المواد الخطرة: : هي أي مادة صلبة أو سائلة أو غازية قد تؤذي البشر أو الكائنات الحية الأخرى أو الأملاك أو البيئة. وهناك مصطلح يستخدم غالباً وحصرياً في الولايات المتحدة هو (hazardous material (hazmat)). ينشأ الخطر الكيميائي chemical hazard من التلوث الناتج عن المواد الكيميائية الضارة.

قد تكون المادة الخطرة عبارة عن مادة مشعة، أو سريعة الاشتعال ، أو متفجرة ، أو سامة ، أو أكّآلة ، أو خطرة أحيائياً ، أو مؤكسدة، أو خانقة، أو ممرضة، أو مسببة للحساسية، أو ذات خواص تجعلها خطرة في بعض الظروف.
يحتاج تخفيف المخاطر المصاحبة للمواد الخطرة إلى تطبيق محاذير السلامة خلال مداولة هذه المواد كالنقل، والتخزين، ثم التخلص منها لاحقاً. معظم البلدان تنظم المواد الخطرة وفق القانون، وهي تخضع للعديد من الاتفاقيات الدولية أيضاً.

يرتدي الشخص الذي يتعامل مع المواد الخطرة لباساً خاصاً، كما أن لفوج الإطفاء وحدة خاصة مؤهلة للتعامل مع الحوداث الخاصة لهذه المواد. والأشخاص الذين يتداولون هذه المواد أو يحتمل تماسهم معها يجب أن يخضعوا لمراقبة صحية للتأكد من أن تعرضهم لم يتجاوز حدود التعرض المهني.
إن قوانين وضوابط استعمال المواد الخطرة تختلف بحسب فعالية وحالة المادة الخطرة. فقد تكون المحاذير والمتطلبات لاستعمال المادة الخطرة في المعمل مختلفة عنها عند النقل أو البيع للمستثمر.

تقسم المواد الخطرة إلى عدة أصناف تبعاً لخواصها الكيميائية المسببة للمخاطر.

ملاحظة: الرسوم والنصوص المستخدمة في هذه المقالة، والتي تمثل ملاحظات السلامة للمواد الخطرة، مقتبسة من نظام الأمم المتحدة لتعريف المواد الخطرة. لا تستخدم جميع البلاد الرسوم نفسها في أنظمتها الوطنية. وبعضها يستخدم نفس الرسوم ولكن بدون كلمات عربية، ولكن بكلمات مشابهة وبلغتها الوطنية.

جدول ملخص للتصانيف واللصاقات

ملصقات إضافية للمواد الخطرة

مراجع

السلامة
الصحة والسلامة المهنية
سلامة كيميائية
صحة بيئية

مادة خطرة


El otro lado de mí es el título del quinto y último álbum de estudio grabado por la cantautora colombo-estadounidense Soraya, Fue lanzado al mercado por la empresa discográfica EMI Latin el 1 de marzo de 2005. El álbum El otro lado de mí fue nominado para el  Premio Grammy Latino al Mejor Álbum Femenino de Pop Latino en la 6°. entrega anual de los Premios Grammy Latino, celebrada el jueves 3 de noviembre de 2005. Perdió ante Escucha, de la cantautora italiana Laura Pausini. Vendió más de 1.000.000 de copias en todo el mundo. Durante la promoción de este álbum, la cantautora sufre una fuerte recaída del cáncer de seno que padecía desde 2000, y finalmente falleció el miércoles 10 de mayo de 2006. Se dice que la edición en inglés de este álbum ya estaba lista para ser lanzada, intitulada "The Best Side of Me", pero que con su recaída y posterior fallecimiento la discográfica decidió no lanzarlo al mercado.

Lista de canciones
 Todas las canciones escritas y compuestas por Soraya, excepto donde se indica.

Posición en listas

Sencillos

Créditos y personal

 Soraya — Productor, voz, guitarras, mandolina, violín
 Richard Bravo — Percusión
 David Cabrera — Guitarra
 Claudia Calle — Fotografía
 Mauricio Cano — Grabación
 Vadim Chislov — Mezcla
 Mike Couzzi — Grabación
 John M. Falcone — Bajo
 Made chumascalo

 Sebastián Krys — Guitarra, coros
 Lee Levin — Batería
 Mayte Montero — Gaita
 Daniel Ponce — Mezcla
 Mike Scaglione — Saxofón
 Ron Taylor — Ingeniero
 Orlando Vitto — Ingeniero
 Dan Warner — Guitarra

Véase también
 Soraya

Referencias

Enlaces externos
 Página web de Soraya

Álbumes de 2005
Álbumes de Colombia de 2005
Álbumes de Estados Unidos de 2005
Álbumes de Soraya
Álbumes en español
Álbumes de balada romántica
Álbumes de EMI Latin

El otro lado de mí


An Tripogon larsenii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Norman Loftus Bor. An Tripogon larsenii in nahilalakip ha genus nga Tripogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tripogon

Tripogon larsenii


තිබ්බතයත් ඉන්දුනීසියාවත් අතර හමුවන කුරුලු විශේෂ 26ක් පමණ කොට්ටෝරු කුලයට අයත්වේ.
කොට්ටෝරුවෝ

කොට්ටෝරුවෝ


Edin Bećković (Zemun 1977.), srbijanski majstor borilačkih vještina. Nositelj je 5. Dana u aikidu.

Životopis
Edin Bećković je rođen u Zemunu 1977. godine. Aikido je počeo vježbati u rujnu 1992. godine u aikido klubu "Zemun". Redovnim vežbanjem stiče osnovna znanja, a uzimajući učešće na seminaru u Aranđelovcu 2000. godine, koji je vodio Masatomi Ikeda, polaže za 1. Dan. Nakon toga 2002. godine pohađa sate na seminaru u Beogradu koji je vodio majstor William Smith i na istom polaže za 2. Dan. Godine 2005. polaže ispit za 3. Dan na seminaru u Beogradu, ovoga puta ispred ispitivača Philip Smith. Godine 2009. na seminaru u Beogradu koji je vodio Gordon Jones polaže za 4. Dan.

Godine 2005. godine prvi put putuje u Japan i tom prilikom vježba kod doshu-a Moriteru Ueshibe. Godine 2013. po drugi put putuje u Japan i u razdoblju od mjesec dana vježba s glavnim instruktorima Hombu dojo-a, kao što su: Yoshinobu Irie, Katsurada Eiji, Kanazawa Takeshi, Seki Shoji i Yasuno Masatoshi.

Godine 2005. s Predragom Tadićem osniva prvi u nizu aikido klubova pod nazivom "Yamatokan". Nakon stabilizacije kluba, isti prepušta Predragu Tadiću i osniva novi klub pod nazivom "Aikido dojo Edo" koji djeluje od 2010. godine. Kako bi se trend širenja aikida u Beogradu nastavio, od siječnja 2018. godine počinje rad na još jednoj lokaciji (Karaburma) u prostorijama "Omladinskog judo kluba Beograd" počinje da predaje sate u "Omladinskom aikido klubu Beograd".

Edvin Bećković razvija suradnju s regionalnim organizacijama okupljenim oko aikido škole Christiana Tissiera i posjetama Budimpešti sklapa suradnju s mađarskim aikidokama, te redovno prati seminare na kojima, podučava Bruno Gonzalez. Pošto su ovi seminari najviše utjecali na njegov aikido razvoj, donosi odluku da organizira seminare u Beogradu, te pozove Pascala Guillemina, jednog od asistenata Christiana Tissiera. S Pascalom Guilleminom postiže dogovor kojim postaje tehnički ravnatelj novonastale aikido organizacije Aikido Association Fujiyama, na čijem čelu je od 2014. godine.

Izvori

Vanjske povezice
 Aikido dojo Edo

Životopisi, Zemun
Srbijanske aikidoke

Edin Bećković


Ferreries, Batı Akdeniz'de, İspanya'nın doğu sahiline yakın, İspanya'nın özerk bölgesi olan Balear Takımadaları'na ait bir belediye. Minorka Adası'nda olup nüfusu; 4,262'dir. (2002)

Dış bağlantılar
 Ferreries resmi site
 Ferreries Sanal tur

Minorka'daki belediyeler

Ferreries


පළමවන බුවනෙකබාහු රජතුමාගේ අන්තඃපුර බිසවකගේ දරුවකි. රජකමට නීත්‍යානුකූල හිමිකමක් නොතිබුනද මෙම කුමරුට මාලිගාවේද, ජනතාවගේද ආදරය නොඅඩුව හිමිව තිබේ.

දේවත්‍වය
අකල් මරණයෙන් පසු මෙතුමා ගලේ බණ්ඩාර දෙවියෝ නමින් අදටත් ප්‍රදේශවාසී සිංහලයන්ගෙන් වන්දනාමාන ලබයි.

වත්හිමි බණ්ඩාර කුමරු


The purple triangle was a concentration camp badge used by the Nazis to identify Jehovah's Witnesses in Nazi Germany. The purple triangle was introduced in July 1936 with other concentration camps such as those of Dachau and Buchenwald following in 1937 and 1938. In the winter of 1935–36, before the onset of the war, Jehovah's Witnesses have been reported to make up 20–40% of the prisoners in concentration camps. Although Jehovah's Witnesses made up the vast majority of those wearing the purple triangle (over 99%), a few members of other small pacifist religious groups were also included.

Background

Jehovah's Witnesses came into conflict with the Nazi regime because they refused to use the Hitler salute, which conflicted with their beliefs. Because refusing to use the Hitler salute was considered a crime, they were arrested, and their children attending school were expelled, detained and separated from their families. When Germany made military enlistment mandatory, they were persecuted because they refused to bear arms. Being politically neutral, they also refused to vote in the elections.

Based on Nuremberg Laws, those who were also classified as ethnic Jews wore a badge comprising a purple triangle superimposed on a yellow triangle.

See also
Identification in Nazi camps
Nazi concentration camp badges
Persecution of Jehovah's Witnesses in Nazi Germany
Religion in Nazi Germany

References

External links
 Jehovah's Witnesses Stand Firm Against Nazi Assault
US Holocaust Memorial Museum summary
"Jehovah's Witnesses in Germany" University of Minnesota's Center for Holocaust and Genocide Studies
"Jehovah's Witnesses in National Socialist concentration camps, 1933–45, by Johannes S. Wrobel, Religion, State and Society vol. 34, no. 2 (June 2006), 89–125
Purple Triangles: A Story of Spiritual Resistance by Jolene Chu, originally published in Judaism Today, No. 12, Spring 1999
Purple Triangle: An Untold Story of the Holocaust
They Triumphed Over Persecution, The Watchtower March 1, 2003

Terminology of Nazi concentration camps
Persecution of Jehovah's Witnesses
Symbols introduced in 1938
Triangles

Purple triangle


Sykaminéa, en , est un village du dème d'Elassóna, district régional de Lárissa, en Thessalie, Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Thessalie

Sykaminéa (Lárissa)


An Dendrochilum johannis-winkleri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Dendrochilum johannis-winkleri in nahilalakip ha genus nga Dendrochilum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrochilum

Dendrochilum johannis-winkleri


C/2009 E1 Itagaki este o cometă descoperită de către Kōichi Itagaki în 14 martie 2009.

Note

Vezi și

63P/Wild 1
24P/Schaumasse
108P/Ciffréo

Comete
Astronomie
Obiecte astronomice descoperite în 2009

C/2009 E1 Itagaki


Haakon Magnusson (1340 - Şubat, 1380), (Genç Haakan Magnusson olarak da bilinir) Norveç Kralı (1355-1380). Magnus VII Eriksson'un oğlu ve halefiydi. İsveç'i bölen karışıklıklara müdahale etti, kendisini İsveç kralı seçtirdi (1362), ancak İsveçliler ayaklandılar ve karşısına Mecklenburglu Albrecht'i çıkardılar. Albrecht, VI. Haakon'u tahttan uzaklaştırdı. Haakon 1365'te Danimarka kralının kızı Margrethe ile evlendi. Ölümü üzerine oğlu Olav Norveç ve Danimarka kralı oldu.

Kaynakça

1340 doğumlular
1380 yılında ölenler
Norveç kralları
Çocuk hükümdarlar

VI. Haakon


La statue-menhir col des Saints est une statue-menhir appartenant au groupe rouergat découverte à Murat-sur-Vèbre, dans le département du Tarn en France.

Description

La pierre a été découverte au Col des Saints. Le site aurait été fouillé avant guerre par un habitant d'une ferme voisine à la recherche d'un trésor, la pierre était alors déjà renversée au sol. En 1952, Pascal Roques l'identifie comme un menhir. En 1953, elle est redressée par H. Amen président du syndicat d'initiative de Murat-sur-Vèbre. Ce n'est qu'en 1959 que l'abbé Jean Record l'identifie comme une statue-menhir en remarquant sur une photographie qu'elle comporte des gravures. La statue a été gravée sur une dalle de granite clair d'origine locale, comme on peut en voir dans la forêt voisine de Salesse. Elle mesure  de hauteur pour une largeur et une épaisseur maximale, au niveau de la ceinture, de respectivement  et  et un poids estimé à . La face antérieure a probablement été aplanie, la face postérieure est très bombée et comporte cinq traces d'une tentative de débitage.

La statue est complète mais très érodée. C'est une statue masculine. Les jambes sont les seuls caractères anthropomorphes visibles en lumière rasante. Le personnage porte une ceinture à décor de chevrons avec une boucle, un baudrier et une représentation de « l'objet ».

Initialement relevée sur le lieu de sa découverte, la statue est désormais conservée au centre d'interprétation des mégalithes et  une copie a été dressée sur le site.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Tarn
 Liste des statues-menhirs de France

Liens externes

 Statue-menhir du Col des Saints (construit par stéréophotogrammétrie)

Col des Saints
Site mégalithique dans le Tarn

Statue-menhir du col des Saints


Aceasta este o listă a castelelor și conacelor din județul Brașov:
 Castelul Béldy László (1731) din Budila, azi primărie
 Castelul Béldy Pál (1751) din Budila
 Castelul Bran (1388) din Bran
 Castelul Brâncoveanu din Sâmbăta de Sus
 Castelul Brukenthal (1760) din Sâmbăta de Jos, deținut de Romsilva
 Castelul Guthman-Valenta (1553) din Hoghiz
 Castelul Haller din Hoghiz, azi școală generală
 Castelul Kálnoky din Hoghiz
 Castelul Mikes din Budila
 Castelul Nemes din Budila, azi ruine
 Castelul Sükösd-Bethlen (1603) din Racoș

Galerie

Note

Lectură suplimentară

Castele în județul Brașov
Monumente istorice din județul Brașov
Liste legate de județul Brașov

Lista castelelor și conacelor din județul Brașov


Aéroport Charles de Gaulle 2 gare est une station proposée à titre conservatoire pour le métro de Paris qui serait située le long de la ligne 17 au Mesnil-Amelot, en Seine-et-Marne. Si le nouveau terminal de l'aéroport de Paris-Charles-de-Gaulle avait été construit, elle aurait vu passer  par jour. Elle ne fait pour l'instant l'objet que de mesures conservatoires.

Situation sur le réseau

Histoire
En 2022, le projet de Terminal 4 de l'Aéroport Charles-de-Gaulle, incohérent avec les objectifs de lutte contre le changement climatique et de protection de l'environnement de la France, ayant été abandonné, le financement de la station Aéroport Charles-de-Gaulle T4 n'est pas assuré.

Elle est donc pour le moment traitée à titre seulement conservatoire. Aucune étude sur cette station n'a été menée.

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité

Projets

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Paris
 Ligne 17 du métro de Paris

Liens externes
 Page de la future gare Aéroport Charles de Gaulle 2e gare, sur le site web de la Société du Grand Paris

Future station du métro de Paris
Station de la ligne 17 du métro de Paris
Station de métro au Mesnil-Amelot
Station de métro desservant un aéroport
Aéroport de Paris-Charles-de-Gaulle

Aéroport Charles de Gaulle 2e gare (métro de Paris)


Kuća u gradiću Makarskoj na adresi Rendićeva 4 je zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Podignuta je u 18. stoljeću. Na južnom pročelju barokne trokatnice nalazila se spomen-ploča osnutku Socijalističke radničke partije. Ploča je skinuta, nije poznato da li je sačuvana, a na njenom je mjestu otvoren prozor.

Zaštita
Pod oznakom Z-4934 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Makarskoj

Kuća u Rendićevoj 4 u Makarskoj


Devizes () is a market town and civil parish in Wiltshire, England. It developed around Devizes Castle, an 11th-century Norman castle, and received a charter in 1141. The castle was besieged during the Anarchy, a 12th-century civil war between Stephen of England and Empress Matilda, and again during the English Civil War when the Cavaliers lifted the siege at the Battle of Roundway Down. Devizes remained under Royalist control until 1645, when Oliver Cromwell attacked and forced the Royalists to surrender. The castle was destroyed in 1648 on the orders of Parliament, and today little remains of it.

From the 16th century Devizes became known for its textiles, and by the early 18th century it held the largest corn market in the West Country, constructing the Corn Exchange in 1857. In the 18th century, brewing, curing of tobacco, and snuff-making were established. The Wadworth Brewery was founded in the town in 1875.

Standing at the west edge of the Vale of Pewsey, the town is about  southeast of Chippenham and  north-east of the county town of Trowbridge. It has nearly five hundred listed buildings, some notable churches, a town hall and a green in the centre.

History
Devizes Castle was built by Osmund, Bishop of Salisbury in 1080, but the town is not mentioned in the Domesday Book. Because the castle was on the boundaries of the manors of Rowde, Bishops Cannings and Potterne it became known as the castrum ad divisas ("the castle at the boundaries"), hence the name Devizes. On John Speed's map of Wiltshire (1611), the town's name is recorded as The Devyses. The first castle on the site was of the motte and bailey form and was probably made of wood and earth, but this burnt down in 1113.

A new castle was built in stone by Roger of Salisbury, Osmund's successor. Devizes received its first charter in 1141, permitting regular markets. The castle changed hands several times during the Anarchy, a civil war between Stephen of Blois and Matilda in the 12th century. The castle held important prisoners, including (from 1106) Robert Curthose, eldest son of William the Conqueror.

The town has had churches since the 12th century and today has four Church of England parish churches.

During the 12th and 13th centuries, the town of Devizes developed outside the castle with craftsmen and traders setting up businesses to serve the residents of the castle. The first known market in Devizes was in 1228. The original market was in the large space outside St Mary's Church, rather than in the current Market Place, which at that time would have been within the castle's outer bailey. The chief products in the 16th and early 17th centuries were wheat, wool and yarn, with cheese, bacon and butter increasing in importance later.

In 1643, during the English Civil War, Parliamentary forces under Sir William Waller besieged Royalist forces under Sir Ralph Hopton in Devizes. The siege was lifted by a relief force from Oxford under Henry Wilmot, 1st Earl of Rochester, and Waller's forces were almost totally destroyed at the Battle of Roundway Down. Devizes remained under Royalist control until 1645, when Oliver Cromwell attacked and forced the Royalists to surrender. The castle was destroyed in 1648 on the orders of Parliament, a process known as slighting, and today little remains of it; almost all of the present structure is from the 19th century.

From the 16th century, Devizes became known for its textiles: initially white woollen broadcloth but later the manufacture of serge, drugget, felt, and cassimere or Zephyr cloth. In the mid 18th century, Devizes held the largest corn market in the West Country of England and also traded hops, cattle, horses and various types of cloth. Before the Corn Exchange was built in 1857, the trade in wheat and barley was conducted in the open, with sacks piled around the market cross. The cross erected in 1814 displays the tale of a woman, Ruth Pierce, who dropped dead suddenly after being discovered cheating.

Prosperous wool merchants built town houses in St. John's and Long Street, and around the market place. From the end of the 18th century the manufacture of textiles declined, but other trades in the town included clock-making, a bell foundry, booksellers, milliners, grocers and silversmiths. In the 18th, century brewing, curing of tobacco and snuff-making were established in the town. Brewing survives in the Wadworth Brewery, but the tobacco and snuff trades have now died out.

The pond known as The Crammer, east of the town centre, is claimed to be site of the 18th-century Moonrakers story which led to a colloquial name for Wiltshire people.

In 1794, a meeting at the Bear Hotel decided to raise a body of ten independent troops of yeomanry in the county of Wiltshire. These would later be brought together to form the Royal Wiltshire Yeomanry, the senior yeomanry regiment. In 1810 the county militia, quartered at Devizes, mutinied and the Royal Wiltshire Yeomanry were called out to quell the disturbances. The mutiny came to a head when the two forces faced off against each other with loaded firearms in the Market Square, at which point the militia ringleaders surrendered. The Royal Wiltshire Yeomanry went on to serve at home and abroad, including in the Boer War, both World Wars, and live on as B (RWY) Squadron and Y (RWY) Squadron of the Royal Wessex Yeomanry, based in Old Sarum and Swindon respectively.

A new Devizes Prison, or County House of Corrections, was opened in 1817. This replaced the Bridewell that had been built in Bridewell Street in 1579. The new prison was built of brick and stone, and was designed by Richard Ingleman as a two-storey polygon surrounding a central governor's house. It had an operational life of more than ninety years and was closed in 1922. It stood on the north side of the Castle's Old Park, across the Kennet and Avon Canal by way of a bridge still called Prison Bridge. The House of Corrections was demolished by 1928.

Devizes has more than 500 listed buildings, a large number for a town of its size. The Trust for Devizes has a Town Trail map which provides a guide to many of them. 17 Market Place is a substantial Grade I listed house from the early 18th century. In the centre of the Market Place is the Market Cross, rebuilt in 1814 to designs of James Wyatt. Brownston House is another Grade I house, on New Park Street; it has been home to four MPs and two Army Generals from 1700, and housed a young ladies' boarding school from 1859 to 1901. It was conserved in 1976 by Wiltshire Council and is now a business head office. Heathcote House on the Green in Devizes is a Grade II* listed building; its history is associated with the church and education. No 8 Long Street was the house of the clothier Samuel Powell, as well as Admiral Joseph Tayler, one of the inspirations for C.S. Forester's fictional hero Horatio Hornblower. Southbroom House, close to the Green, was built in 1501, then burnt down and was rebuilt by the Eyles family in 1772; it is now at the heart of Devizes School.

The town was a coaching stop for mail coaches and stagecoaches on the road from London to Bristol, as evidenced by the number of coaching inns in the town. The Kennet and Avon Canal, fully open by 1810, passes close to the centre of the town. The town gained a railway station in 1857 but the line was closed in 1966.

In 1853 the Wiltshire Archaeological and Natural History Society was founded in the town, and later opened a museum in Long Street. Now called the Wiltshire Museum, its collections are designated as being of national significance. The museum has extensive Bronze Age collections and includes finds from the Stonehenge and Avebury World Heritage Site, including West Kennet Long Barrow, Marden Henge and Bush Barrow. There are plans to move the museum into the Grade II* listed former Assize Court, northwest of the town centre, where facilities for community events will also be provided.

There was a military presence in the town at Le Marchant Barracks, from 1878 until the 1980s.

In 1999, a hill figure of a white horse was cut onto a hill close to Roundway Hill. Known as the Devizes White Horse, it replaced an earlier one which was cut in 1845.

In 2014, the town celebrated the 200th anniversary of the Market Cross, marked by Viscount Sidmouth and his cousin, High Sheriff of Wiltshire Peter Addington.

Geography

Devizes is 90 miles (145 km) west-southwest of central London, lying almost 2° west of the Greenwich Meridian, with the two-degree line running through the western edge of the town, just a few hundred yards west of the castle.  As this is the centre of the east–west extent of the Ordnance Survey mapping grid, True North and Grid north align exactly in Devizes.

Towns close to Devizes include Melksham, Pewsey and Westbury.

Suburbs of the town include Hartmoor, Jump Farm, Northgate, Nursteed, Roundway, Southbroom and Wick.

Governance

Devizes is a civil parish with an elected town council. As of 2017, 13 councillors are Devizes Guardians, 6 Conservatives, 1 Labour and 1 Independent. The parish includes the small settlement of Dunkirk, on the northeastern slopes of the hill, which was transferred from Rowde parish in 1835. Much of the built-up area of the town, to the north, east, and south, is within the neighbouring civil parish of Roundway, while a smaller part is in Bishops Cannings parish, and each of those has its own parish council. In April 2017, Roundway and Devizes elected for the first time a joint parish council; at the same time, adjustments to the boundary with Bishops Canning were made.

The town is within the area of the Wiltshire Council unitary authority, on which the four elected members for Devizes are Conservatives. Most significant local government services are the responsibility of Wiltshire Council, while the town and parish councils have a more consultative role. Before the Local Government Act took effect in 1974, Devizes was a municipal borough with its headquarters at Devizes Town Hall. It then became the administrative centre for the much larger District of Kennet, until that was abolished as part of the 2009 structural changes.

The town has four electoral wards. The North and East wards follow the boundaries of the civil parish, while Devizes and Roundway South ward extends southward to include part of the original Roundway parish, the remainder of which makes up the fourth ward, Roundway. The total population of these wards at the 2011 census was 12,491 but in 2017 with the addition of Roundway as the fourth ward, the population grew to over 17,700.

Devizes is part of the Devizes constituency, represented in the House of Commons by one Member of Parliament elected by the first past the post system. The current Member is Danny Kruger of the Conservatives, who was first elected in 2019.

The council has twinning associations with Mayenne in France, Oamaru in New Zealand, Tornio in Finland, and Waiblingen in Germany.

Economy
Devizes has always been a market town and the market square is still used for that purpose every Thursday, and for farmers' markets on the first Saturday of each month. Indoor traders set up each day in the historic Shambles, off the market square.

There are over 70 independent retailers in the town centre, many around the Market Place, Little Brittox and Brittox (both pedestrianised), and in Sidmouth Street. At the town's wharf on the canal, the Kennet and Avon Canal Trust has a small museum and cafe.

Construction of the new Devizes Health Centre, a 1,588sq m, two-storey building, began in 2021.  This will replace the services at Devizes Community Hospital and provide a range of outpatient and GP services.

Culture
There is a lively arts and culture community in the town, with the Arts Council funded Devizes International Street Festival attracting thousands to the town for two weeks leading up to August Bank Holiday each year, beginning with a long-standing "confetti battle" where, at a given signal – usually cannons firing confetti hundreds of metres into the air – the public are invited into the Market Place to throw as much confetti as possible at one another.

The annual Devizes Arts Festival has a broad spectrum of musical events, poets and authors, literary talks, comedians and other performers. Past performers and acts include John Simpson, Fay Weldon, The Real Thing, Barb'd Wire ska band, Neville Staple band and the String Sisters. Each autumn, the Devizes Food & Drink Festival includes opportunities to dine in unusual places.

There is an active thespian community that performs at the Wharf Theatre, a former warehouse alongside canal.

Media
Local news and television programmes are provided by BBC West and ITV West Country. Television signals are received from the Mendip  TV transmitter.

Local radio stations are BBC Radio Wiltshire on 104.3 FM, Heart West on 96.5 FM, Greatest Hits Radio South West on 107.5 FM and Fantasy Radio, a community radio station that broadcast on 97 FM.

The Gazette and Herald is the town's local weekly newspaper.

Transport

In 1857 the Great Western Railway built its Devizes branch line eastward to Devizes, from Holt Junction on its - line, to a station just south of the market place. In 1862 GWR extended the Reading-Hungerford line westward to meet this line, providing a direct route between  and the West Country through Devizes. Pans Lane Halt, southeast of the town in the suburb of Wick, opened in 1929. The building of a by-pass line through Westbury in 1900 diverted most traffic from the Devizes line and British Rail closed it in 1966; the station was demolished soon after. Today the nearest railway stations are at , Chippenham and , although  there is a proposal to open a station on the Westbury line at Lydeway,  southeast of the town.

Devizes has bus connections to surrounding towns including Swindon (via Avebury), Trowbridge, Salisbury, Bath and Chippenham, each of which have rail services. Devizes also has a daily National Express coach service to and from London Victoria, via Heathrow Airport. There is a regular bus service to and from Stonehenge.

Devizes is approximately  from the M4. Several main roads pass through the town, including the A360, A361 and A342.

The Kennet and Avon Canal was built under the direction of John Rennie between 1794 and 1810, linking Devizes with Bristol and London. Near Devizes the canal rises  by means of 29 locks, 16 of them in a straight line at Caen Hill. In the early days the canal was lit by gas lights at night, enabling boats to negotiate the locks at any time of day. The canal fell into disuse after the coming of the railways in the 1840s, but was restored between 1970 and 2003 for leisure uses. The Kennet and Avon Canal Trust run a museum at The Wharf in Devizes. The town is the starting point of the annual Devizes to Westminster International Canoe Marathon.

National Cycle Route 4 follows the canal towpath through the town.

Education
Devizes School, a secondary school with a sixth form, takes pupils from the town and surrounding area. It is situated in the grounds of the Southbroom House estate and the Grade II listed house forms its administrative core. The school's logo is a lion, in commemoration of the circus lions that were found on the school grounds in 1980.

Downland School is a Community Special School for boys aged 11–16. Braeside is an outdoor education centre run by Wiltshire Council.

Devizes has six primary schools: St Joseph's Catholic Primary School, Southbroom St James Academy, Southbroom Infants' School, Wansdyke Community School, Nursteed Community Primary School and The Trinity CofE (VA) Primary School. Nearby is Rowde CofE Primary Academy in the adjacent village of Rowde.

Long Street has had a number of private schools, beginning in the 18th century and proliferating in the 19th. Brownston House, a Grade I listed building, was the home of Miss Bidwell's Ladies Boarding School from 1859 to 1901. A private Devizes Grammar School was established in Heathcote House in 1874 by the Reverend S.S. Pugh and carried on until 1919 by his twin sons.

The closest third-level institution is the University of Bath.

Religious sites

Devizes has four Church of England parish churches, and has had nonconformist congregations since the 17th century.

Church of England
The two 12th-century churches, St. John's and St. Mary's, are Grade I listed buildings. They serve the parish of St. John with St. Mary which has always had one rector.

St. John's stands close to Devizes Castle and may have begun as its chapel. The oldest parts of the building are from 1130, shortly after Roger, Bishop of Salisbury rebuilt the castle. Pevsner writes "A major Norman church, dominated by a mighty crossing tower ...". The western part of the church was rebuilt in the 15th century. restoration was carried out in 1844 and 1862–3, including the west front designed by Slater. The ornate Beauchamp south chapel is similar to the 1492 Beauchamp and Tocotes chapel at Bromham; the north Lamb chapel has a fine panelled ceiling. The organ case is late 17th century.

St. Mary's was built in the 12th century to serve the town outside the castle walls. Only the chancel survives, the rest being rebuilt in the 15th century, including the fine west tower. The east window is from 1852, and there was restoration in 1854 (Carpenter and Slater) and 1875–6. Since c. 2010, St. Mary's Parochial Church Council have been exploring conversion of the church into a performance and community venue.

The church of St. James, Southbroom, stands on the edge of the green, next to the pond known as the Crammer. It was a chapelry of St Mary's, Bishops Cannings until 1832. The civil parish of Bishops Cannings extended as far as the church until 1835, when the boundaries of Devizes borough were expanded. St. James's is first recorded in 1461. The tower is 15th-century while the body of the church was rebuilt in 1831–2; the east window is by Wailes. After completion of the Le Marchant Barracks in 1878, St. James's became the garrison church of the Wiltshire Regiment. The building is Grade II* listed and underwent an internal re-ordering in 2008. Today the church is evangelical in style.

St. Peter's Church, west of the town centre, was built in 1865–6 to designs of Slater & Carpenter; the south aisle was added in 1884. St Peter's is Anglo-Catholic, with episcopal oversight by the Bishop of Ebbsfleet.

Other denominations
The Catholic church of Our Lady of the Immaculate Conception was opened in 1865 and extended in 1909. St. Joseph's Catholic Primary School is adjacent to the church.

Maryport Street Baptist Chapel, which was built in 1780 and extended in 1785, 1818, 1864 and 1922, continues in use.

Salem Chapel, New Park Street, was built in 1838 by a pastor and followers from Maryport Street, who had left because of divisions in the congregation. They rejoined the parent body in 1895 and the building was used by the Open Brethren, later by Devizes Christian Fellowship and (since the mid 1980s) Rock Community Church.

The New Baptist Church was opened in 1852 during the pastorship of Charles Stanford. It replaced an adjacent Presbyterian chapel of 1791, which had been shared with disenchanted Baptist members from Maryport Street. The church continues in use as Sheep Street Baptist Church.

St. Andrew's Church, Long Street, was built as a Methodist chapel in 1898, replacing an earlier chapel at New Park Street. It is now a combined Methodist and United Reformed Church.

The old Methodist Chapel in New Park Street was then used by the Salvation Army for many years until it was demolished.  The Salvation Army then raised funds to build a hall on Station Road which opened in 1971; the Scout Hut on Southbroom Road was a temporary home in the late 1960s after the New Park Street hall was condemned. The Corps was closed in the 2010s, membership having dwindled from a peak in the 1970s, ending around one hundred years of association with Devizes.

A chapel was built at Northgate Street in 1776, at first for Calvinist Methodist worship, soon becoming Congregationalists. The building was enlarged in 1790 and extended in Early English style in the mid-19th century, becoming known as St Mary's Congregational Church; from 1842 Devizes was the head of the Wiltshire and East Somerset Congregational Union. The congregation joined St. Andrew's around 1987 and the building is now in residential use.

Quakers have a meeting room at Sussex Wharf, next to the canal.

Emergency services
Devizes is policed by Wiltshire Police, who have their headquarters on London Road in the town. Policing of Devizes was the responsibility of the City of Salisbury Police until Wiltshire Constabulary was founded in 1839 under the County Police Act 1839. It was the first county police force founded in the country, hence its motto 'Primus et Optimus – The First and The Best'. The force is one of the largest employers in the town.

The headquarters site also houses the emergency control centre for police services in the county, in a building opened in 2003 by the Wiltshire Emergency Services partnership as a centre for all three emergency services, but since 2013 used only by the police. The headquarters building has housed the office of the Wiltshire Police and Crime Commissioner since the creation of that post in 2012. Wiltshire Air Ambulance was based at the police headquarters site until 2018.

Healthcare and ambulance response services in Devizes are provided by the National Health Service.  South Western Ambulance Service have an ambulance station in Devizes.

Fire and rescue services in Devizes are provided by Dorset and Wiltshire Fire and Rescue Service, who have a fire station with a retained staff. They also have a training centre on the Hopton industrial estate.

Sport
Each year at Easter the  Devizes to Westminster International Canoe Marathon is held on a course between Devizes and Westminster in London. First contested in 1948, the event was one of the first to be included on the international race calendar when marathon canoeing gained worldwide popularity in the 1960s.

The local association football (soccer) team is Devizes Town F.C. who play in the Hellenic League.

The local rugby union team is Devizes R.F.C. founded in 1876, known as the 'Saddlebacks' (after the Wessex Saddleback), who play in the Regional 2 South Central League.

Devizes Cricket Club, founded in 1850, play in the Premier tier of the West of England Premier League. The ladies team was founded in 2013.

Devizes Hockey Club plays in the Premier 1 Hockey League.

Notable people

Sir Harold Walter Bailey (1899–1996), eminent scholar of Khotanese, Sanskrit and the comparative study of Iranian languages
James Bittner (born 1982), professional footballer, played for Plymouth Argyle
David Domoney (born 1963), Chartered Horticulturalist and television gardener, co-presenter of Love Your Garden
Fanny Duberly (1829–1902), soldier's wife who accompanied her husband during the Crimean War and the Indian Mutiny
Paul Fletcher (born 1965), member of the Australian Parliament, former Govt. Minister and, as of 2022, Manager of Opposition Business in the House of Representatives, born at Devizes
A. W. Lawrence (1900–1991), classical historian and brother of T. E. Lawrence, lived in Devizes with fellow archaeologist Margaret Guido from 1986.
Sir Thomas Lawrence (1769–1830), artist.
Simon May (born 1944), songwriter
Richard of Devizes (fl. late 12th century), English chronicler.
Clive Robertson (born 1965), actor
Andy Scott (born. 1949), lead guitarist of the band Sweet
William Heath Strange (1837–1907), physician and founder of Hampstead General Hospital, now the Royal Free Hospital
William Sylvester (1831–1920), recipient of the Victoria Cross

References

External links

Devizes – for visitors and residents
Devizes Town Council
Devizes at Wiltshire Community History

Market towns in Wiltshire
Towns in Wiltshire
Civil parishes in Wiltshire
Kennet and Avon Canal
Populated places established in the 11th century

Devizes


Pedro de Anagni o Pedro de Salerno (Salerno,  - Anagni, 1105) fue un monje y obispo benedicitino y legado papal.

Ya formando parte de la orden benedicitina fue distinguido por el papa Gregorio VII como obispo de Anagni.

Como obispo, mejoró la espiritualidad de la ciudad, construyó una nueva catedral, y promovió la Primera Cruzada a Tierra Santa, una aventura en la que participó.

El papa Urbano II le envió a  Constantinopla como legado papal ante el Imperio Bizantino.

Fue canonizado en 1109 por el papa Pascual II, tan sólo cuatro años después de su muerte.

Referencias

Enlaces externos
 San Pedro de Anagni en la Enciclopedia católica

Nacidos en año desconocido
Fallecidos en 1105
Santos católicos de Italia del siglo XI
Obispos de Italia del siglo XI
Benedictinos de Italia del siglo XI
Personas de las cruzadas
Santos benedictinos
Obispos santos de Italia
Nacidos en Salerno
Fallecidos en Anagni
Obispos católicos del siglo XII
Obispos benedictinos
Benedictinos de Italia del siglo XII
Personas canonizadas por Pascual II

Pedro de Anagni


Nýi annáll er annáll nefndur varðveittur í nokkrum handritum, því elsta, frá síðari hluta 16. aldar, merkt -AM 420 4to.

Nýi annáll er ásamt Gottskálksannál talinn vera traustasta heimildin um Svarta dauða á Íslandi. Um höfund Nýja annáls er ekki vitað nákvæmlega en norski sagnfræðingurinn Gustav Storm (1845-1903) taldi að hann hefði verið skrifaður í Skálholti seint á 15. öld. Hannes Þorsteinsson (1860-1935) ritstjóri og þjóðskjalavörður taldi hins vegar að annállinn væri ritaður nær samtímis atburðunum af manni sem líklega hefði verið búsettur á Suðurlandi, hugsanlega í Skálholti, en fór ekki í nákvæmari getgátur um það.

Björn Þorsteinsson (1918-1986) sagnfræðingur taldi höfund Nýja annáls líklega vera Jón Egilsson, notarius publicus hjá Jóni biskupi Vilhjálmssyni á Hólum 1429-34. Jón Egilsson var talinn lærður maður, líklega norskur og var í þjónustu biskupa hérlendis. Björn telur að hann hafi komið til landsins um 1412 og dvalist í Skálholti til um 1423 en þá hugsanlega farið til Hóla eða til Skagafjarðar og dvalist þar til dauðadags. Björn taldi að Jón hefði sennilega skrifað annálinn um 1435 þótt annállinn sjálfur endi 1430 en talið er fullvíst að Jón Egilsson hafi verið enn á lífi árið 1439.

Ljóst er að annállinn byggðist á skrifuðum gögnum frá Skálholti, sem tilheyrðu staðnum sjálfum og öðrum stofnunum biskupsdæmisins og spanna þann tíma sem annállinn fjallar um. Líklega eru þar einnig gögn úr Hólabiskupsdæmi eftir 1420, t.d. varðandi embætti officialis 1420 og deilur þar um 1423 og einnig um brunann á Munkaþverá 1429, auk ýmissa skjala og minnisgreina. Í annálnum hattar einnig fyrir hinni glötuðu reisubók Björns Einarssonar Jórsalafara og ýmislegt fleira sem tengdist honum og hans niðjum.

Annállinn telst ekki samtímaheimild þótt hann sé að nokkru byggður á heimildum sem orðið hafa til samtímis atburðum.

Dæmi:
 1401. Vtan ferd hustru Solueigar Þorsteins dottur j Uatzfirdi er atti Biorn Einar son. j þeire feriu
 uar hann sialfur. liett byggia at helminge vid
 kirkiuna j Skalholte. kom hon fram med heilu oc
 holdnu.
 1402. Braut Kana batinn austur fyrir Sidv. topudust margir menn. oc mesti hlutur goz. Vtkuoma
 herra Vilchinns j Austfiordum. med heilu oc holdnu.
Íslenskir annálar

Nýi annáll


Inti-Illimani sinfónico, también conocido como simplemente Sinfónico, es el trigésimo álbum de estudio de la banda chilena Inti-Illimani, publicado originalmente en noviembre de 1999 por el sello chileno EMI Odeón Chile y grabado entre junio y septiembre del mismo año, en conjunto con la Orquesta clásica de la Universidad de Santiago, dirigida por Santiago Meza y con quienes también publicaron el álbum La rosa de los vientos, en junio de ese mismo año. Además cuenta con arreglos musicales de los maestros José Miguel Tobar y Roberto de Simone.

Lista de canciones

Créditos

 Orquesta clásica de la Universidad de Santiago, dirigida por Santiago Meza.
 Inti-Illimani

 Jorge Ball: cuatro venezolano, flauta traversa, Flautín, quena, sicu, maracas, voz
 Daniel Cantillana: violín, sicu, voz
 Jorge Coulón: sicu, tiple, dulcémele a martillo, voz
 Marcelo Coulón: flauta traversa, flautín, quena, voz
 Horacio Durán: charango
 Horacio Salinas: guitarra,  tiple, cajón peruano, voz
 Efrén Viera: clarinete, percusión

 Arreglos musicales
 Roberto de Simone: temas 2, 8 y 9
 José Miguel Tobar: temas restantes

 Colaboración
 Antonio Larrea: fotografía
 Pedro Cano: diseño de cubierta

Referencias

Álbumes de Chile de 1999
Álbumes de Inti-Illimani
Álbumes de EMI Records
Álbumes en español

Inti-Illimani sinfónico


فيتشيغودسكيي  هي مدينة في مقاطعة أوبلاست أرخانغلسك في روسيا.

مراجع

مدن مقاطعة أرخانغلسك

فيتشيغودسكي


An Arundinella blephariphylla in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Henry Trimen, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Henry Trimen och Joseph Dalton Hooker. An Arundinella blephariphylla in nahilalakip ha genus nga Arundinella, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Arundinella

Arundinella blephariphylla


Ønskebørn er en dokumentarfilm instrueret af Birgitte Stærmose efter manuskript af Peter Asmussen.

Handling
I grænselandet mellem dokumentar og fiktion bevæger ØNSKEBØRN sig gennem efterkrigstidens Kosovo, hvor børn sælger cigaretter på gaden for at overleve. Om natten, med Pristina som dyster baggrundskulisse, fortæller børnene i monologer deres rystende historie om tabene, håbet for fremtiden og frygten.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2009

Dokumentarfilm fra Danmark

Ønskebørn


Ion Străchinaru () a fost un deputat român în legislatura 1992-1996, ales în județul Iași. A fost în același timp și un psihopedagog român, cercetător și profesor la Universitatea "Alexandru Ioan Cuza" din Iași.

Biografie
Ion Străchinaru s-a născut la Bohotin, actualmente în județul Iași, la 17 martie 1922. A absolvit Școala Normală "Vasile Lupu" din Iași, apoi și-a susținut exemenele pentru liceul teoretic, după care a urmat cursurile Facultății de Psihologie și Filosofie a Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași, trecând toate examenele în doi ani și luând licența în psihologie (1947). A participat la război ca locotenent (1943-1944) în ambele direcții ale frontului, fiind rănit în luptele din Tatra. Între 1950-1964 a funcționat ca psihopedagog la Serviciul clinic de neuropsihiatrie infantilă din cadrul Policlinicii de copii Iași. Din 1965 trece la catedra de pedagogie a universității ieșene, unde a devenit profesor în 1975.

Susține doctoratul în psihologie, sub coordonarea profesorului Vasile Pavelcu (1968), cu teza Cercetarea factorului psiho-pedagogic în etiologia tulburărilor de comportament la copil. Metode și procedee de reeducare. Lucrarea are la bază 30 de studii publicate și 15 comunicări științifice prezentate la diferite manifestări științifice naționale și internaționale.

Interesele sale științifice se situează la confluența dintre psihologie, pedagogie, logopedie, neuropsihiatrie, consiliere.În centrul atenției sale au stat teme de psihopedagogie specială, ca tulburările limbajului scris, educația copiilor cu dizabilități, formarea conduitei morale și devierile de conduită la copii, pedagogia reeducării, rolul psihopedagogului școlar. S-a aplecat, însă, și asupra altor subiecte, cum sunt: greșelile didactice ale profesorilor și efectele lor asupra copiilor sau didactogenia, pedagogia familială, teoria învățământului, metode de predare în învățământ și forme de organizare a procesului de învățământ, pedagogia pentru învățământul superior tehnic, orizonturile multiple ale personalității. A promovat cu fervoare originalitatea lui Ștefan Odobleja și prioritatea românească în domeniul ciberneticii, înainte lui Norbert Wiener, recunoscut oficial ca fondator al acesteia.

Dar contribuțiile sale majore sunt conținute de lucrarea Devierile de conduită la copii, care cuprinde o cercetare fundamentală de psihopedagogie privind copilul de vârstă școlară mijlocie. Lucrarea a fost bine primită și în străinătate[4].În ansamblu, volumul contribuie cu date teoretice și indicații practice la cunoașterea, prevenirea, și corectarea manifestărilor caracteriale ivite în rândul unor categorii de tineri. O substanțială prezentare a cărții realizată de Léon Michaux se încheia cu aprecierea: "Reunind o expunere teoretică clară și completă cu sugestii practice, cartea face o deosebită onoare autorului și pedo-psihiatriei românești."[4]. Lucrarea Devierile de conduită la copii a fost prezentată de către unele institute de cercetare pedagogică din Canada, S.U.A. și Franța.

În paralel cu elaborarea și publicarea mai multor volume, a unui număr de 135 de studii în culegeri și reviste românești[3] și din străinătate[4], mai publică de-a lungul timpului evocări medalioane, cronici eseuri, comunicări, studii de filosofie și teorie a culturii în presa din țară și de peste hotare. După 1989 inițiază reapariția revistei de teoria culturii "Ethos", în care publică trei studii (1990, 1991 și 1995) și activează în diferite asociații profesionale[2].

Apartenența la asociații profesionale
Ion Străchinaru a funcționat ca Președinte al Comisiei de învățământ special din Ministerul învățământului (1991), membru al Fundației Academice Petre Andrei (1991), vicepreședinte al Fundației Internaționale Ștefan Lupașcu și vicepreședintele Academiei de Cibernetică Generală "Ștefan Odobleja" (1989). A fost redactor la revista Ethos.

Lucrări (Selecție)
1965. Importanța și locul pedagogiei reeducării în carul sistemului științelor pedagogice, Analele Științifice ale Universității "Al. I. Cuza", Iași, tom XI, pp. 87-99.

1967. Incidența disgrafiilor cu unele modificări neuropsihice la copiii de vârstă școlară, în vol. Tulburările limbajului scris(autori C. Păunescu, C. Calavrezzo, N. Toncescu, I. Străchinaru, M. Negru, E. Verza, N. Alexandrescu, M. Vlad), București, Editura Didactică și Pedagogică, pp. 156-190.

1968. Neadaptarea școlară a copilului cu tulburări de vorbire, București, Institutul de Științe pedagogice, 110p, Uz intern.

1969. Devierile de conduită la copii,  București, Editura Didactică și Pedagogică, 326p.

1969. Dicționar de pedagogie contemporană (coautor), București, Editura Enciclopedică Română, 278p.

1970. Curs de pedagogie generală, vol. II. Teoria învățământului, Universitatea "Al. I. Cuza" Iași, curs litografiat.

1976. Le développement moteur et le developpement sensoriel chez les enfants, Analele Științifice ale Universității "Al. I. Cuza" Iași, pp. 103-107.

1994. Psihopedagogie specială, Iași, Editura Trinitas, 206p.

1995. Teoria învățământului, Iași, Editura Graphix.

(1996, în coautorat). Asistența psihopedagogică a copiilor cu deficiențe neuropsihice grave. Umanizarea și integrarea lor

1999. Orizonturi ale personalității, Iași, Editura Ștefan Lupașcu.

Studii în reviste străine

 "K voprosî rasprostranemnosti I evoluția recevâh nerușenii u detei", Вопросы псинологии (Voprosî psihologhii), Moscova, 1960, nr. 1, pp. 371-375);
 "Sulla capacita rappresentativa grafica del Fanciullo di 5-8 anni", Scuola de Base, (Roma), 1970, nr. 6, pp. 63-77;
 "Creatività e linguaggio nella prospettiva pedagogica", I problemi della pedagogia, Roma, 1974, nr. 2-3, pp. 2-13;
 "L`application de la psychothérapie aux enfants avec des déviations de conduite", I problemi della pedagogia, Roma, 1971, nr. 2.
 K voprosu ob efectivnosti psihopedagoghiceskih vozdeistvii na detei-oligofrenov pri lecenii glotaminovoi kislotî i kofeinom, Журнал невропатологии и психиатрии (Jurnal nevropatologhii i psihiatrii),  Moscova, 1963, pp. 1089-1094
 Ion Străchinaru a mai publicat înL`Éducation și Révue de Systemique (Paris), Internationale Zeitschrift für Erziehungswissenschaft, Unesco-Institut für Pädagogik (Hamburg).

Bibliografie
Cartea Devierile de conduită la copii (1969) s-a bucurat de o bună primire din partea cercetătorilor români și străini:
 Luigi Volpicelli, în I problemi della pedagogia, Roma, 1969, nr. 5-6, pp. 950-952.
 Léon Michaux, în Revue de neuropsychiatrie infantile et d`hygiène mentale de l`enfance,  Paris, 1970, nr. 3, pp. 296-297.
 I. M. Buyanov, în Jurnal nevropatologii i psihiatrii (Журнал невропатологии и психиатрии), Moscova, 1970, nr. 10, pp. 1590-91.
 Sherman D. Spector în International Review of Education,Hamburg - UNESCO, 1971, nr. 3, p. 367.
 Nikola Gavrilovic, în  Pedagoška stvarnost, Novi-Sad, 1971, nr. 4,. Pp. 253-256.
 M. Schachter, în Aggiornamento pediatrico, Roma, 1970, vol. XXI, fasc. VII, p. 178.

Note

Legături externe
 Ioan Străchinaru  la cdep.ro

Nașteri în 1922
Decese în 2017
Deputați români 1992-1996
Politicieni români din secolul al XX-lea
Cercetători români
Profesori universitari români
Profesori ai Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași - Psihologie și pedagogie

Ion Străchinaru


Pingali Venkayya (2 August 1876/8 – 4 July 1963) was an Indian freedom fighter and a Gandhian. He was the designer of the flag on which the Indian National Flag was based. He was also a lecturer, author, geologist, educationalist, agriculturist, and a polyglot.

At the age of 19, Venkayya had enrolled in the British Indian Army and was deployed to South Africa during the Second Boer War (1899–1902). During the war when the soldiers had to salute the Union Jack, the national flag of Britain, Venkayya realised the need for having a flag for Indians. When Venkayya attended the AICC session in 1906 in Calcutta, he was inspired to design a flag for the Indian National Congress as he opposed the idea of hoisting the British flag at Congress meetings.

Various flags had been used by members of the Indian independence movement before independence was achieved in 1947. Pingali Venkayya designed the National Flag and presented it to Mahatma Gandhi during the latter's visit to Vijayawada on 1 April 1921.  Venkayya's first draft of the flag was in red and green — the red representing Hindus and green the Muslims living in the country. On Gandhi's suggestion, Venkayya added a white stripe to represent all other denominations and religions present in India. Since 1921, Venkayya's flag has been used informally at all Congress meetings. The flag was adopted in its present form during a meeting of the Constituent Assembly on 22 July 1947.

Venkayya was an agriculturist, as well as an educationist who set up an educational institution in Machilipatnam. He died in relative poverty in 1963 and was largely forgotten by society. A postage stamp was issued to commemorate him in 2009. In 2012, his name was proposed for a posthumous Bharat Ratna though there has been no response from the central government on the proposal.

Early life
Pingali Venkayya was born on 2 August 1876 or 1878 at Bhatlapenumarru, near Machilipatnam, in what is now the Indian state of Andhra Pradesh. His parents were Hanumantha Rayudu and Venkata Ratnam. He studied at the Hindu High School in Machilipatnam, but also spent his childhood in various places in the Krishna district like Yarlagadda and Pedakallepalli. He married Rukminamma, the daughter of the Karanam of Pamarru village.

At the age of 19, he enrolled in the British Indian Army and was deployed to South Africa during the Second Boer War (1899–1902), where he met Gandhi for the first time. It was during the war when the soldiers had to salute the Union Jack, the national flag of Britain, that Venkayya realised the need for having a flag for Indians.

Career
Venkayya earned a diploma in Geology from the Madras Presidency College. From 19111944, he worked as a lecturer at the Andhra National College in Machilipatnam. From 1924 to 1944, he researched mica in Nellore. He also authored a book titled 'Thalli Raayi' on geology.

Venkayya was also popularly nicknamed 'Diamond Venkayya', as he was an expert in diamond mining. He was also called 'Patti Venkayya' (Cotton Venkayya), because he dedicated most of his time to researching staple varieties of cotton and did a detailed study on a variety called Cambodia Cotton. He was a polyglot who was proficient in many languages including Japanese and Urdu. He delivered a full-length speech in Japanese at a school in Bapatla in 1913. From then, he also came to be referred to as 'Japan Venkayya'.

Design of National Flag
When Venkayya attended the All India Congress Committee (AICC) session in 1906 in Calcutta under the leadership of Dadabhai Naoroji, he was inspired to design a flag for the Indian National Congress as he opposed the idea of hoisting the British flag at Congress meetings. Venkayya worked on potential designs that could be used as flags for the newly coined Swaraj movement to signify independence. There were over 25 drafts of the flags with different significance and relations with Indian culture, heritage and history. In 1916, he published a book titled Bharatha Desaniki Oka Jatiya Patakam () with 30 potential designs for a flag. From 1918 to 1921, he proposed various ideas to the Congress leadership while also working at the Andhra National College in Machilipatnam.

In 1921, the AICC held its two-day crucial session in Bezawada (now Vijayawada) on March 31 and April 1. When Gandhi asked Venkayya to submit a design for the flag at the session, he did it within three hours. Venkayya had shown Gandhi a rudimentary design of a flag on a Khadi bunting. This first flag was coloured red and green — the red representing Hindus and the green representing Muslims in the country. On Gandhi's suggestion, Venkayya added a white stripe to represent all the other denominations and religions present in the country. While the flag was not officially adopted by the AICC, which reordered the stripes and changed the red to orange in 1931, it came to be used across the country. Since 1921, Venkayya's flag has been used informally at all Congress meetings. The flag was adopted in its present form during a meeting of the Constituent Assembly on 22 July 1947, twenty days before India's Independence.

Death and legacy

Venkayya lived humbly according to Gandhian ideologies and died in 1963. Venkayya's daughter Ghantasala Seetha Mahalakshmi passed away on 21 July 2022 at the age of 100.

A postage stamp to commemorate Venkayya and the first flag was issued in 2009. The Vijayawada station of All India Radio was named after him in 2014. In 2012, his name was proposed for a posthumous Bharat Ratna though there has been no response from the central government on the proposal.

In 1992, then Chief Minister of Andhra Pradesh N. T. Rama Rao commissioned a statue of Venkayya – one among the 31 state icons – at Necklace Road in Hyderabad. In January 2015, a statue of him was unveiled by the then Urban Development Minister Venkaiah Naidu, in the forelawns of the All India Radio building in Vijayawada. Several statues of Venkayya have been built all over Andhra Pradesh.

References

Sources

1963 deaths
Flag designers
People from Krishna district
1870s births
20th-century Indian designers
Artists from Andhra Pradesh
19th-century Indian people
Postage stamps depicting people

Pingali Venkayya


Magento este o platformă utilizată de website-urile e-commerce din întreaga lume. Programul a fost creat inițial de Varien Inc., o companie privată din Statele Unite, care avea sediul central in Culver City, California. La dezvoltarea programului au asistat și voluntari.

Prima versiune pentru uz general-disponibil a fost publicată de către Varien la data de 31 martie 2008. Directorul General și fondatorul Varien, Roy Rubin, a vândut ulterior o cotă substanțială către eBay, care în final a achiziționat și ulterior a desființat compania.

În mai 2015, un studiu realizat de aheadWorks a declarat cota de piață a Magento între cele mai populare platforme de e-commerce ca fiind de aproximativ 29,8%. Peste 250.000 de comercianți din întreaga lume utilizează platforma Magento Commerce.
Magento utilizează sistemul de management de baze de date relaționare MySQL/MariaDB, limbajul de programare PHP și elemente Zend Framework. Acesta folosește convențiile programării bazate pe obiecte și arhitectura de tip model-vizualizare-control. De asemenea, Magento utilizează modelul entitate-atribut-valoare pentru a stoca date.

Beneficiile majore ale Magento includ licența open-source, conținut SEO-friendly și o ușoară integrare a gateway-ului de plată.

Istoric
Dezvoltarea programului Magento a debutat, oficial, la începutul anului 2007. Șapte luni mai târziu, în 31 august 2007, a fost lansată prima versiune publică de tip beta.
Varien, compania deținătoare a Magento, a lucrat inițial cu osCommerce. Planul inițial era de a ramifica osCommerce, însă mai târziu a decis să rescrie programul drept Magento.
În februarie 2011, eBay a anunțat că a făcut o investiție în Magento în 2010, având o valoare de 49% din cota de proprietate a companiei.
În 6 iunie 2011, eBay a anunțat că va achiziționa și restul din Magento, care se va adăuga noii sale inițiative X.Commerce. Directorul General și membru co-fondator al Magento, Roy Rubin, a scris pe blog că Magento va continua să funcționeze în afara Los Angeles, avându-i pe acesta și pe Yoav Kutner drept lideri.

În aprilie 2012, Yoav Kutner a părăsit Magento, argumentând că viziunea Magento s-a modificat ulterior achiziționării programului de către eBay, datorită schimbărilor majore la nivelul personalului.

Ca rezultat al despărțirii de eBay în urma incursiunii lui Carl Icahn, Magento a fost transformat în companie independentă de către fondul de echitate privată Permira, la data de 3 noiembrie 2015.
În toamna anului 2015, s-a descoperit că un defect critic la nivelul sistemului a expus utilizatorii unui atac de răscumpărare.

Prezentare generală
Magento este furnizorul a două platforme diferite, Magento Community Edition  și Magento Enterprise. Au existat, de asemenea, și două platforme inițiale, Professional Edition și Magento Go.

Magento Community Edition
Magento Ediția pentru Societăți Comerciale este un sistem de management de conținut de tip open-source. Ediția conține numeroase caracteristici și oricine poate modifica sistemul central al versiunii pentru Societăți Comerciale. Programatorii pot implementa fișierele esențiale și extinde funcționalitatea, adăugând noi module plug-in furnizate de alți programatori. Din 2007, de când a fost lansată prima versiune beta, Ediția pentru Societăți Comerciale s-a dezvoltat și personalizat astfel încât să devină o platformă de bază pentru eCommerce. Cea mai nouă versiune este 2.0, care a fost lansată la data de 18 noiembrie 2015.

Magento Enterprise
Derivată din Magento Ediția pentru Societăți Comerciale, Magento Ediția pentru Întreprinderi această ediție conține aceleași fișiere principale. Spre deosebire de Magento Ediția pentru Societăți Comerciale, aceasta nu este gratuită, însă dispune de caracteristici și funcționalități suplimentare. Această ediție este destinată întreprinderilor mari, care necesită suport tehnic pentru instalare, utilizare, configurare și depanare. Deși Ediția pentru Întreprinderi are taxe anuale pentru mentenanță, nici această ediție, așa cum nici ediția pentru Societăți Comerciale, nu asigură găzduirea. Echipa Magento contribuie la dezvoltarea Ediției pentru Întreprinderi, cooperând în acest sens cu utilizatorii și cu terții. Ultima versiune este 184.108.40.206, care a fost lansată în 13 mai 2014.

Magento Go
Magento Go este o soluție eCommerce de tip cloud-based, care include găzduire web de către Magento Inc. Aceasta a fost lansată în februarie 2011 pentru a sprijini întreprinderile mici, iar această ediție nu necesită instalarea programului. Magento Go conține module încorporate și îi pot fi adăugate extensii Magento pentru mai multă funcționalitate, însă este totuși platforma cea mai puțin personalizabilă. În 1 iulie 2014, Magento Inc. a anunțat că va închide platforma Magento Go începând cu data de 1 februarie 2015.

Caracteristicile Magento
Magento sprijină un sistem de șablon Web care generează multiple pagini asemănătoare și teme personalizabile.

Teme
Magento oferă o temă de bază care înființează un website eCommerce. Tema este concepută astfel încât să personalizeze toate paginile adăugând sau editând PHP, HTML și CSS. Utilizatorii Magento pot instala teme care modifică aspectul website-ului sau funcționalitatea acestuia. Temele pot fi alternate prin instalarea Magento, fără a pierde din conținut sau din schema paginilor. Temele sunt instalate prin încărcarea dosarelor conținând teme, utilizând FTP sau SSH, și prin aplicarea acestora utilizând sistemul de administrator.

Module
Programatorii Magento au creat plugin-uri Magento care au menirea de a extinde funcționalitatea de bază oferită de program. Utilizatorii Magento pot instala module prin descărcarea lor și încărcarea acestora pe serverul lor, sau aplicând cheia de extensie a modulului în Magento Connect Manager.

Integrare
Magento le permite utilizatorilor să integreze numeroase domenii de nume diferite într-un singur panou de control și să administreze mai mult de un magazin în același timp, într-un singur panou de control, cu un singur administrator.

Conferința Magento "Imagine eCommerce"
"Immagine eCommerce" este Conferința anuală Magento eCommerce și are loc anual, încă din anul 2011. Primul eveniment de acest gen a avut loc în Los Angeles, în februarie 2011, iar la acesta au participat mai mult de 600 de comercianți, parteneri și programatori Magento. Scopurile principale ale acestui eveniment sunt împărtășirea de idei legate de ecommerce, precum și oferirea oportunităților de creare de legături.

Certificare Magento
Există patru tipuri diferite de certificări Magento. Trei dintre acestea au ca scop dovedirea competenței programatorilor în implementarea modulelor, iar unul – Certificat de Specialist în Soluționare – vizează utilizatorii întreprinzători (consultanți, analiști, manageri de proiecte). Certificarea Programatorului Front End Magento se concentrează în special pe îmbunătățirea interfeței utilizatorului pentru aplicațiile incluse. Această certificare este asociată cu șabloanele, schemele, Javascript-ul și CSS-ul. Certificarea de Programator Magento este orientată spre programatorii back end care implementează modulele principale. Certificarea Plus testează înțelegerea aprofundată a modulelor Magento pentru Întreprinderi, precum și întreaga arhitectură.

Referințe

Legături externe

Software liber
Companii de retail online
Comerț electronic

Magento


Lioutij (en ukrainien :   ) est un village situé dans l'oblast de Kiev, en Ukraine.

Lioutij est habituellement prisé des habitants de la capital en .

Historique
À la fin du mois de , le village est bombardé lors de l'invasion russe de l'Ukraine.

Notes et références

Village dans l'oblast de Kiev

Lioutij


ප්‍රෝටෝන නියුට්‍රෝන හා ඉලෙක්ට්‍රෝනවලින් සෑදී සාමාන්‍ය පදාර්ථය එනම් මූල ද්‍රව්‍ය සමස්ත විශ්වයේ අඩංගු ද්‍රව්‍යවලින් සුළු ප්‍රමාණයක් වේ. විශ්වය පිළිබද සිදුකර ඇති අධ්‍යයනයන්ට අනුව විශ්වයෙන් 73% ක් පමණ සමන්විත වනුයේ අදුරු ශක්තියෙන් වන අතර 23% ක් පමණ අදුරු පදාර්ථයෙන්(Black matter) සමන්විත වේ. තරු ග්‍රහලෝක හා අනෙකුත් දෘෂ්‍ය කොටස්වලින් සමන්විත පදාර්ථය හෙවත් මූලද්‍රව්‍ය මුළු විශ්වයේ 4% පමණ සුළු ප්‍රතිශතයක් නිර්මාණය කිරීමට දායක වී ඇත. අංශුමය භෞතික විද්‍යා උපකරණ මේ වනතෙක් අදුරු පදාර්ථයේ පැවැත්ම නිර්ණය කිරීම අසමත් වී ඇති අතර අදුරු ශක්තියේ ස්වභාවය මේ දක්වා අපැහැදිලි තත්වයක පවතී.

ආවර්තිතා වගුවට අයත් වන මූලද්‍රව්‍ය බොහෝමයක් ප්‍රධාන වශයෙන් පරමාණු හා ප්ලාස්මා යන තත්ව දෙකෙන් එක් තත්වයක් යටතේ දැක ගත හැක. එහෙත් පදාර්ථය මෙම අවස්ථාවලට අමතරව විවිධ අසාමාන්‍ය අවස්ථාවලදීද දැක ගත හැක. එහෙත් පදාර්ථය මෙම අවස්ථාවලට අමතරව විවිධ අසාමාන්‍ය අවස්ථා යටතේදී ද දැක ගත හැක. එවන් ස්ථාන සදහා උදාහරණ ලෙස සුදු වාමන තාරකා , ගුඨ ආගාඨ හා නියුට්‍රෝන තාරකා හැදින්විය හැක. නියුට්‍රෝන හා ෆෝටෝන (ප්‍රධාන වශයෙන් අන්තරීක්ෂ ක්ෂුද්‍ර තරංග පසුබිම් විකිරණයකි.)ලෙසද සාමාන්‍ය පදාර්ථය ස්වභාවයේ පවතී.

අප දන්නා පරිදි විශ්වීය පදාර්ථයේ බහුලම මූලද්‍රව්‍ය හයිඩ්‍රජන් වන අතර දෙවැනි තැන හීලියම්ට හිමි වේ. ඒවා පිළිවෙලින් 1 හා 2  යන පරමාණුක ක්‍රමාංකය දරණ මූලද්‍රව්‍ය වේ. නමුත් තෙවැනි සුලභතම මූලද්‍රව්‍ය ඔක්සිජන් වන අතර එහි පරමාණුක ක්‍රමාංකය  8 වේ. මෙම ප්‍රධාන මූලද්‍රව්‍ය තුන හා සැලකු කළ අන් සියළු මූලද්‍රව්‍ය වඩාත් අඩු ප්‍රමාණවලින් පවතී.

විශ්වය හා එහි බිහිවීම පිළිබද සම්මත මතවාදය මත පදනම්ව සැහැල්ලුතම මූලද්‍රව්‍යවල සුලබත්වය පැහැදිලි කළ හැක. ඒ අනුව මෙම මූලද්‍රව්‍යයන් මහා පිපුරුමෙන් තත්පර සියගණනක කාලය ඇතුළත න්‍යෂ්ටික සංස්ලේෂණය ඔස්සේ නිර්මාණය වූ බව පිළිගැනේ. ස්කන්ධය වඩාත් වැඩි මූලද්‍රව්‍ය බොහෝ පසු කාලීනව තාරකා තුළ නිර්මාණය වූ බව සාමාන්‍ය පිළිගැනීමයි.

හීලියම් - 3 (13He) වායුව පෘතුවිය මත ඉතා දුර්ලභ වන අතර න්‍යෂ්ටික වියලන පරීක්ෂණයක් සදහා යොදා ගන්නා බැවින් දැඩි ඉල්ලුමක් පවතී. එහෙත් 13He වායුව චන්ද්‍රයා මත පෘතුවියට වඩා සුලභව පවතින බව විශ්වාස කෙරේ. තාරකා මාධ්‍යයයේ ප්‍රෝටෝන - ප්‍රෝටෝන දාමය හා CNO වක්‍රය ආදි විවිධ ක්‍රම ඔස්සේ ද වියලනය මගින් මෙම 13He වායුව නිර්මාණය වේ.

විශ්වයේ අඩංගු සාමාන්‍ය පදාර්ථයෙන් 74% හා 24% බැගින් පිළිවෙලින් හයිඩ්‍රජන් හා හීලියම් වලින් යුක්ත බව විශ්වාස කෙරේ. මුළු ස්කන්ධයෙන් ඉතා සුළු ප්‍රතිශතයක් සදහා දායක වුවද ඉතිරි බරින් වැඩි මූලද්‍රව්‍ය විශ්වීය ක්‍රියාකාරිත්වයට දැඩි බලපෑමක් එල්ල කරයි. ක්ෂීර පථයේ මුළු ස්කන්ධයෙන් 2% ක් පමණ මෙම බරින් වැඩි මූලද්‍රව්‍යවලින් සමන්විතය.

මෙම බරින් වැඩි මූලද්‍රව්‍ය නිර්මාණය වී ඇත්තේ තරු තුළදී වේ. තාරකා විද්‍යාඥයින් හයිඩ්‍රජන් හා හීලියම් හැර අන් සියලු මූලද්‍රව්‍ය ලෝහමය සේ සලකති. මෙසේ සැලකීමට හේතුව වන්නේ හයිඩ්‍රජන් හා හිලීයම් (සුළු වශයෙන් ලිතියම්ද) යන මූලද්‍රව්‍ය පමණක් ස්වාභාවික එනම් තාරකා තුළ සිදුවන න්‍යෂ්ටික විලයන ක්‍රියාවලින් තොරව විශ්වය නිර්මාණය වූ බැවිණි.  එබැවින් ක්ෂීර පථයේ හෝ වෙනත් ඕනෑම වස්තුවක ඉහත ලෝහමය මූලද්‍රව්‍යයන්හි පැවැත්ම අතීත තාරකා ක්‍රියාකාරිත්වය පෙන්වන සලකුණකි.

පහත දැක්වෙන්නේ විශ්වයේ බහුලතම සාමාන්‍ය පදාර්ථයට අයත් මූලද්‍රව්‍ය 10 වේ. මූලද්‍රව්‍ය ඉදිරියෙන් එහි සුලභත්වය මිලියනයට කොටස් (PPm ) ඇසුරෙන් දක්වා ඇත.

	හයිඩ්‍රජන් - 739000 ppm
	හීලියම් - 240000 ppm
	ඔක්සිජන් - 10700 ppm
	කාබන් - 600 ppm
	නියෝන් - 1340 ppm
	යකඩ - 1090 ppm
	නයිට්‍රජන් - 950 ppm
	සිලිකන් - 650 ppm
	මැග්නීසියම් - 580 ppm
	සල්ෆර් - 440 ppm
	වෙනත් - 650 ppm

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Abundance_of_the_chemical_elements#Abundance_of_elements_in_the_Universe

විශ්වයේ මුල ද්‍රව්‍යවල සුලභත්වය


Sofular, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Samsun iline 110 km, Havza ilçesine 26 km uzaklıktadır.

Nüfus

Havza'nın mahalleleri

Sofular, Havza


O Festival da Tapioca é um evento tradicional que ocorre no distrito de Boa Esperança, na zona rural de Santarém (Pará), e que comemora o aniversário da fundação do local. Através dele, os locais e visitantes celebram conquistas, tradições e a cultura dos moradores atuais e antepassados que marcaram o desenvolvimento da região.

Atrações
O evento conta com venda de alimentos como a tapioca, shows gratuitos e até corrida de fubica (veículos motorizados que foram utilizados pelos agricultores para transportar a mandioca, desde a época da fundação de Boa Esperança, podendo ser encontrados até hoje).

É um resultado de uma parceria da Associação de Moradores da Comunidade Boa Esperança, com a Prefeitura de Santarém e empresários locais.

O Festival da Tapioca costuma ocorrer junto à Festa da Integração Gaúcha. Como a região também contém migrantes do Sul, a junção dos dois eventos busca estimular ainda mais a visibilidade para o local.

Durante o festival, é comum encontrar barracas ou estandes de fornecedores locais que vendem tapiocas doces e salgadas, além de outros alimentos típicos da região. Também podem acontecer concursos de melhores recheios de tapioca, apresentações culturais, shows musicais e atividades para toda a família.

Modo de preparo da tapioca
A tapioca é feita a partir da fécula da mandioca, que é hidratada e peneirada para criar uma farinha fina. Essa farinha é então peneirada em uma frigideira quente, formando uma massa que é recheada com diversos ingredientes, como queijo, coco, carne, frango, chocolate, entre outros.

Importância do festival
O festival, além de valorizar o potencial histórico, cultural e econômico local, homenageia agricultores e produtores rurais que contribuem com o desenvolvimento da região oeste paraense.

O distrito de Boa Esperança
Fundada em 1961, e elevada à distrito em 1991, Boa Esperança é composta principalmente por nortistas, sulistas e nordestinos. A economia é baseada na produção da farinha de tapioca e derivados, no comércio local, no agronegócio, no funcionalismo público, aposentados, e na agricultura familiar.

O cultivo da mandioca
A partir da década de 90, a produção familiar deixou de ser exclusivamente voltada à produção e plantio de arroz para dar espaço ao cultivo da mandioca. Viu-se então, um aumento no número de casas especializadas em produzir a farinha de mandioca e, mais tarde, em 1999, originando o Festival da Tapioca.

Cultura do Pará
História do Pará

Festival da Tapioca


Mark Petrowitsch Midler (; * 24. September 1931 in Moskau; † 31. Mai 2012 ebenda) war ein sowjetisch-russischer Fechter und -trainer. Midler war neben Juri Sissikin und German Sweschnikow der einzige sowjetische Florettfechter, der an allen acht Mannschafts-Goldmedaillen bei Olympischen Spielen und Weltmeisterschaften von 1959 bis 1966 beteiligt war.

Werdegang
Midler gehörte dem Moskauer Universitätssportklub Burewestnik an. Von 1951 bis 1967 focht er international für die Sowjetunion. Bei seiner ersten Olympiateilnahme 1952 trat er sowohl mit dem Florett (Einzel und Mannschaft) als auch mit dem Säbel (Mannschaft) an, schied aber in allen drei Wettbewerben frühzeitig aus. Vier Jahre später, 1956 in Melbourne, belegte er mit dem Florett den siebten Platz und mit der Florett-Equipe schied er im Viertelfinale aus. Seine erste internationale Medaille gewann Midler bei den Fechtweltmeisterschaften 1957 mit Silber in der Einzelwertung hinter dem Ungarn Mihály Fülöp, 1958 folgte Silber für die Florettmannschaft. Bei den Fechtweltmeisterschaften 1959 gewann Midler Bronze in der Einzelwertung, in der Mannschaftswertung siegte die sowjetische Equipe. Bei den Olympischen Spielen 1960 folgte ein fünfter Platz in der Einzelwertung und der Gewinn der Goldmedaille mit der Equipe. 1961 erfocht Midler bei der Fechtweltmeisterschaft noch einmal Bronze in der Einzelwertung sowie Gold mit der Mannschaft. Dies blieb seine letzte Einzelmedaille, mit der Mannschaft folgten Goldmedaillen bei den Weltmeisterschaften 1962, 1963, 1965 und 1966, dazwischen gewann er 1964 Gold bei den Olympischen Spielen in Tokio. Seine letzte Medaille erhielt Midler 1967 mit Silber bei den Fechtweltmeisterschaften 1967.

Nach seiner Karriere war Midler Trainer der sowjetischen und später der russischen Mannschaft. Der auch in der Sowjetunion hoch geehrte Midler wurde 1983 in die International Jewish Sports Hall of Fame aufgenommen.

Weblinks

 Florett-Weltmeisterschaften auf sport-komplett
 Mark Midler in der Jewish Sports Hall of Fame

Einzelnachweise

Fechter (Sowjetunion)
Olympiateilnehmer (Sowjetunion)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1952
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1956
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1960
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1964
Olympiasieger (Fechten)
Weltmeister (Fechten)
Fechtnationaltrainer (Sowjetunion)
Fechtnationaltrainer (Russland)
Sportler (Moskau)
Mitglied der International Jewish Sports Hall of Fame
Sowjetbürger
Geboren 1931
Gestorben 2012
Mann

Mark Petrowitsch Midler


Elizabeth Needham (falecida a 3 de maio de 1731), também conhecida como Mother Needham (em português: Madre Needham), foi uma chula inglesa que operou um bordel em Londres no século XVIII. Ela foi identificada a receber a personagem Moll Hackabout na primeira placa das gravuras satíricas de William Hogarth, A Harlot's Progress. Embora nesta época Needham fosse notória em Londres, pouco ficou registado sobre a sua vida, e nenhum retrato genuíno dela sobreviveu. A sua casa era a mais exclusiva de Londres e os seus clientes vinham das camadas mais altas da sociedade, contudo Needham acabou por entrar em conflito com os reformadores morais da época, tendo mais tarde falecido como resultado do tratamento severo que recebeu após ser condenada a ficar presa num pelourinho.

Personagem
Nada se sabe sobre o início da vida de Needham, mas pela altura em que ela estava na meia-idade era conhecida em Londres como a dona de um bordel em Park Place, St. James. A sua casa era considerada a mais exclusiva de Londres, superior às de Covent Garden, até mesmo à da outra notória prostituta da época, Madre Wisebourne. Dizia-se ainda que ela era atraente na meia-idade; Hogarth descreveu-a como uma "bonita velha proxeneta ... bem vestida de seda", mas menciona "manchas no rosto" e, na sua imagem na obra, o rosto dela é apresentado com manchas de sífilis. Ela tinha uma série de pseudónimos: Bird, Howard, Blewitt e Trent estão entre aqueles atribuídos a ela, embora Madre Bird também fosse o nome de outra dona de bordel que havia sido condenada à prisão de Newgate juntamente com Needham em 1724. Needham era aparentemente implacável com as meninas e mulheres que trabalhavam para ela. Elas eram obrigadas a alugar os seus vestidos com ela e, se não conseguissem pagar os alugueis exorbitantes, ela obrigaria-as a aceitar mais clientes ou enviava-as para a prisão de devedores até que atendessem às suas exigências (um esquema no qual a heroína de Fanny Hill (1784) de John Cleland é vítima). A partir do momento em que as meninas e mulheres ficassem muito velhas ou doentes demais para atrair clientes, Needham expulsava-as do bordel.

Needham conseguia as suas prostitutas a partir de muitas fontes, incluindo em casas de outros donos de bordéis, os "Bails" em Covent Garden, onde meninas sem-abrigo dormiam, em Tom King's Coffee House e, ao que parece, também em leilões, mas, como descrito na foto de Hogarth, ela visava principalmente meninas e mulheres recém-chegadas ao país. O ensaísta Richard Steele encontrou-a a deitar a mão a uma menina recém-chegada quando ele foi ao encontro de uma carroça que trazia mercadoria do campo. Ele descreveu-a como "astuta", e parece que ela era amigável e envolvente com as suas potenciais funcionárias, revelando o seu caráter perverso apenas quando elas estavam sob o seu tecto; em The Dunciad, Alexander Pope adverte para não "...banhar as suas palavras com o estilo de Madre Needham". Pope menciona-a mais uma vez no final de The Dunciad (1728), fazendo referência à sua boca suja e, novamente, ao lado de outras notórias madames da época, nos últimos versos da sua Coronation Epistle (que foram suprimidas em edições do poema de 1769 a 1954):

Henry Fielding refere-se a ela no seu Pasquin (1736) e usou a representação de Hogarth dela como modelo para Madre Punchbowl em The Covent Garden Tragedy (1732). A obscenidade de Mary Davys no Accomplish'd Rake de 1727 é chamada de "Mother N-d-m" e tem como alvo meninas recém-chegadas do campo, assim como Needham fazia.

Clientes

Os seus principais clientes eram Francis Charteris e o seu primo, o duque de Wharton — Charteris está a descansar na porta atrás de Needham na gravura de Hogarth. Ronald Paulson sugere que o modelo para Moll Hackabout na primeira cena de Hogarth é Ann Bond, que fora atraída por Needham e violada por Charteris.

Needham pode ter apresentado Charteris a Sally Salisbury por volta de 1708. Salisbury era a prostituta mais famosa da época e foi, por um curto período de tempo, mantida como amante por Charteris no início da sua carreira. Quando a sua prostituta anterior, Madre Wisebourne, morreu em 1719, ela tornou-se funcionária da casa de Needham e trouxe consigo clientes das mais altas classes da sociedade. Salisbury trouxe mais fama à casa de Needham ao envolver outra das suas prostitutas no roubo das roupas do conde de Cardigan. As duas mulheres acompanharam-no até Newmarket, onde ficou bêbado e, depois de colocá-lo na cama numa pousada, roubaram as suas roupas e joias e voltaram para Londres. O conde tratou o assunto como uma piada.

Alguma ideia da reputação da casa de Needham pode ser obtida de um dos Jests de Joe Miller, que envolve ela a pedir ao senhorio que espere pelo seu dinheiro até que Parlamento e a Convocação estejam estabelecidos, momento a partir do qual ela poderá pagá-lo até dez vezes mais, e por um obituário prematuro satírico que apareceu no London Journal. Este último descreve um testamento em que ela distribui presentes apropriados para os seus clientes famosos: "uma foto de Sodoma e Gomorra para D―n; uma onça de Mercuris Dulcis para Beau C―e, de St. Martin's Lane; a sua propriedade para o Duque de Wharton; a sua biblioteca para Ned C―", entre outros.

A sua clientela bem relacionada pode ter permitido que ela escapasse da prisão. Apesar da noção popular de que Sally Salisbury esfaqueou John Finch, filho da Duquesa de Winchelsea, em 1723, acto que teria ocorrido na sua casa — na verdade, ocorreu na Three Tuns Tavern em Covent Garden —, a primeira vez em que Needham foi detida foi em 1724.

As forças da autoridade encontraram "duas mulheres na cama com dois homens distintos". Os homens foram amarrados, mas as mulheres foram enviadas para Tothill Fields Bridewell para fazerem trabalhos forçados. A punição de Needham nesta ocasião não é registada, mas parece que ela ainda estava encarcerada em setembro quando a sua casa foi incendiada, matando um dos habitantes, o capitão Barbute, um oficial francês. Em 1728, várias das suas prostitutas foram presas, mas ao que parece Needham escapou da punição.

Prisão, condenação e morte
No final de 1730, Sir John Gonson, um juiz de paz e fervoroso defensor da Sociedade para a Reforma dos Modos, estimulado pelo furor em torno do caso de violação de Charteris, começou a realizar incursões em bordéis por toda a cidade de Londres. No início de 1731 ele chegou a St James, onde alguns moradores de Park Place relataram "uma Notorious Disorderly House (em português: Notória Casa Desordeira) naquele bairro". Na verdade, a casa de Needham não era desconhecida, tendo servido os altos escalões da sociedade por vários anos, mas ela foi presa por Gonson e entregue à Gatehouse pelo juiz Railton.

No dia 29 de abril de 1731 Needham foi condenada por manter uma casa desordeira, tendo sido multada em um xelim, condenada a ficar duas vezes no pelourinho e que por três anos ela seria seguida para que se garantisse o seu bom comportamento. A 30 de abril ela foi levada ao pelourinho perto de Park Place para ficar presa nele pela primeira vez. Talvez por causa das suas conexões, ela foi autorizada a deitar-se de bruços em frente ao pelourinho e vários guardas foram contratados para a proteger. Apesar disso, ela recebeu uma pancada tão forte que se pensou que ela morreria antes que a sua punição fosse concluída. As multidões que se reuniram para a observar no pelourinho eram tão grandes que um menino caiu sobre uma grade de ferro enquanto tentava posicionar-se para conseguir olhar para a condenada, tendo acabado por falecer.

Needham foi retirada viva do pelourinho, mas morreu no dia 3 de maio de 1731, um dia antes de ela estar noutro pelourinho (desta vez no New Palace Yard) pela segunda vez. Com as suas últimas palavras, ela aparentemente expressou grande medo por ter que ficar no pelourinho novamente depois do severo castigo que recebeu da primeira vez. O Grub Street Journal, o jornal satírico aliado de Alexander Pope e outros amigos de Hogarth, relatou sarcasticamente que a população "agiu de forma muito ingrata, considerando o quanto ela havia feito por eles". A sua morte foi retratada numa rima galhofeira:

{{Colunas
|bgcol = light gray
|width = 30em
|gap   = 3.25em
|col1  =

<poem>
Texto original

Ye Ladies of Drury, now weep
Your voices in howling now raise
For Old Mother Needham's laid deep
And bitter will be all your Days.
She who drest you in Sattins so fine
Who trained you up for the Game
Who Bail, on occasion would find
And keep you from Dolly and Shame
Now is laid low in her Grave...

</poem>

|col2 = Tradução literal para português

Senhoras de Drury, agora chorem
Suas vozes uivando agora aumentam
Pois a velha mãe Needham foi enterrada
E amargos serão todos os vossos dias.
Ela que vos vestiu em sattin tão bem
Que vos treinou para a fortuna
Que vos garantia fiança, de vez em quando encontraria
E manter-vos-ia longe da prisão e da vergonha
Agora foi colocada na sua sepultura...
}}

Hogarth ainda estava a trabalhar na obra A Harlot's Progress'' quando ela morreu, então Needham nunca se viu imortalizada. Havia outras madames prontas para se colocar no lugar dela, mas foi apenas quando Madre Douglas assumiu a King's Head em Covent Garden, em 1741, que reapareceu um bordel com uma reputação igual ao de Needham.

Bibliografia

Leitura adicional

Mortos em 1731
Nascidos no século XVII
Inglesas
Empresárias

Elizabeth Needham


Adelphia Communications Corporation was an American cable television company with headquarters in Coudersport, Pennsylvania. It was founded in 1952 by brothers Gus and John Rigas after the pair purchased a cable television franchise for US$300. Combining various cable properties, the company became one of the most successful in the United States and reached over two million subscribers in 1998. In addition to cable television, Adelphia later started providing high-speed internet, phone services and voice messaging for businesses.

Despite its success, in 2002 the company filed for bankruptcy amid an internal corruption scandal. An investigation was launched and later revealed that some members of the Rigas family used $2.3 billion to illegitimately purchase personal luxuries. A trial for the case was launched and saw John Rigas being sentenced to 15 years in prison, while his son Timothy Rigas received a sentence of 20 years. John Rigas was released in 2016 as a result of health issues.

Following the file for bankruptcy, a plan for company restructuring was approved in 2004; amongst other things the plan included a full cash payment to possession lenders, bank lenders and joint venture partners. In July 2006, Adelphia sold its cable operations to Comcast (which now uses the Xfinity brand) and Time Warner Cable (then part of Time Warner, later known as WarnerMedia) for $17.6 billion. In 2007, Time Warner Cable officially succeeded Adelphia as a publicly traded corporation but the cable assets were spun out in 2009 and was acquired by Charter Communications in 2016 and it is now known as Spectrum.

The Rigas family established a successor company, Zito Media, to provide cable service in some areas not sold to Time Warner, including most cable systems in Potter County, Pennsylvania.

History
Adelphia Communications Corporation was founded in 1952 by brothers John and Gus Rigas; they purchased a cable television franchise based in Coudersport, Pennsylvania for US$300. After 20 years in the business, Rigas incorporated the company under the name "Adelphia" which in the Greek language means "brothers". In the upcoming years, the Rigas family combined various cable properties under the company name and made it public. In 1989, the company established Adelphia Media Services which would allow commercial opportunities on local, regional and national levels. Two years after, in 1991, the company created Adelphia Business Solutions subsidiary which provided different types of products to businesses such as, high-speed Internet, phone services, and voice messaging. In 1998, Adelphia reached two million users in subscription.

2002 internal corruption scandal

On March 27, 2002, Adelphia officials announced that $2.3 billion unrecorded debt was collected via co-borrowings between Adelphia and other Rigas family entities under the family's private trust, Highland Holdings. Legally, the Rigas entities should have paid the debt. However, if they were not able to, the company would be held accountable. An investigation was launched and later revealed that the Rigas family used the funds to illegitimately purchase personal luxuries. The alleged purchases included Christmas trees, 17 company cars and 3,600 acres of timberland purchased for $26 million for their home yard. Rigas resigned from his position as CEO in May 2002 after being indicted for bank fraud, wire fraud, and securities fraud. The Securities and Exchange Commission (SEC) described the scandal as, "one of the most extensive financial frauds ever to take place at a public company."

Trial

A trial for the case was launched. Federal prosecutors proved that the Rigases used complicated cash-management systems to spread money around to various family-owned entities and as a cover for stealing $100 million for themselves. In June 2005, John and Timothy Rigas were found guilty for "looting and debt-hiding". John Rigas was sentenced to 15 years in prison, while Timothy received a sentence of 20 years. On December 14, 2015, Rigas' lawyers announced that he was terminally ill with bladder cancer and had between one and six months to live. Rigas was diagnosed with cancer prior to his conviction and, under his sentencing, could seek compassionate release if he had less than three months to live. Judge Kimba Wood issued an order allowing for Rigas's release on February 19, 2016. Rigas survived for five more years after his release; he died September 30, 2021, age 96.

The New York Times noted that this differed considerably from other accounting scandals like Enron and Worldcom, saying "For the one trait that distinguishes the Rigases from virtually every other culprit on Wall Street is that they didn't sell their stock. The evidence suggests less that they intended to defraud than that they intended to hide inconvenient facts until they could be righted. This is also, of course, against the law; it's just a more tragic crime than ordinary looting."

Further developments

After struggling to find an alternative, Adelphia Corporation filed for bankruptcy on June 26, 2002. Subsequently, the company asked for a $1.5 billion loan to restructure under bankruptcy protection. According to BankruptcyData.com, the company's bankruptcy ranks 12th by assets in the United States history of bankruptcies. A plan for its restructuring was approved on February 25, 2004. According to William Schleyer, then-CEO of the company, "Adelphia's proposed plan of reorganization is the product of relentless effort and reflects the dedication of Adelphia's management and bankruptcy teams, and our almost 15,000 employees in 30 states and Puerto Rico who are helping to make Adelphia a better company." Amongst other things, the plan included a full cash payment to possession lenders, bank lenders, joint venture partners and, no payments to claims and equities of the Rigas family.

In July 2006, Adelphia sold its cable operations to Comcast and Time Warner for $17.6 billion in cash and shares in Time Warner's cable unit. Out of that amount, Time Warner shares and $15 billion were planned to be administered to creditors. Following that, Adelphia ceased to do business. The effective date of the Adelphia Plan of Reorganization occurred on February 13, 2007. Time Warner Cable was allowed to distribute approximately $6 billion in shares to Adelphia stakeholders and succeed Adelphia as a publicly traded corporation. The Rigas family established a successor company, Zito Media, to continue to provide cable service in some areas not sold to Time Warner, including most cable systems in Potter County, Pennsylvania.

Sports ventures

Buffalo Sabres and sports broadcasting
In addition to its cable interests, Adelphia had substantial interests in the sporting world. In 1990, it launched Empire Sports Network, a regional sports network serving central and western New York. Adelphia supplemented Empire with a sports radio station, WNSA, in 2000. As an individual, John Rigas acquired the ownership of the National Hockey League (NHL)'s Buffalo Sabres hockey club in 1997. At least some of the misappropriated Adelphia funds were being used to subsidize the Sabres, who were consistently losing money at the time.

On the day John Rigas and his sons were arrested, the NHL seized control of the Sabres franchise. The team remained a ward of the league until 2003, when Tom Golisano purchased the team. WNSA was sold off in 2004 and is now WLKK. Empire Sports limped along until 2005, when it was finally shut down; its sports rights were split between MSG (which acquired the Sabres television rights) and Time Warner Cable Sports (which acquired most of the remaining assets and shut down in 2017).

Adelphia Coliseum
One previous marker of Adelphia's success before its bankruptcy included its 1999 purchase of the naming rights to a football stadium, Adelphia Coliseum in Nashville, Tennessee. It was built as the home of the Tennessee Titans. Adelphia was not a well-known company in Nashville, and had only a small presence in the area (its subsidiary, Adelphia Business Solutions, a commercial telecommunications provider, was offered as an alternative to the dominant BellSouth). The name was taken off the stadium in 2002 after Adelphia missed a payment and subsequently filed for bankruptcy. It was known as simply "The Coliseum" for four years before becoming LP Field in 2006. Today, it is known as Nissan Stadium.

See also

 Corporate abuse

References

Further reading

Fink, James, "Adelphia Gets Bigger with Purchase of Jones Cable," Business First of Buffalo, August 28, 1989, p. 5.
"Adelphia to Install Cable As Part of Upgrade," Business First of Buffalo, January 29, 1990, p. 10.
Mehlman, William, "Adelphia Cash Flow Margin Paces Cable TV Industry," Insiders' Chronicle, August 31, 1992, p. 1.
"Adelphia Said It Had Agreed to Buy All Cable Systems Owned by WB Cable Assoc., Clear Channels Cable TV and Benjamin Terry Family," Television Digest, November 7, 1994, p. 8.
Lindstrom, Annie, "Adelphia Sparks CATV Paging Industry," Telephony, January 16, 1995, p. 18.
"Adelphia Agreed to Buy," Television Digest, June 19, 1995, p. 7.
Fazzi, Raymond, "Adelphia Cable to Expand Channel Offerings in Dover Township," Knight-Ridder/Tribune Business News, December 27, 1995, p. 12.
Fabrikant, Geraldine, "A Family Affair at Adelphia Communications," New York Times, April 4, 2002, p. C1.
Fabrikant, Geraldine, and Andrew Ross Sorkin, "Rigas Family Is Giving Up Voting Control of Adelphia," New York Times, May 24, 2002, p. C1.

External links
LFC Adelphia Bankruptcy Real Estate Auction
Adelphia chapter 11 bankruptcy site
Adelphia (Archive)
News article on Rigases conviction
News article on Adelphia's decision to offer X-rated pornography
Yahoo! - Adelphia Communications Corporation Company Profile

Cable television companies of the United States
Corporate scandals
Defunct mass media companies of the United States
Companies based in Greenwood Village, Colorado
Companies based in Potter County, Pennsylvania
American companies established in 1952
Telecommunications companies established in 1952
Mass media companies established in 1952
Mass media companies disestablished in 2006
1952 establishments in Pennsylvania
2006 disestablishments in Colorado
Defunct companies based in Colorado
Defunct companies based in Pennsylvania
Companies that filed for Chapter 11 bankruptcy in 2002
Companies formerly listed on the Nasdaq
Comcast
Time Warner Cable
Charter Communications

Adelphia Communications Corporation


دراكينو (Дракино) هي مدينة في موردوفيا في مقاطعة سينترال سيربيا في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 2993 نسمة.

مراجع

مدن موردوفيا

دراكينو (مورافيكا)


Activismul judiciar se referă la hotărârile judecătorești care sunt suspectate că se bazează pe opinia personală, și nu pe legea existentă. Este uneori folosit ca un antonim al restricționării judiciare. Definiția activismului judiciar și a deciziilor specifice care sunt activiste sunt chestiuni politice controversate. Problema activismului judiciar este strâns legată de interpretarea constituțională, interpretarea statutară și separarea puterilor.

Referințe

Drept constituțional
Activism după metodă
Sociologia dreptului
Filozofia dreptului
Conflict de interese
Retorică

Activismul judiciar


An Cortaderia atacamensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Rodolfo Amando Philippi, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Pilg.. An Cortaderia atacamensis in nahilalakip ha genus nga Cortaderia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cortaderia

Cortaderia atacamensis


An Cortaderia archboldii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Albert Spear Hitchcock, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Henry Eamonn Connor och Elizabeth Edgar. An Cortaderia archboldii in nahilalakip ha genus nga Cortaderia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cortaderia

Cortaderia archboldii


The City of Westminster Magistrates' Court was a magistrates' court located at 70 Horseferry Road, in the City of Westminster, London. It was originally called Horseferry Road Magistrates' Court, after the road in which it was sited. However, it was renamed in July 2006 following the closure of Bow Street Magistrates' Court. It served as the court where the Chief Magistrate of England and Wales sat, and all extradition and terrorism-related cases passed through the court. The court closed permanently on 22 September 2011, and was replaced on 27 September 2011 with Westminster Magistrates' Court, built on the site of Marylebone Magistrates' Court at 181 Marylebone Road.

The court pictured has since been demolished, and replaced with a development of flats.

History

The court building, designed by C. A. Legerton and opened in 1974, was functional and "of minimal personality and minimal expression of function and purpose", according to Pevsner. It was opened as one of a series of three larger court houses, with the others at Camberwell Green and Highbury Corner. It had four courtrooms as opened and a further two were later added. The central location and proximity to New Scotland Yard caused the court to be involved in a number of high-profile cases.

References

Government buildings completed in 1974
Buildings and structures demolished in 2011
Court buildings in London
Buildings and structures in the City of Westminster
Magistrates' courts in England and Wales
Former courthouses in England

City of Westminster Magistrates' Court


Condensarea Dieckmann este o reacție organică de de condensare intramoleculară a diesterilor, în mediu bazic, cu obținerea de β-ceto esteri. A fost denumită după chimistul german Walter Dieckmann (1869–1925). Versiunea intermoleculară a acestei reacții este condensarea Claisen.

Printre altele, condensările Dieckmann pot fi folosite pentru obținerea de cicloalcani și de derivați ai acestora, printr-o succesiune de etape.

Mecanism
Prin deprotonarea unui ester în poziția α se obține un ion enolat, la care are loc un atac nucleofil. Se obține un enol ciclic care, prin protonare cu un acid Brønsted (H3O+ de exemplu) reface β-ceto esterul.

Datorită stabilității sterice a ciclurilor penta- și hexaciclice, aceste structuri vor fi favorizate și se vor forma mai ușor.  1,6-diesterii vor forma β-ceto esteri pentaciclici, iar 1,7-diesterii vor forma β-ceto esteri hexaciclici.

Vezi și
 Condensare Claisen

Referințe

D
Dieckmann

Condensare Dieckmann