih parametara. Empirijski parametri se koriste za kvantificiranje ponašanja otopina ionskih i neionskih tvari koje nisu idealne otopine u termodinamičkom smislu.

Pfefferov osmometar razvijen je za mjerenje osmotskog tlaka.

Primjena

Mjerenje osmotskog tlaka može se koristiti za određivanje molekulske mase.

Osmotski tlak važan je čimbenik koji utječe na biološke stanice. Osmoregulacija je mehanizam homeostaze organizma za postizanje ravnoteže osmotskog tlaka.

 Hipertoničnost je prisutnost otopine koja uzrokuje smanjenje stanica.
 Hipotoničnost je prisutnost otopine koja uzrokuje bubrenje stanica.
 Izotoničnost je prisutnost otopine koja ne uzrokuje promjenu volumena stanice.

Kada je biološka stanica u hipotoničnom okruženju, unutrašnjost stanice nakuplja vodu, voda teče kroz staničnu membranu u stanicu, uzrokujući njeno širenje. U biljnim stanicama stanična stijenka ograničava širenje, što rezultira pritiskom na staničnu stijenku iznutra koji se naziva turgor. Pritisak turgora omogućuje zeljastim biljkama da stoje uspravno. To je također odlučujući čimbenik za to kako biljke reguliraju otvor svojih puči. U životinjskim stanicama prekomjerni osmotski tlak može rezultirati citolizom.

Osmotski tlak osnova je filtriranja ("povratna osmoza"), procesa koji se obično koristi u pročišćavanju vode. Voda koju treba pročistiti stavlja se u komoru i stavlja pod tlak veći od osmotskog tlaka kojeg stvaraju voda i otopljene tvari u njoj. Dio komore otvara se prema različito propusnoj membrani koja propušta molekule vode, ali ne i čestice otopljene tvari. Osmotski tlak oceanske vode je oko 27 atm. Reverzna osmoza desalinizira slatku vodu iz morske slane vode.

Derivacija van 't Hoffove formule
Razmotrimo sustav u točki kada je dosegao ravnotežu. Uvjet za to je da je kemijski potencijal otapala (budući da samo ono slobodno teče prema ravnoteži) na obje strane membrane jednak. Odjeljak koji sadrži čisto otapalo ima kemijski potencijal od , gdje je  pritisak. S druge strane, u odjeljku koji sadrži otopljenu tvar, kemijski potencijal otapala ovisi o molarnom udjelu otapala,  . Osim toga, ovaj odjeljak može podnijeti drugačiji pritisak, . Stoga možemo zapisati kemijski potencijal otapala kao . Ako napišemo  ravnoteža kemijskog potencijala je:

Ovdje se razlika u tlaku dva odjeljka  definira kao osmotski tlak koji vrše otopljene tvari. Zadržavajući tlak, dodavanje otopljene tvari smanjuje kemijski potencijal ( entropijski učinak ). Stoga se tlak otopine mora povećati kako bi se nadoknadio gubitak kemijskog potencijala.

Kako bi se pronašao  (osmotski tlak), smatramo da je došlo do ravnoteže između otopine koja sadrži otopljenu tvar i čiste vode.

Lijevu stranu možemo napisati kao:

  ,

gdje je  koeficijent aktivnosti otapala. Produkt  je također poznat kao aktivnost otapala, što je za vodu aktivnost vode . Dodatak tlaku izražava se kroz izraz za energiju širenja:

gdje je  molarni volumen (m³/mol). Umetanje gore predstavljenog izraza u jednadžbu kemijskog potencijala za cijeli sustav i preuređivanje će dobivamo:

Ako je tekućina nestlačiva, molarni volumen je konstantan, , a integral postaje  . Dakle, dobivamo:

Koeficijent aktivnosti je funkcija koncentracije i temperature, ali u slučaju razrijeđenih smjesa često je vrlo blizu 1,0, pa je

Molarni udio otopljene tvari, , je , dakle  može se zamijeniti sa , koji, kada  je mala, može se aproksimirati sa :

Molarni udio  je . Kada je  mali, može se aproksimirati s . Također, molarni volumen  može se napisati kao volumen po molu,  . Kombinacija ovih daje sljedeće:

Za vodene otopine soli mora se uzeti u obzir ionizacija. Na primjer, 1 mol NaCl ionizira u 2 mola iona.

Vidi također

 Gibbs-Donnanov efekt

Izvori

Vanjske poveznice

 Što je osmoza? Objašnjenje i razumijevanje fizičkog fenomena
Otopine
Stanična biologija
Stranice s nepregledanim prijevodima
Množina tvari

Osmotski tlak


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Horné Orešany enthält die zwei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Horné Orešany im Okres Trnava.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Horne Oresany


Henrietta Swan Leavitt (4. júlí 1868 – 12. desember 1921) var bandarískur stjörnufræðingur. Hún lærði við Harvard-háskóla (Radcliffe College) og starfaði sem reiknari á Stjörnuathugunarstöð Harvard-háskóla. Hún átti að skoða ljósmyndir til að mæla og skrá birtustig stjarna. Í þessari vinnu uppgötvaði hún tengsl milli birtustigs og púlslotu sefíta. Þessi uppgötvun varð til þess að stjörnufræðingar fengu "staðalkerti" sem hægt var að nota til að mæla fjarlægðir til annarra stjörnuþoka.

Áður en Leavitt uppgötvaði lotulýsilögmálið byggðust aðferðir stjörnufræðinga til að mæla fjarlægðir á hliðrun og þríhyrningamælingum. Hægt er að nota slíkar aðferðir fyrir fjarlægðir upp að nokkur hundruð ljósárum. Aðferð Leavitt gerði stjörnufræðingum kleyft að mæla fjarlægðir upp á 20 milljónir ljósára. Meðal annars vegna þessa er nú vitað að okkar eigin stjörnuþoka, Vetrarbrautin, er um 100.000 ljósár í þvermál. Síðar meir notaði Edwin Hubble lotulýsilögmálið ásamt rauðvikum sem Vesto Slipher hafði fyrstur mælt, til að sanna að alheimurinn væri að þenjast út (sjá lögmál Hubbles).

Leavitt barðist við veikindi sem trufluðu vísindastarf hennar við stjörnuathugunarstöðina og hún missti smám saman heyrn. Hún lést aðeins 53 ára úr magakrabba. Loftsteinninn 5383 Leavitt og Leavitt-gígurinn á tunglinu heita eftir henni.

Tilvísanir

Bandarískir stjarnfræðingar

Henrietta Swan Leavitt