Altar de Sacrificios foi um centro cerimonial e sítio arqueológico da civilização maia pré-colombiana, situado perto da confluência dos rios Pasión e Salinas (onde se combinam para formar o rio Usumacinta), no atual departamento de El Petén, Guatemala. Junto com Seibal e Dos Pilas, Altar de Sacrificios é um dos locais mais conhecidos e intensamente escavados na região, embora o local em si não pareça ter sido uma grande força política no período Clássico tardio.

Etimologia
O local foi nomeado por Teobert Maler, que pensou que a Estela 1 era usada para sacrifícios.  Embora um glifo para o local tenha sido identificado, sua leitura fonética até agora escapou aos epígrafos.

Localização
Altar de Sacrificios está localizado no lado guatemalteco da fronteira internacional com o México, que segue os rios Salinas e Usumacinta.  Estava a 80 quilômetros rio acima da importante cidade do período clássico maia de Yaxchilán  e 60 quilômetros a oeste de Seibal.  O sítio está localizado em uma pequena ilha localizada entre pântanos sazonais ao longo da margem sul do rio Pasión, perto de onde se junta ao rio Salinas (também conhecido como rio Chixoy). Esta ilha mede aproximadamente 700 metros de leste a oeste, com a arquitetura cerimonial localizada na extremidade leste mais alta e os grupos residenciais na extremidade ocidental inferior.

História
Investigações arqueológicas descobriram a longa história ocupacional do local e revelaram que este foi um dos primeiros assentamentos nas planícies maias, tendo sido fundado antes de Tikal e outras cidades na bacia central do Petén, possivelmente por pessoas de línguas mixe-zoqueanas que chegaram do oeste.  Isso parece ter ocorrido por volta de , no início do período pré-clássico médio. Os habitantes viviam no térreo em casas feitas de materiais perecíveis, e ainda não tinham desenvolvido extensas redes comerciais.  O local começa a mostrar evidências mais claras de uso como centro cerimonial entre  e , quando casas começam a ser construídas em terraços.

Mais tarde, no Pré-clássico, o local foi habitado pelos povos maias.   A primeira pirâmide (Estrutura B-1) da tradição Maia data entre  e . Também durante esta fase, foram negociadas jades e objetos de obsidiana aparecem em túmulos.   O sítio parece ter dominado a rota comercial de Usumacinta por volta de .

Altar de Sacrificios entra no período Clássico entre 150 e . Objetos marinhos como espinhos de arraia e objetos de concha, bem como objetos de obsidiano, pedras verdes e jadeitas aparecem em túmulos. A grande pirâmide B-1 atinge sua forma final. Estelas com inscrições são levantadas, altares são esculpidos e, como em outros locais da região, objetos feitos em Teotihuacan também foram encontrados.

A segunda metade do século VI é marcada por um hiato nas inscrições e o foco da construção se mudando para o Grupo A. No início do século VII, o sítio parece ter se recuperado e Estelas esculpidas voltam a reaparecer com características do Clássico tardio. Na última parte deste século, a cidade atingiu seu período de pico. Edifícios novos e antigos são cobertos com pedras calcárias e uma quadra de bola é construída. Níveis ocupacionais mais altos são espelhados pela grande quantidade de monumentos levantados. Bens finos - espelhos de piritas, pontas de projéteis de pedra e contas de jade - são encontrados em túmulos. No século IX, quando outros locais também estão entrando no período Clássico terminal, a qualidade da construção e das mercadorias começam a diminuir.  Nos séculos VIII e IX, a população de Altar de Sacrificios começou a declinar.

Durante a última fase de ocupação (ca. 900-), cerâmicas de pasta fina que retratam pessoas com aparência diferente substituem estilos anteriores.   As evidências sugerem que durante o período Clássico terminal o sítio foi ocupado por estrangeiros e prosperou em uma época em que Seibal também estava experimentando um ressurgimento, em ambos os casos ligados ao colapso do Reino Petexbatún com sede em Dos Pilas.  Foi sugerido que a chegada de forasteiros, desta vez, foi devido ao domínio neste momento da rota comercial do rio Usumacinta pelo grupo Chontal originário de Tabasco (México).

No entanto, com o colapso das principais cidades motivado pela seca na região e consequente diminuição do nível do rio Usumacinta, o comércio fluvial diminuiu drasticamente e não pôde ser uma nova rota organizada pelos recém-chegados.   Altar de Sacrificios, juntamente com as poucas outras políticas sobreviventes no oeste de El Petén, declinaram em políticas estagnadas internamente focadas, apesar de seus contatos de longa distância.  Pela análise óssea revelou que a saúde da população em geral do período Clássico terminal estava sofrendo, com aumento da mortalidade infantil, diminuição da estatura e proliferação de doenças, embora a elite tenha permanecido saudável.   Ao mesmo tempo, a população reduzida se retirou para locais defensáveis no sítio.  Há pouca evidência de qualquer ocupação depois de aproximadamente .

Governantes
Pelo menos dez governantes estão registrados nos monumentos de Altar de Sacrificios, e provavelmente haviam mais. Três governantes no período de 455 a 524, houve então um hiato de sessenta anos. Em 589, um novo e jovem governante tomou posse, governou até 633. No período de 633 a 662 havia mais quatro governaram em sucessão relativamente rápida, estes provavelmente foram seguidos por pelo menos mais dois governantes, embora os monumentos posteriores sejam os mais mal preservados.

Descoberta
O sítio foi descoberto pela primeira vez em 1895 por Teoberto Maler.  Sylvanus Morley descreveu as inscrições hieróglifas de Altar de Sacrificios em sua obra de 1938 The Inscriptions of Peten.  Também foi visitado por Frans Blom em 1928.   O sítio foi investigado pelos arqueólogos A. Ledyard Smith e Gordon Willey do Museu Peabody de Arqueologia e Etnologia de 1958 a 1963.  Desde 2016, uma equipe internacional liderada por Jessica Munson do Lycoming College continua a mapear e escavar em Altar de Sacrificios e sua área circundante.

Maia
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Povos Originários)
Sítios arqueológicos da Guatemala

Altar de Sacrificios


Helmut Dörner (* 26. Juni 1909 in München-Gladbach; † 11. Februar 1945 in Budapest) war ein deutscher Offizier der Schutzpolizei sowie der Schutzstaffel und Waffen-SS im Zweiten Weltkrieg. Bei Kriegsende bekleidete er den Dienstrang eines SS-Oberführers. Dörner war einer von zwanzig Angehörigen der Waffen-SS, denen das Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes mit Eichenlaub und Schwerter verliehen worden ist. Er war 1944 in Griechenland für zahlreiche Kriegsverbrechen gegenüber der dortigen Zivilbevölkerung verantwortlich.

Militärische Laufbahn
Dörner war der Sohn eines Geschäftsmanns. Er trat am 6. Oktober 1927 als Polizeioffiziersanwärter in den allgemeinen Polizeidienst ein. Seine Ausbildung absolvierte er bei der Schutzpolizeischule in Bonn. Nach dessen erfolgreichen Abschluss, wurde Dörner 1928 in den Polizeidienst nach Düsseldorf versetzt. Während seiner dortigen Dienstzeit, absolvierte Dörner vom 15. März 1933 bis 1. November 1934 in der Landespolizei-Abteilung Bonn seine vormilitärische Ausbildung bei der Reichswehr im Range eines Unteroffiziers der Reserve. Noch 1934 wechselte Dörner in den Polizeidienst nach Gladbach-Rheydt über, wo er bis 1937 seinen Dienst verrichtete. Am 20. April 1937 erfolgte seine Beförderung zum Leutnant der Schutzpolizei mit Wirkung vom 1. April 1937. Zum 1. Mai 1937 erfolgte sein Wechsel in den Polizeidienst von Essen. Im März 1938 nahm Dörner im Zuge des "Anschlusses" am Einmarsch nach Österreich teil. Zuvor war er am 20. Januar 1938 zum Oberleutnant der Schutzpolizei befördert worden. Am 11. September 1939 erfolgte seine Beförderung zum Hauptmann der Schutzpolizei.

Zweiter Weltkrieg
Nach Beginn des Zweiten Weltkrieges wurde Dörner am 1. Oktober 1939 der Polizei-Division zugeteilt, die an diesem Tage durch das Hauptamt der Ordnungspolizei in Zusammenarbeit mit dem Wehrkreiskommando III auf dem Truppenübungsplatz in Wandern (Mark Brandenburg) etabliert worden war. Dort fungierte Dörner zunächst als Zugführer. Später stieg er zum Chef der 2. Kompanie auf. Am 1. Januar 1940 wurde Dörner als SS-Hauptsturmführer der Reserve dem Stammbezirk 25 zugeteilt. Am 10. Februar 1940 erfolgte seine Übernahme in die Waffen-SS.

Im Frühjahr 1940 nahm Dörner im Verband der Polizei-Division am Westfeldzug teil. Hier wurde ihm am 14. Juni bzw. am 19. Juni 1940 das Eiserne Kreuz II. und I. Klasse verliehen. Ab Juni 1941 erfolgte im Rahmen des Ostfeldzuges sein Einsatz an der Ostfront. Am 5. August 1941 wurde er vor Luga durch eine Granate verwundet, was zur Verleihung des Verwundetenabzeichens in Schwarz am 2. Oktober 1941 führte. Am gleichen Tag erhielt er auch das Infanterie-Sturmabzeichen in Silber. Die Division um Dörner stieß sodann weiter östlich vor und war an der Leningrader Blockade maßgeblich beteiligt. Am 24. Dezember 1941 erhielt Dörner als SS-Hauptsturmführer der Reserve und Chef einer 14. (Pz.Jg.) Kompanie das Deutsche Kreuz in Gold verliehen. Am 1. Januar 1942 wurde Dörner zum Kommandeur des II. Bataillons des SS-Polizei-Schützen-Regiments ernannt. Wenige Tage später, am 5. Januar 1942, erfolgte Dörners Beförderung zum Major der Schutzpolizei sowie zugleich die Beförderung zum SS-Sturmbannführer der Reserve. Zum 1. April 1942 wurde Dörner in das Dienstverhältnis eines aktiven SS-Führers in die Waffen-SS im Range eines SS-Hauptsturmführers übernommen. Hier wurde Dörner am 15. Mai 1942 im Rang eines Majors mit dem Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes ausgezeichnet. Die Verleihung wurde in der Presse publik gemacht. In der Verleihungsbegründung werden Dörners Führungsleistungen an den Kämpfen an der Rollbahn Mostki im März 1942 angeführt, die zur Verbindung seiner Einheit mit der 58. Infanterie-Division geführt hatten.

Im Januar 1943 absolvierte Dörner an der Abteilungs-Führer-Schule für Schnelle Truppen in Paris einen Lehrgang. Nach seiner Rückkehr an der Ostfront, befehligte Dörner von 10. Februar bis 24. Februar 1943 als Führer des Abschnitts Ost Teile der SS-Polizei-Division in der Zweiten Ladoga-Schlacht. Am 20. April 1943 erfolgte seine Beförderung zum SS-Obersturmbannführer. Zum 23. Mai 1943 wurde Dörner zum Kommandeur des SS-Polizei-Grenadier-Regiments 8 ernannt, das er sodann bis Mitte August 1944 befehligte. Im Dezember 1943 wurde die Polizei-Division mit ihren Regimentern nach Larisa verlegt. Dort sollte die Division im Rahmen des Unternehmens Gamsbock an der Partisanenbekämpfung gegen die Griechische Volksbefreiungsarmee (ELAS) teilnehmen. Einsatzraum war dabei Grevena-Metsovo-Konitsa-Argos Orestiko. Hier erfolgte am 20. April 1944 Dörners Beförderung zum SS-Standartenführer. Im Rahmen dieses Unternehmens wurden von Angehörigen der Polizei-Division Kriegsverbrechen gegen die Zivilbevölkerung verübt.

Nach dem Unternehmen Gamsbock wurde das Unternehmen Steinadler (3. bis 15. Juli 1944) als Anschlussunternehmen herausgegeben. Dabei kamen durch Sühnemaßnahmen mindestens 230 Menschen ums Leben. Besonders brutal war hier das von Dörner befehligte SS-Polizei-Grenadier-Regiment 8. Als Vergeltung für einen getöteten SS-Mann verübte Dörners Regiment am 8. Juli 1944 im Dorf Grevena ein Massaker unter der dortigen Zivilbevölkerung. Das Dorf mit seinen rund 700 Einwohnern war leer, da dessen Einwohner vor den Deutschen geflohen waren. Die Einheiten von Dörner trafen dennoch auf zwei Greise, die sie töteten. Drei weitere Kleinkinder wurden in der Umgebung aufgespürt und erschossen. Nach weiterer Durchkämmung des Gebietes trieben Angehörige des Regiments 42 Männer, Frauen und Kinder in einen Schafstall und zündeten diesen an. Die Menschen verbrannten bei lebendigem Leib. Nur ein kleiner Junge entkam, weil er durch einen Jaucheabfluss entkommen konnte. Er wurde jedoch verfolgt und erschossen. Das Stabsquartier von Dörner befand sich während dieser Zeit in Kipourio. Als das Regiment sich am 13. Juli 1944 zurückzog, befahl Dörner die Ortschaft niederzubrennen. An das Massaker erinnert heute eine Gedenktafel.

Das Regiment von Dörner zog sich anschließend über Rumänien nach Ungarn vor der Roten Armee zurück. Am 16. November 1944 erhielt Dörner die Verleihung des Eichenlaubs zum Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes (650. Verleihung). In der Begründung zur Verleihung des Eichenlaubes, die ebenfalls in der Presse Anklang fand, wurden Dörners Leistungen im September und Oktober 1944 aufgeführt, als sein Regiment an der Vernichtung eines sowjetischen Regiments bei Szegedin entscheidenden Anteil hatte. Ferner war er für die erfolgreiche Rückführung eines eingeschlossenen Bataillons bei Debrecen verantwortlich. Darüber hinaus zeichnete sich Dörners Regiment bei den Kämpfen am Szolnok-Brückenkopf aus. In diesen Kämpfen war Dörners Regiment eine Tigerabteilung unterstellt. Die Kämpfe führten zur Bindung dreier sowjetischer Korps, wodurch das III. Panzerkorps bei Debrecen entlastet werden konnte. Vom 17. bis 21. August 1944 war Dörner kurzfristig auch mit der Führung der 4. SS-Polizei-Panzer-Grenadier-Division beauftragt, da der bisherige Divisionskommandeur, SS-Standartenführer Karl Schümers in Arta (Griechenland) gefallen war.

Am 2. Dezember 1944 wurde Dörner von seinem Posten herausgelöst und in die Führerreserve der Waffen-SS versetzt, wo er unter gleichzeitiger Kommandierung zum IX. SS-Gebirgskorps als Regiments- und Kampfgruppenkommandeur eingesetzt wurde. Am 15. Januar 1945 erfolgte in dieser Stellung seine Beförderung zum SS-Oberführer. Am 1. Februar 1945 erhielt Dörner als Führer einer Divisionskampfgruppe im Rahmen des IX. SS-Gebirgs-Korps die Schwerter zum Eichenlaub verliehen (129. Verleihung). Am 11. Februar 1945 fiel Dörner beim Ausbruchsversuch des IX. SS-Gebirgskorps unter dem Befehl von SS-Obergruppenführer und General der Waffen-SS Karl Pfeffer-Wildenbruch in Budapest an der Bolny-Akademie.

Literatur
 Veit Scherzer: Ritterkreuzträger 1939–1945. Die Inhaber des Eisernen Kreuzes von Heer, Luftwaffe, Kriegsmarine, Waffen-SS, Volkssturm sowie mit Deutschland verbündete Streitkräfte nach den Unterlagen des Bundesarchivs. 2. Auflage. Scherzers Militaer-Verlag, Ranis/Jena 2007, ISBN 978-3-938845-17-2.
 Franz Thomas unter Mitarbeit von Günter Wegmann: Die Eichenlaubträger 1940–1945, Band 1: A–K, Biblio-Verlag 1997, ISBN 978-3-7648-2299-6.
 Erwin Lenfeld und Franz Thomas: Die Eichenlaubträger 1940–1945, Weilburg-Verlag 1983, 2. Auflage, ISBN 3-900100-07-1.
 Samuel W. Mitcham jr.: The German Defeat in the East: 1944–45, Stackpole Military History 2007, ISBN 978-0-8117-3371-7 Kurzbiografie auf google.books
 Werner Ebeling, Franz Thomas, Günter Wegmann: Die Ritterkreuzträger der Deutschen Wehrmacht 1939–1945 Die Ritterkreuzträger der Infanterie: Canders–Dowerk: TEIL III / Band 4, ISBN 978-3-7648-2534-8.
 Hermann Frank Meyer: Blutiges Edelweiß. Die 1. Gebirgs-Division im Zweiten Weltkrieg, Links-Verlag 2007, ISBN 978-3-86153-447-1 Aufriss google.books

Einzelnachweise

Militärperson (Reichswehr)
Angehöriger der Waffen-SS
Polizist im Nationalsozialismus
SS-Mitglied
Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes mit Eichenlaub und Schwertern
Träger des Deutschen Kreuzes in Gold
Person (deutsche Besetzung Polens 1939–1945)
Person (deutsche Besetzung Griechenlands 1941–1945)
Person (deutsche Besetzung Ungarns 1944–1945)
Person (deutsche Besetzung Russlands 1941–1944)
Deutscher
Geboren 1909
Gestorben 1945
Mann

Helmut Dörner


Église de la Panagía, en , peut désigner plusieurs édifices religieux en Grèce ou à Chypre :

 Église de la Panagia Chalkeon à Thessalonique,
 Église de la Panagía Kanála, à Kythnos,
 Église de la Panagía Kapnikaréa à Athènes,
 Église de la Panagía Marmariótissa à Chalándri,
 Église de la Panagía Pantánassa à Athènes,
 Église de la Panagía Paraportianí, à Mykonos,
 Église de la Panagía Protothrónos, à Naxos,
 Église de la Panagía Theosképasti à Paphos (Chypre).

Église de la Panagía


Vodeno staklo je naziv za amorfne, staklaste, u vodi topljive silikate alkalijskih metala (M), opće jednadžbe M2IO · (SiO2)x (gdje je x = 1 do 4). Važno je natrijevo i kalijevo vodeno staklo, koje sadrži smjesu natrijevih (Na2SiO3 i Na2Si2O5), odnosno kalijevih silikata (K2SiO3 i K2Si2O5). Dobivaju se taljenjem smjese vrlo čistoga kremena (SiO2) i natrijeva karbonata (kristalne ili
kalcinirane sode, Na2CO3), odnosno kalijeva karbonata (potaše, K2CO3). Samljeveni proizvod taljenja dolazi u trgovinu kao očvrsnulo vodeno staklo, koje se nakon otapanja u vrućoj vodi pod tlakom upotrebljava u proizvodnji kitova otpornih na kiseline, sredstava za impregnaciju drva, za zaštitu od korozije i od požara, kao ljepilo i bjelilo u proizvodnji papira, kao vezivo za boje i lakove, u mikrobiologiji kao nadomjestak za agar, u ljevarstvu za očvršćivanje pješčanih kalupa i tako dalje. Dodatkom solne kiseline vodenomu staklu oslobađaju se silikatne kiseline s neodređenim udjelom vode i s različitim stupnjem polimerizacije, tako da otopina očvrsne u želatinoznu masu, a njezinim sušenjem nastaju granule silika-gela.

Izvori

Građevinski materijali

Vodeno staklo


Shara, en la mitología sumeria, es un dios menor de la guerra, identificado principalmente con la ciudad de Umma, al noreste de Unug (Uruk).

Se le identifica en algunos textos como el "Príncipe del Cielo", el "amado hijo de Inanna (Ishtar)" y hermano de Nidaba.

Está representado en un ideograma por un personaje que parece representar una flor que florece en un marco. Pero como a este ideograma también se le atribuye el significado de "ser de color amarillo-verdoso", "verde", se considera a Shara como el dios de la vegetación.

El rey de Umma, en sus inscripciones, se jacta de haber "sacado a la luz" el dios Shara.

Referencias
 Michael Jordan, Encyclopedia of Gods, Kyle Cathie Limited, 2002 Shara Katz, God of Drew.

Mitología sumeria
Dioses de la guerra
Dioses de la vegetación

Shara


A Serpente da visão é uma criatura importante na mitologia maia pré-colombiana, embora o próprio termo esteja lentamente se tornando desatualizado.

A serpente era um símbolo social e religioso muito importante, reverenciado pelos maias. A mitologia maia descreve as serpentes como sendo os veículos pelos quais os corpos celestes, como o sol e as estrelas, cruzam os céus. A troca de pele os tornava um símbolo de renascimento e renovação.

Eles eram tão reverenciados, que uma das principais divindades mesoamericanas, Quetzalcoatl, era representada como uma serpente emplumada. O nome significa "serpente preciosa/com penas" (do náuatle, "quetzalli" é usado para descrever o pássaro, suas penas ou algo precioso, dependendo do contexto, e "coatl" significa cobra ou serpente).

A serpente da visão é considerada a mais importante das serpentes maias. "Geralmente era barbudo e tinha um focinho arredondado. Também era frequentemente retratado como tendo duas cabeças ou com o espírito de um deus ou ancestral emergindo de suas mandíbulas." Durante os rituais de sangria maia, os participantes tinham visões nas quais se comunicavam com os ancestrais ou deuses. Essas visões assumiram a forma de uma serpente gigante "que servia como um portal para o reino espiritual". O ancestral ou deus que estava sendo contatado era retratado como emergindo da boca da serpente. A visão da serpente passou a ser o método pelo qual os ancestrais ou deuses se manifestavam aos maias. Assim, para eles, a serpente da visão era um elo direto entre o reino espiritual dos deuses e o mundo físico.

A Serpente da Visão remonta às concepções maias anteriores e está no centro do mundo como eles o conceberam. "Está no eixo central no topo da Árvore do Mundo. Essencialmente, a Árvore do Mundo e a Serpente da Visão, representando o rei, criaram o eixo central que se comunica entre os mundos ou planos espirituais e terrestres. É por meio do ritual que o rei pode trazer o eixo central à existência nos templos e criar uma porta para o mundo espiritual e, com ele, o poder."

A Serpente Visão é predominante em cerimônias de derramamento de sangue, em práticas religiosas maias, joias maias, cerâmica e sua arquitetura.

Leituras adicionais

Ligações externas

 Yaxchilan lintel 15 - Museu Britânico

Serpentes da mitologia
Mitologia maia

Serpente da visão


Perklorsyre er en mineralsk syre med den kemiske formel HClO4. Den fremtræder som en farveløs væske. Perklorsyre er en stærkere syre end svovlsyre og salpetersyre. I praksis bruges hovedsageligt vandige opløsninger af perklorsyre. Varm perklorsyre er et kraftigt oxidationsmiddel; ved stuetemperatur udviser vandige opløsninger af perklorsyre (op til 70 vægt-%) dog generelt kun syreegenskaber uden samtidig at være oxiderende. Perklorsyre er nyttig i fremstillingen af perkloratsalte, især ammoniumperklorat (), som er en vigtig bestanddel i raketbrændstof. Perklorsyre er stærkt ætsende og danner let potentielt eksplosive kemiske blandinger.

Referencer

Eksterne henvisninger
 International Chemical Safety Card 1006

Syrer
Klorforbindelser

Perklorsyre


Alexei Starobinskii (n. 19 aprilie1948, Moscova) este un fizician sovietic și rus, membru al Academiei de științe din Federația rusă, de origine evreiască.

Biografie
Starobinskii a absolvit facultatea de fizică, catedra de teorie cuantică a Universității Lomonosov din Moscova în anul 1972. A fost studentul academicianului Iacov Zeldovici. Membru PCUS. În anul 1974 a devenit candidat în științe fizico-matematice. A lucrat după avbsolvirea Universității la Institutul de fizică teorietică în mumele lui L.D. Landau din Moscova, unde actualmente este cercetător științific principal.  În anul 1985 a susținut teza de doctor în științe fizico-matematice, iar în anul 1991 a devenit membru-corespondent al Academiei de științe din Rusia. În anul 2011 a devenit membru deplin al Academiei de științe din Rusia.

Creația științifică
În anul 1973 a soluționat una dintre problemele foarte dificile din fizica găurilor negre- a obținut soluția analitică a  ecuatiei de undă în câmp gravitațional Kerr, pentru care s-a invrednicit de gradul științific de candidat în științe fizico-matematice.Acest rezultat a fost generalizat de moldovenii A.Gaina și Fiodor Kochorbe pentru particule cu masa de repaos. Mai mult aceștia doi au arătat cum se poate obține prin aplicarea matricei S pentru scattering a spectrului stărilor legate a particulelor cu masa de repaos nenula  Ulterior a generalizat acest rezultat pentru unde electromagnetice și gravitaționale.
Interesele  științifice s-au deplasat treptat spre cosmologie, unde s-a preocupat de
A) problema generării de partciule cuantice în Universul anizotropic
B) problema soluționării dificultăților teoriei standart cosmologice.
În cadrul celei de a doua probleme a ajuns la concluzia, că Universul a trecut printr-o fază de inflație după Big-Bang. Acaeași concluzie a fost formulată independent și de fizicienii Alan Guth (SUA) și Andrei Linde (URSS). Ulterior această teorie a obținut denumirea de teorie a Universului inflaționar, devenind unletrior una dintre cele mai importante teorii cosmologice. Teoria Universului inflaționar este și astăyi teoria quasiunanim acceptată, cu excepția teoriilor creaționiste.

Publicații și informații scientologice
Starobinskii a publicat circa 255 de lucrări științifice, cu un indice H=57 (ADS NASA). A redactat un volum de lucrări al academicianul Iakov Zeldovici, intitulat "Particule, nuclee, Universul".

Alte informații
 Președinte al Societății de gravitație din Rusia (din 2017)

Discipoli
 Lev Kofman
 Varun Sahni
  D. Pogosyan
 Junichi Yokoyama
 A. Mezhlumyan

Referințe

Fizicieni ruși
Nașteri în 1948
Fizicieni sovietici
Ruși în viață
Oameni din Moscova

Alexei Starobinskii


Myron Michael Daciuk OSBM, ukrainisch: Мирон Дацюк, (* 16. November 1919 in Mundare, Alberta, Kanada; † 14. Januar 1996 in Edmonton) war Bischof der Ukrainisch Griechisch-Katholischen Kirche von Edmonton in Kanada.

Leben
Myron Duciuk trat am 16. November 1936 der Ordensgemeinschaft der Basilianer des hl. Josaphat bei und legte am 5. November 1942 sein Ordensgelübde ab. Er wurde am 10. Juni 1945 zum Ordenspriester geweiht, sein Ordensname war Michael. Von 1964 bis 1970 war er Novizenmeister in seinem Orden. Am 24. Juni 1982 wurde er zum Weihbischof in Winnipeg berufen und zum Titularbischof von Thyatira ernannt. Der Erzbischof von Winnipeg Maxim Hermaniuk CSsR weihte ihn am 14. Oktober 1982 zum Bischof. Als Mitkonsekratoren waren der Bischof Jeronim Isidor Chimy OSBM von New Westminster und der Weihbischof in Edmonton Demetrius Martin Greschuk anwesend. Die Ernennung zum Bischof von Edmonton erhielt er am 14. Januar 1991.

Als Bischof von Edmonton war er Mitkonsekrator bei Erzbischof Michael Bzdel CSsR (Winnipeg), Peter Stasiuk CSsR (Melbourne), Wassylij Medwit OSBM (Lemberg) und Sewerian Stefan Yakymyshyn (New Westminster). Er starb am 14. Januar 1996 in Edmonton und wurde auf dem Sankt Peter und Paul Friedhof in Mundare beigesetzt.

Weblinks
 Apostolische Nachfolge – Nekrolog 1996
 Apostolische Nachfolge – Nordamerika
 Apostolische Nachfolge – Ernennungen 1982
 Apostolische Nachfolge – Titularsitze

 Eparchie Edmonton: Frühere Bischöfe (englisch)
 Eintrag auf gcatholic.org (englisch)

Einzelnachweise

Titularbischof
Ukrainisch griechisch-katholischer Bischof
Kanadier
Basilianer des hl. Josaphat
Geboren 1919
Gestorben 1996
Mann

Myron Michael Daciuk


Hicri Şemsi Takvim şu anlamlara gelebilir;
 Rumi takvim, Osmanlı Devleti'nde kullanılmış takvim.
 İran takvimi, İran ve Afganistan İslam Cumhuriyeti'nde kullanılmakta olan takvim.

Hicrî Şemsî takvim


Alexandru al Iugoslaviei se poate referi la:

 Regele Alexandru I al Iugoslaviei (1888–1934) (a domnit între 1921 și 1934)
 Alexandru, Prinț Moștenitor al Iugoslaviei (n. 1945), actualul pretendent
 Prințul Alexandru al Iugoslaviei (1924) (1924–2016), fiul Prințului-Regent Paul
 Prințul Alexandru al Iugoslaviei (1982),  fiul Prințului Moștenitor Alexandru

Alexandru al Iugoslaviei (dezambiguizare)


Según el «Adi Parva» (el primer capítulo del Majábharata, texto épico del siglo III a. C.), Kadru era la hija del patriarca Daksa, la esposa del sabio Kásiapa, y la madre de los nagas.

Etimología

 kadru, en el sistema AITS (alfabeto internacional para la transliteración del sánscrito).
 कद्रू, en escritura devanagari del sánscrito.
 Pronunciación: /kádru/.
 Etimología: etimología dudosa, quizá provenga de la raíz kav, según el Unadi-sutra 4.102.
 kadru: rojizo, marrón rojizo, según el Taitiríia-samjitá y el Katiaiana-srauta-sutra.
 kadru, kadrus o kadrūs: un recipiente (de color marrón) para la droga soma, según el Rig-veda 8.45.26 (el texto más antiguo de la literatura de la India, de mediados del II milenio a. C.).

En cambio en el Ramaiana, es hija de Kasiapa y Kroda Vasá (que es otra hija de Daksá, por lo que Kadru sería entonces la nieta de Daksá.

Rójini es una encarnación parcial de Kadru.

Notas

Referencias
 Vettam Mani (1921-1987): Puranic encyclopaedia.

Diosas del hinduismo
Personajes de literatura épica

Kadru


Ingeborg Mello de Preiss (Berlín, 4 de enero de 1919 − 25 de octubre de 2009, Buenos Aires, Argentina) fue una pionera del atletismo femenino, que compitió en lanzamiento de disco y lanzamiento de peso.

En 1938 ―ante el auge del nazismo de Adolf Hitler y proviniendo de una familia judía― emigró con 19 años de edad a Argentina y pronto se incorporó a la actividad atlética.
En la «primavera democrática» peronista ―fines de los años cuarenta y comienzos de los cincuenta― en Argentina se le dio mucho impulso al deporte y Mello se convirtió en la máxima figura del equipo nacional.

Entre 1940 y 1962, acumuló 22 títulos nacionales entre lanzamiento de peso, disco y jabalina, resultando la máxima ganadora en Argentina de dichos títulos en el historial individual.
El paso de Ingeborg por los Campeonatos Sudamericanos fue igualmente exitoso, desde su debut en 1941 hasta su última participación dos décadas después, con una cosecha global de siete medallas de oro, tres de plata y 15 de bronce.

Entrenaba en el Club Atlético San Lorenzo de Almagro.

En Juegos Olímpicos, representó a Argentina dos veces: en los Juegos Olímpicos de 1948 (en Londres) y de 1952 (en Helsinki).

Ingeborg fue campeona panamericana de ambas especialidades en los Juegos Panamericanos de 1951 en Buenos Aires, Argentina, donde logró su mejor registro personal en lanzamiento de peso con 12,45 m obteniendo dos medallas de oro en lanzamiento de peso y disco.

En disco, su mejor marca fue de 42,10 m conseguidos el 5 de noviembre de 1949.

También asistió a los primeros Juegos Iberoamericanos de Chile (1960), donde triunfó en lanzamiento de disco.

En 1963, ganó su última medalla internacional en el Campeonato Sudamericano, a la edad de 44 años.

En 1969,  ―con 50 años de edad― se despidió de los Campeonatos Nacionales, logrando el cuarto puesto en lanzamiento de peso.

Medía 1.69 cm y pesaba 70 kg.

Notas

Enlaces externos

 Facebook.com (perfil de Mello en inglés).

Atletas de Argentina
Atletas en los Juegos Olímpicos de Londres 1948
Atletas en los Juegos Olímpicos de Helsinki 1952
Deportistas de Argentina en los Juegos Olímpicos de Londres 1948
Deportistas de Argentina en los Juegos Olímpicos de Helsinki 1952
Lanzadores de peso
Lanzadores de disco
Atletas nacionalizados en Argentina
Alemanas del siglo XX
Emigrantes alemanes hacia Argentina
Expatriados alemanes en Argentina
Nacionalizados de Argentina
Judíos de Argentina
Políglotas de Alemania
Políglotas de Argentina
Nacidos en Berlín
Deportistas femeninas de Argentina
Atletas femeninas

Ingeborg Mello


බැංකොක් පෝස්ට් තායිලන්තයේ බැංකොක් නුවර දී ප්‍රකාශයට පත්කරනු ලබන  ඉංග්‍රීසි-භාෂා දිනපතා පුවත්පතකි.පළමු ප්‍රකාශනය 1946 අගෝස්තු 1 දින අලෙවි කරන ලදී.එය පිටු හතරක හා පිරිවැය තායි බාට් 1ක් විය.අවුරුදු 67 පමණ වූ ඉතිහාසයක් සමග, එය ඕනෑම භාෂාවකින් තායිලන්තයේ පැරණිතම පුවත්පත විය.මාධ්‍ය වාරණය සෑම රටකටම පොදුය, බැංකොක් පෝස්ට් සාපේක්ෂව නිදහස් ලෙස ම නිරූපණය විය.තායි රාජකීය පවුලේ සාමාජිකයන් විවෘත විවේචන කිරීම තහනම් කරන රටේ දැඩි ලෙසේ-මජෙස්තේ නීතිය, ඇතුළු බලවත් පුද්ගලයන් සමග මතභේද හෝ ගැටුම් වළක්වා ගැනීමට ස්වයං වාරණයක් ඇති පුවත්පත බවට චෝදනා එල්ල වී ඇති බොහෝ අවස්ථා ඇත.තවත් නිදසුනක් ලෙස වියට්නාම යුද්ධය අතරතුර දී එක්සත් ජනපද ගුවන් හමුදා කඳවුරු වලින් සාදන ලද බෝම්බ පිළිබඳ වාර්තා කිරීමට සියළු දේශීය මාධ්‍ය අසමත් විය.

ඉතිහාසය
බැංකොක් පෝස්ට් ඇලෙක්සැන්ඩර් මැක්ඩොනල්ඩ්, හිටපු උපාය මාර්ගික සේවා කාර්යාල නිලධාරියා, ඔහුගේ තායි සහකරුවා වන ප්‍රසිට් ලුලිට්නොන්ඩ් විසින් ආරම්භ කරන ලදී.

කාර්ය මණ්ඩලය
වර්ෂ 2015 අප්‍රේල් මාසය වන විට මාධ්‍යවේදීන්, වාර්තාකරුවන්, සංස්කාරකයන්, උප-සංස්කාරකවරුන්, ඡායාරූප ශිල්පීන්, සහ සැලසුම්කරුවන් ඇතුළුව 179ක් විය.විදේශීය ජාතිකයන් විසි නවයක් උප-සංස්කාරකවරුන් හා මුද්‍රිත සහ ඩිජිටල් ප්‍රවෘත්ති සංස්කාරකවරුන් ලෙස වැඩ කරයි.ඉරිදා කර්තෘ පාවුල් රුෆිනි, ඕස්ට්රේලියානු ජාතිකයකු වේ.

පුවත්පතේ කොටස්
 ප්‍රධාන පිටුව:දේශීය, කලාපීය හා ලෝක ප්‍රවෘත්ති, මතය හා විශ්ලේෂණය පිටු, සහ ක්‍රීඩා පුවත්.
 ව්‍යාපාර:දේශීය, කලාපීය හා ලෝක ව්‍යාපාර සහ මූල්‍ය ප්‍රවෘත්ති හා කොටස් වෙළඳ පළ වගු.
 ජීවිතය:මානව යහපත සඳහා වන කතා, සංචාරක, රථ වාහන, තාක්ෂණික, විනෝදාත්මක පුවත්, සමාජයක් පිටුව, උපදෙස් තීරු, විහිලු ප්‍රෙහෙළිකා, මෙරට රූපවාහිනී ලේඛණ සහ චිත්‍රපට දැන්වීම් ඇතුළු විශේෂාංග කොටස.
 ඉරුදින විශේෂ:සතිපතා පුවත් විශ්ලේෂණය සහ ජනමාධ්‍ය විමර්ශනයේ කොටස.
 ඉගෙනුම්අන්තර්ජාල ඉංග්‍රීසි භාෂා අධ්‍යාපන කොටස.
 ගුරු:විනෝදය සඟරාව සිකුරාදා දිනවල, ඇතුළු හා තරුණ, වැඩිහිටි පාඨකයන් ඉලක්ක.
 දැන්වීම්:වර්ගීකරණය දැන්වීමක් කොටස.
 අතුරු:ඉරිදා අතිරේකය.
 කාලා:විලාසිතා පුවත් අඩංගු සෙනසුරාදා ඒ අනුව කාන්තාවන් නැඹුරු අතිරේකය, මේකප් ඉඟි, සාර්ථක කාන්තාවන්, පවුලේ අය සහ සංචාරක උපදෙස් කථා.
 මගේ ජීවිතය:විකට තීරු, සෑම බ්‍රහස්පතින්දා සමග සෑම අතින්ම ඔබේ ජීවිතය වැඩි දියුණු කිරීම සඳහා ආකාරය පිළිබඳ උපදෙස් ලබා දෙන ඒ අතිරේකය.

 තායිලන්තයේ ප්‍රකාශයට පත් කෙරෙන දිනපතා පුවත්පත්
 1946 වසරෙහිදී සංස්ථාපනය කෙරුණු ප්‍රකාශන

බැංකොක් පෝස්ට්


Planetna jezgra sastoji se od najunutarnjih slojeva (slojeva) planeta. Jezgre određenih planeta mogu biti potpuno krute ili potpuno tekuće, ili mogu biti smjesa čvrstih i tekućih slojeva, kao što je slučaj kod Zemljie U Sunčevom sustavu veličina jezgre može se kretati od oko 20% ( Mjesec ) do 85% planetnog radijusa (Merkur).

Plinoviti divovi također imaju jezgre, iako je o njihovom sastavu i dalje vode rasprave i mogući su sastavi od kamena/željeza, leda ili tekućeg metalnog vodika. Jezgre plinovitih divova proporcionalno su mnogo manje od onih kod stjenovitih planeta, iako njihove ipak mogu biti znatno veće od Zemljinih; Jupiter ima jednu 10–30 puta težu od Zemlje, a egzoplanet HD149026 b može imati jezgru 100 puta masivniju od Zemlje.

Planetne jezgre izazovno je proučavati jer je do njih nemoguće doći bušilicom i gotovo da nema uzoraka koji su definitivno iz jezgre. Stoga se alternativne tehnike poput seizmologije, fizike minerala i dinamike planeta moraju kombinirati kako bi znanstvenici dobili razumijevanje planetnih jezgara.

Otkriće

Zemljina jezgra
Godine 1798. Henry Cavendish je izračunao da je prosječna gustoća Zemlje 5,48 puta veća od gustoće vode (kasnije redefinirana na 5,53), to je dovelo do prihvaćenog vjerovanja da je Zemlja u svojoj unutrašnjosti mnogo gušća. Nakon otkrića željeznih meteorita, Wiechert je 1898. pretpostavio da je Zemlja imala rasuti sastav sličan željeznim meteoritima, ali željezo se našlo u unutrašnjosti Zemlje, a kasnije je to predstavio integriranjem nasipne gustoće Zemlje s nestalim željezom i niklom kao jezgra. Prva detekcija Zemljine jezgre dogodila se 1906. godine od strane Richarda Dixona Oldhama nakon otkrića zone P-vala; tekuće vanjske jezgre. Do 1936. seizmolozi su odredili veličinu cjelokupne jezgre kao i granicu između tekuće vanjske jezgre i čvrste unutarnje jezgre.

Mjesečeva jezgra
Unutrašnja struktura Mjeseca okarakterizirana je 1974. godine koristeći seizmičke podatke prikupljene misijama Apollo pri potresima. Mjesečeva jezgra ima radijus od 300 km. Mjesečeva željezna jezgra ima tekući vanjski sloj koji čini 60% volumena jezgre, s čvrstom unutarnjom jezgrom.

Jezgre stjenovitih planeta
Jezgre stjenovitih planeta u početku su karakterizirane analizom podataka svemirskih letjelica, poput NASA-inog Marinera 10 koji je proletio Merkurom i Venerom kako bi promatrao njihove površinske karakteristike. Jezgre ostalih planeta ne mogu se izmjeriti seizmometrima na njihovoj površini, pa se umjesto toga moraju zaključiti na temelju izračuna iz ovog prolaznog promatranja. Masa i veličina mogu pružiti proračun prvog reda komponenata koje čine unutrašnjost planetarnog tijela. Struktura stjenovitih planeta ograničena je prosječnom gustoćom planeta i trenutkom njegove inercije . Trenutak tromosti za diferencirani planet manji je od 0,4, jer je gustoća planeta koncentrirana u središtu. Merkur ima trenutak inercije 0,346, što je dokaz za jezgru. Izračuni očuvanja energije kao i mjerenja magnetskog polja također mogu ograničiti sastav, a površinska geologija planeta može karakterizirati diferencijaciju tijela od njegovog nakupljanja. Jezgre Merkura, Venere i Marsa čine oko 75%, 50%, odnosno 40% njihovih radijusa.

Formiranje

Akrecija
Planetarni sustavi nastaju od spljoštenih diskova prašine i plina koji srastaju brzo (u roku od nekoliko tisuća godina) u planetezimale oko 10 km u promjeru. Odavde gravitacija preuzima stvaranje planetarnih embrija veličine od Mjeseca do Marsa (105 - 106 godina) i oni se razvijaju u planetarna tijela tijekom dodatnih 10-100 milijuna godina.

Jupiter i Saturn najvjerojatnije su se stvorili oko prethodno postojećih stjenovitih i/ili ledenih tijela, pretvarajući ove prethodne iskonske planete u jezgre plinovitih planeta. Ovo je model akrecije planetarne jezgre.

Diferencijacija
Planetna diferencijacija široko se definira kao razvoj od jedne stvari do mnogih stvari; homogeno tijelo na nekoliko heterogenih komponenata. Izotopski sustav hafnij-182/volfram-182 ima poluvijek od 9 milijuna godina, a aproksimira se kao izumrli sustav nakon 45 milijuna godina. Hafnij je litofilni element, a volfram je siderofilni element. Dakle, ako se segregacija metala (između Zemljine jezgre i plašta) dogodila ispod 45 milijuna godina, silikatni rezervoari razvijaju pozitivne Hf/W anomalije, a metalni rezervoari dobivaju negativne anomalije u odnosu na nediferencirani hondritski materijal. Primijećeni omjeri Hf/W u željeznim meteoritima ograničavaju segregaciju metala na manje od 5 milijuna godina, omjer Hf/W na Zemljinom plaštu stavlja Zemljinu jezgru kao odvojenu unutar 25 milijuna godina. Nekoliko čimbenika kontrolira segregaciju metalne jezgre, uključujući kristalizaciju perovskita. Kristalizacija perovskita u ranom oceanu magme postupak je oksidacije i može potaknuti proizvodnju i ekstrakciju metala željeza iz izvorne silikatne taline.

Spajanje jezgara/udari
Sudari između tijela veličine planeta u ranom Sunčevom sustavu važni su aspekti u formiranju i rastu planeta i planetarnih jezgri.

Sustav Zemlja – Mjesec
Hipoteza divovskog udara navodi da je udar između teoretskog planeta Teje i rane Zemlje formirao modernu Zemlju i Mjesec. Tijekom ovog udara većina željeza iz Teje i Zemlje ugradila se u Zemljinu jezgru.

Mars
Spajanje jezgara između proto-Marsa i drugog diferenciranog planetoida moglo je biti brzo čak 1000 godina ili sporo kao 300 000 godina (ovisno o viskoznosti obje jezgre).

Kemija

Određivanje primarnog sastava - Zemlja
Korištenjem hondritičkog referentnog modela i kombiniranjem poznatih sastava kore i plašta može se odrediti nepoznata komponenta, sastav unutarnje i vanjske jezgre; 85% Fe, 5% Ni, 0,9% Cr, 0,25% Co i svi ostali vatrostalni metali u vrlo niskoj koncentraciji. To ostavlja Zemljinu jezgru s 5-10% težinskog manjka za vanjsku jezgru, i 4-5% težinskog manjka za unutarnju jezgru; što se pripisuje lakšim elementima koji bi trebali biti kozmički obilni i topljivi u željezu; H, O, C, S, P i Si. Zemljina jezgra sadrži polovicu zemaljskog vanadija i kroma, a može sadržavati i znatne količine niobija i tantala. Zemljina jezgra osiromašena je germanija i galija.

Komponente deficita težine - Zemlja
Sumpor je snažno siderofilan i samo je umjereno hlapljiv i osiromašen u silikatnoj zemlji; tako može iznositi 1,9 težine % Zemljine jezgre. Sličnim argumentima fosfor može biti prisutan do 0,2 % mase. Vodik i ugljik, međutim, vrlo su hlapljivi i zbog toga bi bili izgubljeni tijekom ranog nakupljanja i stoga mogu činiti samo 0,1 do 0,2 % težine. Silicij i kisik tako čine preostali maseni deficit Zemljine jezgre; premda je obilje svakog od njih još uvijek predmet kontroverze koja se uglavnom vrti oko pritiska i oksidacijskog stanja Zemljine jezgre tijekom njenog nastanka. Ne postoje nikakvi geokemijski dokazi koji uključuju bilo koji radioaktivni element u Zemljinoj jezgri. Usprkos tome, eksperimentalni dokazi otkrili su da je kalij snažno siderofilan na temperaturama povezanim sa stvaranjem jezgre, stoga postoji potencijal za kalij u planetnim jezgrama, a time i kalij-40.

Izotopski sastav - Zemlja
Omjeri izotopa hafnij/volfram (Hf/W), u usporedbi s hondritičkim referentnim okvirom, pokazuju značajno obogaćivanje u silikatnoj zemlji što ukazuje na iscrpljivanje u Zemljinoj jezgri. Željezni meteoriti, za koje se vjeruje da su rezultat vrlo ranih procesa frakcioniranja jezgre, također su iscrpljeni.

Meteoriti palazita
Smatra se da se palaziti tvore na granici jezgre-plašta ranog planetezimala, premda nedavna hipoteza sugerira da su to mješavine materijala jezgre i plašta generirane udarima.

Dinamika

Dinamo
Dinamo teorija je predloženi mehanizam koji objašnjava kako nebeska tijela poput Zemlje generiraju magnetska polja. Prisutnost ili nedostatak magnetskog polja može pomoći u ograničavanju dinamike planetarne jezgre (Za daljnje pojedinosti pogledajte Zemljino magnetsko polje).  Toplinski uzgon iz rashlađene jezgre sam po sebi ne može pokretati potrebnu konvekciju kako je naznačeno modelom, pa je potrebna uzgonska kompozicija (iz faznih prijelaza). Na Zemlji, uzgon potječe od kristalizacije unutarnje jezgre (koja se može dogoditi kao rezultat temperature). Primjeri uzgona sastava uključuju oborine željeznih legura na unutarnju jezgru i tekućinu koja se ne miješa, što može utjecati na konvekciju i pozitivno i negativno, ovisno o temperaturi okoline i tlakovima. Ostala nebeska tijela koja pokazuju magnetska polja su Merkur, Jupiter, Ganimed i Saturn.

Izvor topline
Planetna jezgra djeluje kao izvor topline za vanjske slojeve planeta. Na Zemlji toplinski tok preko granice jezgrenog plašta iznosi 12 teravata. Ova se vrijednost izračunava iz različitih čimbenika: sekularno hlađenje, diferencijacija lakih elemenata, Coriolisove sile, radioaktivni raspad i latentna toplina kristalizacije. Sva planetarna tijela imaju iskonsku toplinsku vrijednost, odnosno količinu energije iz akrecije. Hlađenje od ove početne temperature naziva se sekularno hlađenje, a na Zemlji sekularno hlađenje jezgre prenosi toplinu u silikatni plašt. Kako unutarnja jezgra raste, latentna toplina kristalizacije dodaje se toplinskom toku u plašt.

Stabilnost i nestabilnost
Male planetne jezgre mogu doživjeti katastrofalno oslobađanje energije povezano s faznim promjenama unutar njihovih jezgri. W. H. Ramsey je 1950. otkrio da bi ukupna energija oslobođena takvom promjenom faze bila reda veličine 1029 džula; ekvivalent ukupnom oslobađanju energije zbog potresa kroz geološko vrijeme. Takav događaj mogao bi objasniti pojas asteroida. Takve fazne promjene dogodile bi se samo pri određenim omjerima mase i volumena, a primjer takve fazne promjene bilo bi brzo stvaranje ili otapanje komponente čvrste jezgre.

Unutar Sunčevog sustava

Unutarnji stjenoviti planeti
Svi stjenoviti unutarnji planeti, kao i Mjesec, imaju jezgru u kojoj dominira željezo. Venera i Mars imaju dodatni glavni element u jezgri. Vjeruje se da se Venerina jezgra sastoji od željeza i nikla, slično kao i Zemlja. S druge strane, vjeruje se da Mars ima jezgru od željeza i sumpora, odvojenu u vanjski sloj tekućine oko unutarnje čvrste jezgre. Kako se radijus orbita stjenovitog planeta povećava, veličina jezgre u odnosu na ukupan radijus planeta opada. Vjeruje se da je to zato što je diferencijacija jezgre izravno povezana s početnom toplinom tijela, pa je Merkurova jezgra relativno velika i aktivna. Venera i Mars, kao ni Mjesec, nemaju magnetska polja. To bi moglo biti posljedica nedostatka konvekcijskog sloja tekućine u interakciji s čvrstom unutarnjom jezgrom, jer Venerina jezgra nije slojevita. Iako Mars ima tekući i čvrsti sloj, čini se da oni ne djeluju na isti način kao što Zemljine tekuće i čvrste komponente djeluju da bi stvorili dinamo.

Vanjski plinoviti i ledeni divovi
Trenutno razumijevanje vanjskih planeta u Sunčevom sustavu, ledenih i plinovitih divova, teorizira male jezgre stijena okružene slojem leda, a na modelima Jupitera i Saturna sugerira veliko područje tekućeg metalnog vodika i helija. Svojstva ovih metalnih slojeva vodika glavno su prijeporno područje, jer ga je teško proizvesti u laboratorijskim uvjetima zbog potrebnih visokih tlakova. Čini se da Jupiter i Saturn oslobađaju puno više energije nego što bi trebali zračiti samo od Sunca, što se pripisuje toplini koju oslobađa sloj vodika i helija. Čini se da Uran nema značajan izvor topline, ali Neptun ima izvor topline koji se pripisuje "vrućoj" formaciji.

Promatrani tipovi

Merkur
Merkur ima primijećeno magnetsko polje, za koje se vjeruje da se generira unutar njegove metalne jezgre. Jezgra Merkura zauzima 85% radijusa planeta, što ga čini najvećom jezgrom u odnosu na veličinu planeta u Sunčevom sustavu; to ukazuje na to da je velik dio Merkurove površine možda izgubljen rano u povijesti Sunčevog sustava. Merkur ima čvrstu silikatnu koru i plašt koji prekriva čvrsti sloj vanjske jezgre željeznog sulfida, nakon čega slijedi dublji sloj tekuće jezgre, a zatim moguća čvrsta unutrašnja jezgra koja čini treći sloj.

Venera
Sastav Venerine jezgre značajno se razlikuje ovisno o modelu koji se koristi za njezino izračunavanje, pa su potrebna ograničenja.

Mjesec
O postojanju lunarne jezgre i dalje se raspravlja; međutim, ako ima jezgru, formirala bi se sinkrono sa Zemljinom jezgrom 45 milijuna godina nakon stvaranja Sunčevog sustava na temelju dokaza o hafnij-volfram i hipotezi o divovskom udaru. Takva jezgra možda je bila domaćin geomagnetskom dinamu rano u svojoj povijesti.

Zemlja
Zemlja ima promatrano magnetsko polje generirano unutar svoje metalne jezgre. Zemlja ima 5–10% masenog deficita za cijelu jezgru, a deficit gustoće od 4–5% za unutarnju jezgru. Vrijednost Fe/Ni jezgre dobro ograničavaju hondritički meteoriti. Sumpor, ugljik i fosfor čine samo ~2,5% komponenata/masenog udjela lakih elemenata. Ne postoje nikakvi geokemijski dokazi za uključivanje radioaktivnih elemenata u jezgru. Međutim, eksperimentalni dokazi otkrili su da je kalij snažno siderofilan kada se suočava s temperaturama povezanim s akrecijom jezgre, te je stoga kalij-40 mogao pružiti važan izvor topline koji doprinosi dinamu rane Zemlje. Jezgra sadrži polovicu Zemljinog vanadija i kroma, a može sadržavati i znatnu količinu niobija i tantala. Jezgra je osiromašena germanijem i galijem. Razlikovanje temeljnog plašta dogodilo se u prvih 30 milijuna godina Zemljine povijesti. Vrijeme kristalizacije unutarnje jezgre još uvijek je uglavnom nepoznato.

Mars
Mars je u prošlosti možda bio domaćin magnetskom polju generiranom jezgrom. Dinamo je prestao unutar 0,5 milijardi godina od nastanka planeta. Hf/W izotopi izvedeni iz marsovskog meteorita Zagami, ukazuju na brzu akrekciju i diferencijaciju jezgre Marsa; tj. ispod 10 milijuna godina. Kalij-40 mogao je biti glavni izvor topline koji je napajao rani Marsov dinamo.

Spajanje jezgara između proto-Marsa i drugog diferenciranog planetoida moglo je biti brzo do 1000 godina ili sporo do 300 000 godina (ovisno o viskoznosti i jezgre i plašta). Zagrijavanje marsovske jezgre zbog udarca rezultirao bi raslojavanjem jezgre i ubio bi marsovski dinamo u trajanju između 150 i 200 milijuna godina. Model koje su napravili Williams i sur. 2004. sugerira da je Mars, kako bi Mars imao funkcionalan dinamo, u početku bio vrući za 150 K od plašta (koji se slaže s poviješću diferencijacije planeta, kao i hipotezom o utjecaju) i s tekućom jezgrom kalij-40 imao bi priliku razdijeliti se u jezgru pružajući dodatni izvor topline. Model nadalje zaključuje da je jezgra Marsa u potpunosti tekuća, jer bi latentna toplina kristalizacije pokrenula dugotrajniji (više od milijardu godina) dinamo. Ako je jezgra Marsa tekuća, donja granica sumpora bila bi 5% težine.

Ganimed
Ganimed ima primijećeno magnetsko polje generirano unutar njegove metalne jezgre.

Jupiter
Jupiter ima promatrano magnetsko polje generirano unutar njegove jezgre, što ukazuje da je prisutna neka metalna tvar. Njegovo magnetsko polje je najjače u Sunčevom sustavu nakon Sunčevog.

Jupiter ima jezgru stijene i/ili leda 10–30 puta masivniju od Zemlje, a ta je jezgra vjerojatno topljiva u gornjoj ovojnici plina i tako je iskonskog sastava. Budući da jezgra još uvijek postoji, vanjska ovojnica mora se izvorno srasla s prethodno postojećom planetnom jezgrom. Modeli toplinske kontrakcije/evolucije podržavaju prisutnost metalnog vodika unutar jezgre u velikim količinama (većim od Saturna).

Saturn
Saturn ima primijećeno magnetsko polje generirano unutar njegove metalne jezgre. Metalni vodik prisutan je unutar jezgre (u manjim količinama od Jupitera). Saturn ima jezgru od stijena i/ili leda 10–30 puta veću od mase Zemlje, a ta je jezgra vjerojatno topljiva u gornjem omotaču plina, pa je prema tome primordijalnog sastava. Modeli toplinske kontrakcije/evolucije podržavaju prisutnost metalnog vodika unutar jezgre u velikim obiljima (ali još uvijek manje od Jupitera).

Izvori

Struktura Zemlje
Stranice s nepregledanim prijevodima
Planetologija

Planetna jezgra


زعفران هي إحدى قرى ولاية قبلي بالجنوب التونسي وتتبع إداريا معتمدية دوز الجنوبية، وتقع على الطريق الرابطة بين مدينتي دوز والفوار على بعد 10 كلم من المدينة الأولى.
 يعتمد اقتصادها بدرجة أولى على إنتاج تمور الدقلة، إلى جانب السياحة الصحراوية .

وصلة خارجية
  قرية زعفران على موقع routard.com.

قرى ولاية قبلي

زعفران (قبلي)


Otto Viggo Bresling (f. Pedersen 11. januar 1921 i København - 29. juli 2009 i København), var en dansk fodboldspiller fra B.1903 der spillede én landskamp i 1940, og gjorde det så overbevisende, at det indbragte ham titlen som Årets Fund i dansk idræt det år.

Otto Bresling fik sik debut på det danske landshold som 19-årig, omstændighederne var lidt specielle: Det var under besættelsen – og modstanderen var Tyskland. Kampen blev spillet i Hamburg og endte med et hæderligt 1-0 nederlag. Han spillede mod den senere tyske landstræner. Helmut Schön, som scorede det tyske mål, og Bresling var som højre halfback sat til at passe på ham.
I 1937 havde Danmark tabt 8-0 til tyskerne i Breslau, så det smalle nederlag blev fejret som en halv sejr.
Landskampen mod tyskerne blev både Breslings første og sidste. Dels på grund af skader i knæ og lår, men også fordi han mistede lysten at spille fodbold.

Bresling gik over til Københavns Idræts Forening og atletikken, hvor han sammen med Niels Holst Sørensen på holdet, vandt DM på 4 x 400 meter med tiden 3:25.4 i 1947. Samme år satte han sine personlige rekorder på 400 meter med 51.8 og 800 meter med 1:58.2.

Otto Bresling Pedersens far Viggo Pedersen deltog ved OL i Stockholm 1912 og vandt otte danske mesterskab og satte 14 danske løbe rekorder. Hans brødre Helge og Poul var begge på B.1903s førstehold. Helge spillede også 13 håndboldslandskampe og var VM-sølv vinder 1948 i markhåndbold.

Danske mesterskaber
  1947 4 x 400 meter 3:25.4
  ? 4 x 400 meter

Kilde
 Landskamp mod værnemagten
 Årets Fund mens Europa brændte - Politiken 26 december 2008
 KIF 100 Aar – Københavns Idrætsforening 24. oktober 1992. Udgivet i anledning af Københavns Idræts Forenings 100 års jubilæum 24. oktober 1992.

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldlandsholdsspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra B 1903
Sprintere fra Danmark
Atleter fra Københavns IF
Danskere i 1900-tallet
Årets fund i dansk idræt
Personer fra København

Otto Bresling Pedersen


An Arthropogon piptostachyus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni August Heinrich Rudolf Grisebach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Pilg.. An Arthropogon piptostachyus in nahilalakip ha genus nga Arthropogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Arthropogon

Arthropogon piptostachyus


José Ángel Leyva, Durango, México, 1958. Poeta, narrador, ensayista, editor y promotor cultural. Se tituló como Médico Cirujano en la Universidad Juárez del Estado de Durango, realizó estudios de maestría en Literatura Iberoamericana en la Universidad Nacional Autónoma de México. Fue codirector de la revista Alforja, es coordinador general de Publicaciones de la Universidad Intercontinental y director general de la revista La Otra.
Fue subdirector de Literatura, Artes Plásticas y Artes Escénicas, Director de Vinculación Cultural y Coordinador de Vinculación Cultural de la Secretaría de Cultura del Gobierno de la Ciudad de México, de 2001 a diciembre de 2005.
Ha sido jurado de numerosos concursos nacionales e internacionales de literatura,  y de las becas que otorga el Fondo Nacional Para la Cultura y las Artes y la Fundación para las Letras Mexicanas, en diversas ediciones (2004, 2006).

Ha dirigido talleres de creación literaria en:
Gandhi Bellas Artes, México, DF.
Chiapas (Coneculta-INBA)
Campeche (Coneculta-INBA)
Casa del Poeta (INBA-Casa del Poeta)
Capilla Alfonsina (INBA)
Facultad de Economía de la UNAM

Forma parte de los Consejos Editoriales de revistas internacionales como:
Agulha, Brasil
Sibila, Brasil
Con-fabulados, Colombia
Comité Consultivo de la Bienal de Ceará
Consejo Consultivo del Festival Internacional de Poesía de Bogotá
Consejo Editorial de Ulrika, revista literaria de Colombia

Área editorial
Director Editorial de Tecnográfica, S.A (1991-1994)
Director de proyectos Editoriales de Juan Pablos Editor. (1998-1999).
Encargado del cuidado editorial de la revista Básica, de la Fundación SNTE (1998-99).
Director Editorial de Agenda de la Ciudad, de la Fundación Arturo Rosenblueth. (1998-99).
Director de Galileo Ediciones desde noviembre de 1999 hasta mayo de 2000.
Fundador y Coordinador General de la Feria del Libro en el Zócalo "La Ciudad un Libro Abierto" (del 2001 al 2005).
Director de Alforja Ediciones.
Director general de la revista La Otra

Premios y reconocimientos
Premio Nacional de Poesía "Olga Arias" (Gobierno de Durango-Bellas Artes) con el libro Entresueños, en 1990.
Certamen Nacional de Poesía convocado por la Universidad Veracruzana, en 1994.
Premio del XXIX Certamen Nacional de Periodismo, en el área de reportaje cultural, otorgado por el Club de Periodistas de México, en 1999.
Premio"Luis Donaldo Colosio" a las Letras, otorgado por el Estado de Durango, en el 2007.
Premio del XXXVIII Certamen Nacional de Periodismo, en la categoría Periodismo Universitario, otorgado por el Club de Periodistas de México, en el 2008.
Premio Durango al Mérito Literario, 2009.
Miembro de la Comisión dictaminadora del Programa Internacional de Becas de la Fundación Ford (Fundación Equitas de Chile) para la Región Andina y Cono Sur (2009)

Obra

Libros de poesía
Botellas de sed (Universidad Autónoma de Sinaloa, 1988); Catulo en el Destierro (UNAM. Col. El ala del tigre, 1993/ reedición en 2006 en Verdehalago-CONACULTA, colección La Centena, 2007, reedición y traducción al francés por Stéphane Cahumet, L´Oreille du Loup, París, 2008); Entresueños (Conaculta/Universidad de Ciencias y Artes de Chiapas, Col. Los cincuenta, 1996); El Espinazo del Diablo (Juan Pablos Editor/ Instituto Municipal del Arte y la Cultura de Durango, 1998); Muestra de poesía, plaquette, Santa Marta, Colombia, 2006; Duranguraños, Alforja-IMAC, 2007;  Aguja, Editorial Aullido,Huelva, España, 2009, Levante Editori-Bari, Roma,  Italia, 2009, Écrites des Forges-Mantis Editores, Quebec-México, 2009; La eternidad no existe, Universidad Nacional de Colombia, 2009.

Otros Libros
El admirable caso del médico curioso: Claude Bernard (Pangea Editores, 1991), El Naranjo en flor. Homenaje a los Revueltas (Descentralización de CONACULTA y Gobierno del Estado de Durango, 1994); Lectura del mundo nuevo (Universidad Autónoma de Sinaloa, 1996); El Politécnico, un joven de 60 años (IPN, 1996); El Naranjo en flor. Homenaje a los Revueltas (segunda edición corregida y aumentada), Ediciones sin nombre, Juan Pablos Editor e Instituto Municipal del Arte y la Cultura de Durango, 1999 (tercera edición, SEP-Biblioteca de Aula, 2004); la novela La noche del jabalí (Fábulas de lo efímero),  Editorial Praxis, 2002;  Taga el papalote (libro para niños), Libros de Godot, México, 2005. La sombra de lo que va a suceder. Pintura de Guillermo Ceniceros, edit. Praxis, 2006; Guillermo Ceniceros, setenta años, La Cabra Ediciones, 2009.
Coordinó y forma parte de los libros Versoconverso (Poetas entrevistan a poetas mexicanos), México, 2000;  Versos comunicantes I y II (Poetas entrevistan a poetas iberoamericanos) Ediciones Alforja y UAM, 2001, 2005. Versos Comunicantes III (Poetas entrevistan a poetas iberoamericanos), en prensa Alforja, Universidad Autónoma de Nuevo Léon (2008).
Coordinó las antologías de la serie Poesía en el Andén; un  total de 24 títulos. Fue además antologador de los títulos: Rumor de alas. Poesía de ángeles; Sin límite ni puerta. Poesía de los sueños (en coautoría con Begoña Pulido); Beso a verso. Besos, besos, besos; Poemas de ángeles caídos; Poemas sobre la Gula, y Poemas de la Pereza (en coautoría con Carlos Maciel), bajo el sello de Alforja, en el 2006. Es autor de la antología Poemas al viento, La  Cabra Ediciones y Municipio de Ecatepec, 2008.

Antologías
Anuarios de poesía: 1988-89, 1990 INBA), 2005, 2006, 2007 (FCE).
Jerome Seregni (Editor), Las palabras pueden. Los escritores y la infancia. UNICEF, Bogotá, 2007.
Antología de Poesía Mexicana (coordinada por Marco Antonio Campos), Visor, España, 2009.
Antología de poesía mexicana, publicada en Italia, coordinada por Emilio Coco.

Diccionarios
Humberto Musacchio,Milenios de México,  Hoja Casa Editorial, 1999
Aurora Ocampo, Diccionario de escritores mexicanos, siglo XX, Instituto de investigaciones Filológicas, UNAM
INBA, Coordinación de Literatura
Diccionario Barsa
Armando Pereira y Claudia Albarrán, Diccionario de Literatura Mexicana.

Revistas
Ha dirigido revistas como Información Científica y Tecnológica (ICYT),  de CONACyT, de 1992 a 1994; Nuestro Ambiente, de 1990 a 1991; Mundo, culturas y gente, de 1991 a 1994; Memoria (del CEMOS), de 1994 a 1998; Fundación Arturo Rosenblueth, 1999 a 2000; fue miembro fundador desde 1997, y co-director de la revista de poesía Alforja desde el 2000 hasta que terminó en el 2008; es director general de la revista La Otra (de poesía y artes visuales) en sus versiones digital e impresa; es coordinador de Publicaciones de la Universidad Intercontinental (desde el 2006), director de la revista UIC. Foro Multidisciplinario de la Universidad Intercontinental, Editor de la Revista Intercontinental de Psicología y Educación.

Ha publicado en revistas internacionales de prestigio como:
Casa Silva de Poesía, Colombia
Común Presencia, Colombia
Arquitrave, Colombia
Sibila, Brasil
Agulha, Brasil
Sibila, Brasil
Fornix, Perú
Martín, Perú
Nómada, Argentina
Manija, número especial dedicado a una muestra de su poesía, Costa Rica
Matérika, revista de Costa Rica
Hofstra, Hispanic Review, de Ofstra University, Estados Unidos.
Poezia, Rumania
Pagine, revista di poesia internazionale, luglio-novembre, 2008, Italia.
Okolica Poetów (28-29), Polonia, 2009.

Festivales internacionales
a los que ha sido invitado:
Poetas del Mundo Latino, en Oaxaca y en Morelia:
1999, en Oaxaca.
2004, mesa de Homenaje a Hugo Gutiérrez Vega, en Morelia.
2005, mesa de homenaje a Juan Gelman, en Morelia.
2007, mesa de Homenaje a Juan Bañuelos, en Morelia.
2008, mesa de homenaje a Lêdo Ivo, en Morelia y en Aguascalientes.
1993, Encuentro Internacional de Escritores en Monterrey.
2002, Feria Internacional del Libro de Bogotá, lectura en Casa Silva.
2003, Festival Internacional de Poesía de Bogotá.
2004. Invitado a la Biblioteca Nacional José Martí, de La Habana, Cuba,  para presentar la novela la Noche del Jabalí.
2005, Festival Internacional de Poesía de Bogotá.
2007, Festival Internacional de Poesía de Medellín.
2007, Festival Internacional de Poesía, dentro de la Feria del Libro, en República Dominicana.
2007, Encuentro de gestores y poetas en Fortaleza, Ceará, Brasil.
2007, Encuentro internacional Fliporto, en Porto de Galinhas, en Pernambuco, Brasil en el 2007.
2007, Literatura en el Bravo, Ciudad Juárez, homenaje a José Emilio Pacheco.
2008, Festival Internacional de Poesía de Bogotá, dedicada a la poesía mexicana, con homenaje a Eduardo Lizalde.
2008, Literatura en el Bravo, Ciudad Juárez, homenaje a Eduardo Lizalde.
2008, Bienal del Libro en Fortaleza Ceará, Brasil, noviembre de 2008.
2009, XVII Festival Internacional de Poesía de Bogotá.
2009, Literatura en el Bravo, Ciudad Juárez, mesa de homenaje a Juan Gelman.
2009, Otoño Cultural y Bibliodiversidad en Huelva, España.

Información relacionada

    Curriculum literario
    Poesía en voz alta – Video de José Ángel Leyva
    Semblanza en Ediciones sin nombre
    Jornal de Poesia – Banda Hispânica

    Breve biografía en artepoetica
    Entrevista con audio

Nacidos en Victoria de Durango
Alumnado de la Universidad Juárez del Estado de Durango
Escritores de Durango

José Ángel Leyva


مركز الملكة رانيا للريادة هو منظمة غير حكومية غير ربحية، أنشئت في تشرين الأول 2004 ويندرج الآن المركز تحت جامعة الأميرة سمية للتكنولوجيا. وتتمثل مهمة المركز في دعم النمو الاقتصادي من خلال توفير مجموعة من الخدمات في تنمية الريادة وتسويق التكنولوجيا، ويستهدف المركز في عمله تحديداً طلبة الجامعات والباحثين والمخترعين وأصحاب المبادرة الشخصية من أجل تعزيز وبناء قدراتهم الشخصية، وتقديم الاستشارات والنصح والإرشاد لهم، وتطوير الروح والشخصية الريادية لديهم وذلك من خلال برامج المركز.

أطلقت جامعة الأميرة سمية للتكنولوجيا في العام 2003 خطة تطوير طموحة تضمنت تأسيس مركز خاص بالريادة. ثم قررت الجامعة تسمية هذا المركز على اسم شخصية عربية كبيرة معروف عنها التميز والدور الذي تلعبه في سبيل تطوير روح الريادة والمبادرة بين الشباب الأردني والعربي بشكل عام. وبناء عليه فقد بدأ العمل نحو إنشاء مركز الملكة رانيا العبد الله للريادة في شهر تشرين الأول (أكتوبر) 2004.

يتميز الصرح المزمع إقامته بموقعه الإستراتيجي وسط الرواق العلمي في العاصمة عمان والذي يضم أهم مؤسسات البحث العلمي والأكاديمي في الأردن.سيعمل المركز على توسعة قاعدة نشاطاته لتشمل الأردن ومختلف دول المنطقة من خلال تعاونه المستمر مع مختلف المنظمات المتخصصة في الأردن والعالم.
ويستهدف المركز في عمله تحديداً طلبة الجامعات والباحثين والمخترعين وأصحاب المبادرة الشخصية من أجل تعزيز وبناء قدراتهم الشخصية، وتقديم الاستشارات والنصح والإرشاد لهم، وتطوير الروح والشخصية الريادية لديهم، واستنادا إلى خطة التطوير التي تنتهجها جامعة الأميرة سميّة للتكنولوجيا، فإن الخطوة التالية تكمن في إقامة كلية خاصة لتدريس تخصصات الاقتصاد والأعمال وتكون تابعة لمركز الريادة

برامج مركز الملكة رانيا للريادة
 جائزة الملكة رانيا الوطنية للريادة (QRNEC).
 برنامج استثمار التكنولوجيا (TCP).
 مسابقة صنع في الأردن (MIJC).
 برنامج تواصل الأردن CONNECT JORDAN.
 نادي الريادة الطلابي(DART).

جائزة الملكة رانيا الوطنية للريادة (QRNEC)
جائزة الملكة رانيا الوطنية للريادة هي مسابقة وطنية تهدف إلى تنمية روح ريادة الأعمال بين طلبة الجامعات الأردنية، ومن مختلف المراحل الدراسية، بالإضافة إلى فئة الرياديين الطموحين من عامة المجتمع لتمكينهم من تحويل أفكارهم الإبداعية إلى خطط عمل ناجحة لمنتجات وخدمات ذات قيمة اقتصادية عالية. تنبع رؤية الجائزة من اهتمامها بتحفيز مفهوم الريادة الشامل ودعم الإبداع واحتضان الأفكار الناجحة لتسهيل بناء شركات ناشئة تحدث تغييراً جذرياً في نظرة المجتمع للإبداع والمبدعين. كما أنها تمثل فرصة للمتسابقين لتنمية مهارات التواصل والمشاركة فيما بينهم من خلال بنائهم لفرق عمل متجانسة.

تهدف جائزة الملكة رانيا الوطنية للريادة للعام 2008 إلى تحفيز التفكير الإبداعي لدى كافة الرياديين وتحويل أفكارهم الابتكارية لمشاريع أعمال ناجحة، قيمة ومستدامة وإيجاد فرص عمل جديدة. ستركز مسابقة هذا العام على عدة قطاعات تكنولوجية لمساعدة الشباب الأردني على أخذ زمام المبادرة وصنع مستقبل واعد وتتضمن الجائزة فئتين: الرياديين في الجامعات والرياديين في عامة المجتمع (الفئة المفتوحة).

برنامج استثمار التكنولوجيا (TCP)
يعتبر برنامج تسويق التكنولوجيا برنامجاً وطنياً أطلقت مبادرته من قبل كل من جامعة الأميرة سمية للتكنولوجيا، والجمعية العلمية الملكية، والمجلس الأعلى للعلوم والتكنولوجيا، بالإضافة إلى عدد من المؤسسات والمنظمات الحكومية والخاصة. ويهدف البرنامج إلى تعزيز الوعي بين الباحثين والمبدعين حول القيمة الاقتصادية للممتلكات الفكرية الكامنة بينهم. ويفرض وجود ثروة فكرية وطنية في الأردن الحاجة إلى حماية هذه الثروة ومواصلة دعمها. واستناداً لذلك، فإن البرنامج يعمل على بلورة الفكرة القائمة على تمكين المفكرين والمبدعين والباحثين لحماية إنتاجهم الفكري مع توفير الإمكانيات لإقامة استثمارات خاصة بهم وبعوائد مرتفعة. ويشرف على البرنامج مجموعة من أصحاب الاختصاص من الأردن والمنطقة الذين يمثلون القطاعات العامة والخاصة. ويعمل المركز حالياً على إنشاء منتدى لحماية الملكية الفكرية والإبداع في الأردن، والذي سيضم مؤسسات لها علاقة بتشجيع الإبداع وتسويق التكنولوجيا.

مسابقة صنع في الأردن (MIJC)
مسابقة صنع في الأردن هي مسابقة وطنية تهدف إلى نشر الإبداع في الأردن بواسطة توجيه البحوث العلمية في الجامعات الأردنية خاصة مشاريع التخرج ورسائل الدراسات العليا نحو إنتاج نماذج صناعية أو برمجية لحل مشاكل واقعية في مجالات الهندسة والتكنولوجيا في المنطقة واستفادة من نتائجها في مجال الأعمال وتطوير منتجات حديثة ذات قيمة سوقية عالية، المسابقة تعزز من مبادرة ربط الجامعات بالصناعة من خلال اشتراط حصول مشروع التخرج الجامعي المشارك على دعم مالي أو تقني أو استشاري من أحد الشركات أو المصانع، ستساعد المسابقة أيضا على تطوير المهارات الريادية والتقنية للمشاركين من خلال تدريبات متخصصة، كما ستوضح لهم المسابقة أفكار أعمال إبداعية وتكنولوجية جديدة. مسابقة صنع في الأردن تعد واحدة من سلسلة مسابقات وطنية في عدة دول عربية تتفرع كلها من مسابقة صنع في الوطن العربي، الفائزون من المسابقات المحلية سيتنافسون على مستوى الدول العربية في مصر تشرين الثاني 2009.

برنامج تواصل الأردن CONNECT JORDAN
تأسس برنامج كونيكت في عام 1985 في جامعة سان دييغو في ولاية كاليفورنيا الأميركية حيث يعتبر من أكثر البرامج نجاحاً هناك. وبمساعدة من برنامج كونيكت في السويد تم إطلاق برنامج تواصل - الأردن ليصل ما بين الرواد وحاجاتهم من المصادر المالية، والتقنية وخبرات تطوير الأعمال والتي تساعدهم على إقامة شركات متطورة في الأردن. ويعمل البرنامج على تنظيم الفعاليات العلمية وتقديم النصيحة من خلال دعمه المباشر للرواد والشركات الجديدة لتطوير فرص نجاحهم في العمل. ومع الحاجة إلى المزيد من الرواد فإن برنامج تواصل - الأردن يعمل على تسريع عملية تسويق الشركات الجديدة لخلق مزيد من فرص العمل في الأردن.

كما يعمل برنامج تواصل- الأردن مع برنامج كونيكت في السويد لمساعدة الرواد من خلال ما يسمى ب "منصات القفز″ بهدف تنمية وتطوير شركات ناجحة. وتقوم هيئة من الخبراء على مساعدة الرواد في حل مشاكلهم وتحديد فرص نجاحهم، وتقديم النصيحة والمشورة العملية لهم وذلك لتشجيعهم على استغلال الفرص المتاحة بكل اقتدار. كما تهدف "منصات القفز″ إلى خدمة الشركات الجديدة ودعم الشركات النامية لتحقيق المزيد من النجاحات. ومن بين النشاطات الأخرى التي يقوم بها البرنامج إقامة المنتديات وإصدار النشرات الإرشادية.

نادي الريادة الطلابي (DART)
أُسِّسَ نادي دارت DART في شهر أيلول (سبتمبر) للعام 2004، وذلك بهدف ترجمة النظريات إلى تطبيقات عملية مؤثرة. ويعتبر نادي دارت اليوم جمعية الريادة الخاصة بطلبة جامعة الأميرة سمية للتكنولوجيا. ويظهر اسم النادي وشعاره في صورة سهم يصيب الهدف، حيث يشير اسم النادي إلى العبارة التالية: إحلم، وسدِّد، واقترب من الهدف، ثم صوِّب. ويعمل الطلبة المنتسبين إلى نادي دارت بشكل مستمر على جسر الهوة بين الطلبة الجامعيين والشركات الصناعية والتجارية. كما يعمل طلبة النادي على نشر روح الريادة والمبادرة بين طلبة جامعة الأميرة سمية، ليكون منهجاً لحياتهم اليومية. وفي الوقت الذي نشهد فيه طلباً متزايداً على الخريجين الجامعيين الأكفاء، فإننا ندرك الحاجة الماسة إلى الإبداع وتلبية حاجات سوق العمل المتطور.

مراجع

انظر أيضًا
 مؤسسة الملكة رانيا للتعليم والتنمية

مواقع خارجية
 موقع مركز الملكة رانيا للريادة
 موقع جائزة الملكة رانيا الوطنية للريادة
 موقع برنامج استثمار التكنولوجيا
 موقع مسابقة صنع في الأردن
 موقع نادي الريادة الطلابي
 موقع مدينة الحسن العلمية
 موقع جامعة الأميرة سمية للتكنولوجيا

منظمات ريادة أعمال
التعليم في مدينة عمان
تأسيسات سنة 2006 في الأردن
جامعة الأميرة سمية للتكنولوجيا
منظمات أسست في 2006
منظمات غير ربحية مقرها في الأردن

مركز الملكة رانيا للريادة


Francis Lawrence (født 26. marts 1971) er en amerikansk filminstruktør og -producer, mest kendt som instruktør på tre af de fire film i The Hunger Games-filmserien.

Udvalgt filmografi
 Constantine (2005)
 I Am Legend (2007)
 Water for elephants (2011)
 The Hunger Games: Catching Fire (2013)
 The Hunger Games: Mockingjay - Del 1 (2014)
 The Hunger Games: Mockingjay - Del 2 (2015)

Eksterne henvisninger

Filminstruktører fra USA
Filmproducere fra USA

Francis Lawrence


George Ion Diamandy sau Diamandi, pe nume și Gheorghe sau Georges () a fost un politician, dramaturg, socialist și arheolog român. Deși un bogat proprietar de pământ de origine aristocrată, a fost unul dintre pionierii socialismului revoluționar din Franța și România, obținând faima internațională ca fondator al revistei L'Ére Nouvelle. El a fost un afiliat timpuriu al Partidului Muncitoresc Social-Democrat din România, dar a fost dezamăgit de politicile sale radicale și, în calitate de membru al fracțiunii "tinerilor generoși", a jucat un rol major în dizolvarea acestuia. Cu alți membri ai acestui grup reformist, s-a alăturat Partidului Național Liberal, pentru care a servit drept unul dintre reprezentanții săi în Cameră.

Afectat de boala cardiacă din copilărie, Diamandy a trebuit să mențină un profil scăzut în politică, dar a fost o voce marginală în cadrul instituției național-liberale. Din 1910, și-a investit energia în literatură și activismul cultural, a prezidat Teatrul Național București și mai târziu Societatea Scriitorilor din România. El a fost împins în prim plan în primele etape ale Primului Război Mondial, când a susținut o alianță cu Puterile Antantei. El a sfătuit pe premierul Ion I. C. Brătianu în această chestiune și a fost trimis în misiuni diplomatice în Occident, ajutând la întărirea încrederii Franței în România. El a luptat în campania de război din 1916 și s-a retras la Iași, reluându-și locul în Cameră.

În ultimii ani, Diamandy a devenit un avocat al socialismului democratic, fondând Partidul Laburist din Iași și căutând prietenia Eserilor ruși. Revoluția din octombrie l-a prins în Rusia, dar a scăpat pe calea lui Arhanghelsk și a murit pe mare în timp ce încerca să ajungă în Franța.

George Diamandy a fost fratele și colaboratorul diplomatului Constantin Diamandi și bunicul postum al scriitoarei Oana Orlea. El este uitat în mare măsură ca dramaturg, dar rămâne în memoria culturală pentru politica sa controversată și pentru excentricitatea sa generală.

Note

Bibliografie
 Alexandru Averescu, Notițe zilnice din războiu, Editura Cultura Națională, București, [n. y.]
 George Baiculescu, Georgeta Răduică, Neonila Onofrei, Publicațiile periodice românești (ziare, gazete, reviste). Vol. II: Catalog alfabetic 1907–1918. Supliment 1790–1906, Editura Academiei, București, 1969
 Lucian Boia, "Germanofilii". Elita intelectuală românească în anii Primului Război Mondial, Editura Humanitas, București, 2010.
 Adrian Butnaru, "File din viața unei familii. Frații Constantin și George Diamandy în preajma și vremea Primului Război Mondial": Part I, în Gândirea Militară Românească, nr. 1/2013, pp. 135–149; Part II, nr. 2/2013, pp. 177–188
 George Călinescu, Istoria literaturii române de la origini pînă în prezent, Editura Minerva, București, 1986
 Leslie Derfler, Paul Lafargue and the Flowering of French Socialism, 1882–1911, Harvard University Press, Harvard, 1998.
 George I. Diamandy, "Autobiografie", în Almanahul Societății Scriitorilor Români pe anul 1912, Editura Revistei Flacăra, București, 1912, pp. 69–71
 Ion G. Duca, Amintiri politice, II, Jon Dumitru-Verlag, Munich, 1981
 Arthur Gorovei, Alte vremuri. Amintiri literare, J. Bendit, Fălticeni, 1930
 Constantin Kirițescu, "O viață, o lume, o epocă: Ani de ucenicie în mișcarea socialistă", în Magazin Istoric, septembrie 1977, pp. 12–17, 34
 Stoica Lascu, "Geopolitică regională – Dobrogea de Sud în contextul anului 1913. Mărturii de epocă", în Analele Universității Ovidius, Vol. 4 , 2007, pp. 43–105
 Ion Livescu, Amintiri și scrieri despre teatru, Editura pentru literatură, București, 1967
  Albert Livet, "Le Mouvement socialiste au Quartier Latin", in La Revue Socialiste, nr. 155/1897, pp. 560-592 (digitizat de Bibliothèque nationale de France Biblioteca digitală Gallica)
 Eugen Lovinescu, Istoria literaturii române contemporane, Editura Minerva, București, 1989.
 Ioan Massoff, Istoria Teatrului Național din București: 1877—1937, Alcaly, București, [n. y.]
 Ioan Nădejde, "Nereușita socialismuluĭ în România", în Noua Revistă Română, nr. 33/1901, pp. 385–401
 Z. Ornea, Viața lui C. Stere, vol. I–II, Editura Cartea Românească, București, 1989.  &
 Constantin Titel Petrescu, Socialismul în România. 1835 – 6 septembrie 1940, Dacia Traiana, București, [n. y.]
 Andrei Popescu, "Grigore N. Filipescu (1886–1938): Repere biografice", în Analele Universității din București. Seria Științe Politice, vol. 14 (2012), nr. 2, pp. 17–46.
  Georges Sorel, "Lettres de Georges Sorel à Jean Bourdeau. Deuxième partie: 1913–1921", în Mille Neuf Cent, nr. 15/1997, pp. 127–214 (republicat de Persée Scientific Journals)
 Zeev Sternhell, Neither Right Nor Left: Fascist Ideology in France, Princeton University Press, Princeton, 1986.
  André Voisin, "Revue des périodiques. L'Ère Nouvelle", în Revue Internationale de Sociologie, vol. II, 1894, pp. 405–406 (digitizat de Gallica)

Nașteri în 1867
Decese în 1917
Prefecți români
Diplomați români
Directori ai Teatrului Național din București
Președinți de partide politice din România
Români expatriați în Rusia
Alumni ai Universității din Caen
Oameni ai Revoluției Ruse
Oameni care au murit pe mare
Scriitori români de limbă franceză
Marinari români
Autori de librete
Filantropi români
Nobili români
Bârlădeni

George Diamandy


David Bertram Pollock,  vicomte Hanworth (-), est un pair britannique.

Biographie
David Bertram Pollock,  vicomte Hanworth est né le  août 1916. Il est le fils du capitaine Charles Thomas Anderdon Pollock et Alice Joyce Becher. Il est également le petit-fils d'Ernest Pollock. Il est décédé le 31 août 1996 à l'âge de 80 ans.

Il devient  vicomte Hanworth,  baron Hanworth,  baronnet Pollock le 22 octobre 1936.

Il fait ses études au Wellington College, Crowthorne, Berkshire, Angleterre. Il est diplômé du Trinity College, Université de Cambridge, Cambridge, Cambridgeshire, Angleterre,  avec un baccalauréat arts (BA).

Il obtient le grade de lieutenant-colonel dans les Royal Engineers en 1939. Il combat pendant la Seconde Guerre mondiale. Il est directeur adjoint du Conseil des consommateurs. Il est inscrit en tant que membre de l'Institution of Mechanical Engineers (MIMech.E.) et en tant qu'ingénieur agréé (C.Eng.). Il est admis à Inner Temple en 1958 et a le droit d'exercer la profession d'avocat. Il est l'auteur de livres sur la photographie couleur. Il est nommé Fellow, Institution of Electrical Engineers (FIEE) et Fellow, Institute of Quality Assurance (FIQA). Il est nommé Fellow, Royal Photographic Society (FRPS).

Il siège à la Chambre des lords de 1937 à 1996, avec les Crossbencher durant la totalité de son service à la chambre.

Famille
Il épouse Isolda Rosamund Parker, fille de Geoffrey Parker et Isolda Mabel Cecil Craufurd le 27 avril 1940. Ils ont 3 enfants :

 Gillian Isolda Josephine Pollock, née le  avril 1944
 David Stephen Geoffrey Pollock,  vicomte Hanworth, né le 16 février 1946
 Richard Charles Standish Pollock, né le 6 février 1951, décédé le 29 avril 2005

Liens externes

 Peerage

 Contribution à la Chambre des lords du  vicomte Hanworth

Naissance en août 1916
Décès en août 1996
Vicomte de la pairie de Grande-Bretagne

David Pollock (2e vicomte Hanworth)


Robert Schuman (d. 29 Haziran 1886 - ö. 4 Eylül 1963) Lüksemburg doğumlu Fransız politikacı. Hristiyan Demokrat Partisi üyesi olarak siyasetle uğraşmıştır. Jean Monnet ile birlikte bir Avrupa Birliği kurulması fikrinin öncülerinden biridir.

1947 ve 1948'de iki dönem Fransa başbakanı oldu. 1958-1962 yılları arasında da Avrupa Parlamentosu başkanlığı yaptı.

Fransa Dışişleri Bakanı olarak Schuman Bildirgesi'nin zeminini hazırladı.

Lüksemburg'da doğup büyüdüğü ev hâlen müze olarak korunmaktadır.

Dış bağlantılar
 Robert Schuman vakfı
 Schuman bildirisi (9 Mayıs 1950)
 Shcuman bildirisi (görüntülü)

Kaynakça

1891 doğumlular
1973 yılında ölenler
20. yüzyıl Fransız siyasetçileri
Dördüncü Fransa Cumhuriyeti'nde siyasetçiler
Fransa başbakanları
Fransa maliye bakanları
Fransa dışişleri bakanları
Fransa adalet bakanları
Erasmus Ödülü sahipleri
Charlemagne Ödülü sahipleri

Robert Schuman


An Melica nutans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Melica nutans in nahilalakip ha genus nga Melica, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Melica

Melica nutans


Onthophagus phrixus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Balthasar em 1969.

Referências

Ligações externas

phrixus
Coleópteros descritos em 1869

Onthophagus phrixus


Filippo Nigro es un actor italiano, más conocido por haber interpretado a Fabio Martinelli R.I.S. - Delitti Imperfetti.

Biografía
Es sobrino de la música de jazz Laura Nigro y es primo segundo de Inés Nigro.

Asistió al la Facultad de Letras de la Universidad de Roma "la Sapienza", donde estudió historia medieval.

En el 2001 Filippo comenzó a salir con la productora Gaia Gardini, más tarde en el 2003 se casaron, la pareja tiene tres hijos Alessandro, Olivia y Claudio Nigro.

Carrera
En 1994 hizo su debut en la actuación cuando apareció en el cortometraje La Storia Che Segue.

En 1997 apareció en la primera parte de la miniserie La Dottoressa Giò donde interpretó a Paolo, más tarde un año después en 1998 interpretó de nuevo a Paolo esta vez en La Dottoressa Giò 2.

En el 2005 se unió al elenco de la serie italiana R.I.S. - Delitti Imperfetti donde interpretó al Inspector de policía 	Fabio Martinelli hasta el 2007.

En el 2008 participó en la película Un Gioco da Ragazze donde interpretó a Mario Landi. Ese mismo año apareció en la cinta Amore che vieni, Amore che vai donde dio vida a Salvatore, la película se basó del libro "Un Destino Ridicolo" de Fabrizio De André.

En el 2009 apareció en la película Diverso da Chi? donde interpretó a Remo, por su actuación fue nominado a un premio David di Donatello en la categoría de mejor actor secundario.

En el 2010 apareció junto a otros actores y personalidades italianas en el video musical "Casting" del grupo pop-rock-folk-punk Mambassa.

En el 2012 interpretó a Poncio Pilato en la película Barrabás protagonizada por el actor Billy Zane.

Filmografía

Películas

Series de televisión

Apariciones (video musical)

Teatro

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

 Filippo Nigro - Zimbio

Actores de televisión de Italia
Actores de Italia
Nacidos en Roma

Filippo Nigro


An Carex extensa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Samuel Goodenough. An Carex extensa in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex extensa


Diego López de Vergara y Aguilar (falecido em 1662) foi um prelado católico romano que serviu como bispo eleito do Panamá (1662).

Biografia
No dia 8 de agosto de 1662, foi nomeado durante o papado do Papa Alexandre VII como Bispo do Panamá. É incerto se ele alguma vez tomou posse da Sé; em 1662, faleceu antes de ser consagrado.

Mortos em 1662
Bispos católicos
Bispos nomeados pelo Papa Alexandre VII

Diego López de Vergara y Aguilar


Sir Derek George Jacobi  (; ) este un actor englez și un regizor de teatru.
Jacobi s-a bucurat de o cariera de succes, jucând în piese precum Hamlet, Unchiul Vania și Oedip rege. A fost laureat al premiului Laurence Olivier de două ori, prima dată pentru interpretarea eroului omonim din Cyrano de Bergerac în 1983, iar a doua oară pentru Malvolio în A douăsprezecea noapte din 2009. De asemenea, a primit un premiu Tony pentru interpretarea sa din Mult zgomot pentru nimic în 1984 și un Premiu Emmy pentru Al zecelea om (1988). Printre alte roluri jucate se numără Octavius Cezar, Eduard al II-lea, Richard al III-lea și Thomas Becket.

Pe lângă faptul că este membru fondator al Teatrului Național Regal și a câștigat mai multe premii de teatru prestigioase, Jacobi s-a bucurat, de asemenea, o carieră de succes în televiziune, în seriale apreciate de critici precum adaptarea lui Robert Graves Eu, Claudiu (1976), pentru care a câștigat un BAFTA; în rolul principal din serialul medieval Cadfael (1994-1998), ca Stanley Baldwin în The Gathering Storm (2002), Stuart Bixby în seria de comedie Vicious (2013-2016) și Alan Buttershaw în Ultimul Tango în Halifax (2012-2016). Jacobi a jucat, de asemenea, o variantă a Maestrului în seria SF Doctor Who.

A jucat în filme precum Ziua Șacalulului (1973), Henric al V-lea (1989), Înviat din morți (1991), Gladiatorul (2000), Gosford Park (2001), Enigma (2007), Discursul regelui (2010), O săptămână cu Marilyn (2011), Cenușăreasa (2015) și Crima din Orient Express (2017).

El a fost numit Sir în 1994 și a devenit membru al Ordinului danez Dannebrog.

Filmografie
 1973 Ziua șacalului (The Day of the Jackal), regia Fred Zinnemann
 1974 Dosarul Odessa (The Odessa File), regia Ronald Neame

Film

Televiziune

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1938
Câștigători ai premiilor Tony
Membri ai Royal Shakespeare Company
Actori de teatru englezi
Regizori de teatru englezi
Oameni în viață
Câștigători ai premiului Laurence Olivier
Regizori LGBT
Knights Bachelor
Commanders of the Order of the British Empire
Premiul BAFTA pentru cel mai bun actor
Absolvenți ai St John's College, Cambridge
Laureați ai premiilor Emmy

Derek Jacobi


Olaylar

Doğumlar
 Haritini, iffeti ve dindarlığıyla bilinen azize (ö. 304)
 İskenderiyeli Azize Katerina, Hristiyan azize (ö. 305)

Ölümler

287


Kraljevska palača u Napulju (, nap.: Palazzo Riale 'e Napule) je palača, muzej i povijesno turističko odredište smješteno u središnjem Napulju, u južnoj Italiji.

Bila je to jedna od četiriju rezidencija u blizini Napulja koje je koristila kuća Bourbon tijekom vladavine Napuljskim Kraljevstvom (1735. – 1816.) i kasnije Kraljevstvom Dviju Sicilija (1816. – 1861.). Druge su bile palače Caserta, Capodimonte s pogledom na Napulj i Portici na padinama Vezuva.

Povijest
Palača se nalazi na mjestu ranije rezidencije, u kojoj je bio smješten bivši potkralj Don Pedro de Toledo, markiz od Villafranca. Gradnju današnje zgrade započeo je u 17. stoljeću arhitekt Domenico Fontana. Prvotno je bila namijenjena za boravak španjolskog kralja Filipa III., non kako on nikada nije posjetio ovaj dio njegovog kraljevstva, umjesto njega je u palači bio smješten potkralj Fernando Ruiz de Castro, grof od Lemosa. Do 1616. pročelje je bilo dovršeno, a do 1620. unutrašnjost su freskama oslikali Battistello Caracciolo, Giovanni Balducci i Belisario Corenzio. Uređenje Kraljevske kapele Uznesenja (Cappella Reale dell'Assunta) Antonio Picchiatti dovršio je tek 1644. godine.

Godine 1734., dolaskom Karla III. od Španjolske u Napulj, palača je postala kraljevska rezidencija Bourbona. Prigodom njegova vjenčanja s Marijom Amalijom od Saske 1738., Francesco De Mura i Domenico Antonio Vaccaro pomogli su preurediti interijer. Karlo je bio taj koji je sagradio ostale tri palače na mjestima udaljenijima od centra grada. Daljnja modernizacija dogodila se pod Ferdinandom I. od dviju Sicilija. Godine 1768., prigodom njegova vjenčanja s Marijom Karolinom od Austrije, pod vodstvom Ferdinanda Fuge, velika je dvorana ponovno izgrađena i dodano je dvorsko kazalište. Tijekom druge polovice 18. stoljeća dodano je "novo krilo", koje je 1927. postalo Nacionalna knjižnica Vittorio Emanuele III. Do 18. stoljeća kraljevska rezidencija premještena je u Reggiu u Caserti, budući da je taj grad u unutrašnjosti bio lakše branjiv od pomorskih napada, kao i udaljeniji od često buntovnog stanovništva Napulja.

Tijekom Napoleonove okupacije palaču su obogatili Joachim Murat i njegova supruga Caroline Bonaparte neoklasicističkim ukrasima i namještajem. Međutim, požar 1837. oštetio je mnoge prostorije i zahtijevao je restauraciju od 1838. do 1858. pod vodstvom Gaetana Genovesea. U tom su razdoblju napravljeni daljnji dodaci Krila za zabave i Belvederea. Na uglu palače s kazalištem San Carlo napravljena je nova fasada koja je zaklanjala potkraljevsku palaču Pedra de Toleda.

Godine 1922. odlučeno je (dekretom ministra Antonina Anilea) da se ovdje prenese sadržaj Nacionalne knjižnice (do tada u palači Nacionalnog arheološkog muzeja). Prijenos knjižničnih zbirki izvršen je do 1925. godine.

Knjižnica je pretrpjela bombardiranje tijekom Drugog svjetskog rata, a kasnija vojna okupacija zgrade prouzročila je ozbiljnu štetu. Danas se u palači i susjednom dvorištu nalaze poznati Teatro San Carlo, manje Teatrino di Corte (nedavno obnovljeno), Biblioteca Nazionale Vittorio Emanuele III, muzej i uredi, uključujući one regionalne turističke zajednice.

Kipovi napuljskih kraljeva
Godine 1888. kralj Umberto I. Savojski izvršio je promjene na zapadnoj fasadnoj strani zgrade (pročelje na Piazza del Plebiscito), izlažući u nišama niz kipova istaknutih vladara Napulja od osnutka Napuljskog kraljevstva u 12. stoljeća. Kipovi su prikazani kronološkim redom, na temelju dinastije svakog vladara. Niz počinje s Rogerom Normanom (kipar Emilio Franceschi), a završava s Viktor Emanuel II., najvišim kipom i posljednjim dodanim (kipar Francesco Jerace).

Ostale slike predstavljaju:

 Fridrik II Hohenstaufen (autor Emanuele Caggiano)
 Karlo I. Anžuvinac (kipar Tommaso Solari)
 Alfons V. Aragonski (kipar Achille D'Orsi)
 Car Karlo V. (kipar Vincenzo Gemito)
 Karlo III. od Španjolske (kipar Raffaele Belliazzi)
 Joachim Murat (kipar Giovanni Battista Amendola)

Nijedan od kipova ne odnosi se na dinastiju Bourbon, čak ni Charlesa od Bourbona, koji je zapravo ugraviran s imenom Karla III.

Izvori

Vanjske poveznice

 Kraljevska palača u Napulju - službena stranica
 Kraljevska palača u Napulju

Barokne palače u Napulju
Muzeji i galerije u Napulju

Kraljevska palača u Napulju


Alva Noë (1964) é um filósofo estadunidense. Ele é professor de filosofia na Universidade da Califórnia em Berkeley. O foco de seu trabalho é a teoria da percepção e da consciência. Além desses problemas em ciência cognitiva e filosofia da mente, ele está interessado em fenomenologia analítica, teoria da arte, enativismo e as origens da filosofia analítica.

Noë é autor dos livros Strange Tools (2015), Varieties of Presence (2012), Out of Our Heads (2009) e Action in Perception (MIT Press, 2004). Ele é coeditor de Vision and Mind: Selected Readings in the Philosophy of Perception (MIT Press, 2002) e autor de Is the Visual World a Grand Illusion? (Imprint Academic, 2002). Em Action in Perception, Noë expõe a noção de perfil sensório-motor.

Ligações externas

Filósofos dos Estados Unidos

Alva Noë


O MFT - Museu Fonográfico Tuneril é um museu virtual, único no género, no mundo, que apresenta as imagens dos trabalhos fonográficos produzidos pelas tunas académicas portuguesas.[[Ficheiro:Museu_Fonográfico_Tuneril.jpg|miniaturadaimagem|440x440px|O MFT foi criado em 2013 e é único no seu género no mundo tuneril;<ref>'[https://www.portugaltunas.com/biblioteca/museu_fonografico_tuneril/id=38/ PortugalTunas''' - Portal das Tunas Portuguesas].</ref>]]

 História
O MFT nasceu em 2013, pela mão de Ricardo Tavares e Jean-Pierre Silva – seu actual curador e responsável, no âmbito do trabalho desenvolvido pelo CoSaGaPe, decorrente da necessidade de realizar uma catalogação minuciosa de tudo quanto havia sido editado, em Portugal, pelas tunas académicas, complementando a primeira lista de existência publicada na obra QVID TVNAE?

Considerou-se essencial conhecer tudo quanto havia sido editado, em termos de discografia, pelas tunas académicas portuguesas, procurando coligir, catalogar e promover esse amplo acervo que estava espalhado e sob risco, em muitos casos, de ficar obliterado.

Com efeito, um considerável número de títulos tinha sido produzido em pequena escala (usualmente entre 500 e 1000 exemplares), logo absorvidos localmente (por familiares e amigos), não chegando ao conhecimento do grande público (sobretudo da comunidade tunante portuguesa).

Era, pois, essencial recuperar e dar visibilidade a toda essa produção, em parte quase desconhecida e em vias de ficar irremediavelmente perdida no esquecimento, partilhando todo esse legado quer com os próprios contemporâneos quer com as gerações vindouras.

O MFT propôs-se, portanto, realizar esse trabalho de recolha e promoção, apresentando imagens de todos esses trabalhos produzidos, numa página de Facebook, que as pessoas podem consultar, permitindo, assim, descobrir muitos discos até então desconhecidos ou, ainda, a associar o nome das edições à memória visual das mesmas.

 Funcionamento
O MFT, como museu virtual que é, assenta no acervo pessoal dos seus colaboradores, possuindo uma galeria organizada de imagens de toda a fonografia reunida. A equipa de colaboradores conta, entre outros, com Ricardo Tavares, Eduardo Coelho, João Paulo Sousa, Paulo Cunha Martins (já falecido), José Rosado e, como curador, Jean-Pierre Silva.

 Acervo
O MFT conseguiu, até agora, identificar e repertoriar quase 3 centenas de títulos (discos em vinil, K7, VHS, CD e DVD's), maioritariamente constituídos por trabalhos produzidos a partir de meados da década de 1980, sendo que concorrem para essa produção pouco mais de sessenta tunas.

O ano com mais títulos produzidos é o ano de 2000, com 20 trabalhos e a tuna com mais títulos editados é a Azeituna'' – Tuna de Ciências da Universidade do Minho (com 12). As décadas mais produtivas são a década de 2000, com 116 trabalhos, seguindo-se a década de 2010, com 84, e a década de 1990, com 76 trabalhos.

Em termos de expressão por distritos, o do Porto apresenta 87 trabalhos, seguindo-se Coimbra, com 47; Lisboa, com 36, Braga com 25; Viseu, com 13 e Castelo Branco com 10, com todos os restantes (e ilhas) abaixo da dezena. À data (2023), apenas o distrito de Portalegre não apresenta qualquer tuna com trabalho fonográfico.

Museus virtuais
Tunas académicas de Portugal

Museu Fonográfico Tuneril


Magnus Kofod Andersen (født 10. maj 1999) er en dansk fodboldspiller, der spiller for Venezia F.C..

Ungdomskarriere
Andersen startede med at spille fodbold i den lokale klub Hundested IK, inden han i en alder af 12 år skiftede til FC Nordsjælland efter at være blevet kontaktet af talentspejdere.

Klubkarriere

FC Nordsjælland
Andersen var første gang en del af truppen til en kamp i Superligaen den 17. februar 2017, da han sad på bænken under hele kampen mod Lyngby Boldklub.

Han blev en permanent del af klubbens førsteholdstruppen i sommeren 2017. Han fik sin debut for FC Nordsjælland den 17. juli 2017. Han startede på bænken, men blev skiftet ind i stedet for Mathias Jensen i det 74. minut i en 2-1-sejr over Odense Boldklub. Han blev kåret til kampens spiller af Arbejdernes Landsbank efter en 3-0-sejr hjemme over F.C. København den 27. august 2017. Han spillede i alt 33 kampe i Superligaen 2016-17 (31 kampe som en del af startopstillingen).

Landsholdskarriere
Han fik sin debut i landsholdsregi for  den 8. juni 2017 i forbindelse med to venskabskampe mod Grækenland. Han blev skiftet ind efter 60 minutter i stedet for Lucas From i en kamp, som Danmark tabte 0-1 på Slagelse Stadion. I den anden kamp tre dage senere vandt Danmark 5-2, og her startede han inde og spillede hele kampen.

To måneder senere, den 30. august 2017, debuterede han for U/17-landsholdet ved en international turnering i Norge. Danmark vandt 4-2, og Andersen blev skiftet ind efter 59 minutter som erstatning for Victor Torp Overgaard.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra FC Nordsjælland
Personer fra Hundested

Magnus Kofod Andersen


The Sun Is Also a Star  é um filme de drama estadunidense dirigido por Ry Russo-Young. O filme é baseado no romance para jovens adultos de mesmo nome escrito por Nicola Yoon, e é estrelado por Yara Shahidi e Charles Melton. Foi lançado em 17 de maio de 2019.

Sinopse
Natasha Kingsley, uma jovem pragmática, só acredita em fatos que a ciência explica e descarta completamente o destino. Em menos de 24 horas, ocorre a deportação da família de Natasha para a Jamaica, mas, antes de isso acontecer, ela encontra Daniel, que a salva do atropelamento. Uma vez que se decidiu a convencê-la de o encontro de ambos ser obra do destino, Daniel tem o desafio de que ela passe com ele por um dia, no qual existe a missão de que ele a faça apaixonar-se.

Elenco

Produção
Em junho de 2018, Camrus Johnson foi contratado para interpretar Omar.

As filmagens começaram em 19 de junho de 2018. Em 29 de junho de 2018, Miriam A. Hyman se juntou ao elenco, como a mãe de Natasha, Sra. Kingsley. Em julho de 2018, Cathy Shim veio a bordo para interpretar Min Soo Bae, uma imigrante coreana.

Notas

Filmes dos Estados Unidos de 2019
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes de drama da década de 2010
Filmes sobre adolescentes
Filmes em língua inglesa
Romances inter-raciais em filmes
Filmes baseados em romances de autores dos Estados Unidos
Filmes baseados em literatura jovem-adulta
Filmes ambientados em Nova Iorque
Filmes da Metro-Goldwyn-Mayer
Filmes da Warner Bros.

O Sol Também É uma Estrela


Penthophonus, es un  género de coleópteros adéfagos perteneciente a la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Penthophonus astutus Tschitscherine, 1903
 Penthophonus glasunovi (Tschitscherine, 1898)
 Penthophonus peyroni (Brulerie, 1873)
 Penthophonus solitarius (Peyron, 1858)
 Penthophonus taygetanus Pic, 1911

Referencias

Enlaces externos

 ION
 Nomenclator Zoologicus

Harpalina

Penthophonus


Bordei se poate referi la:

 Bordei, un tip de locuință semiîngropată
 Bordei, Cozmeni
 Bordei (cartier în Craiova)
 Bordei Verde, Brăila
 Parcul Bordei

Vezi și
 Bordei sărac
 Valeriu Bordei

Bordei (dezambiguizare)


Putzarer See er den største sø  i  Amt Anklam-Land, i Landkreis Vorpommern-Greifswald, i den tyske delstat Mecklenburg-Vorpommern. Den ligger sydøst for landsbyen Putzar i kommunen Boldekow i et Naturschutzgebiet  af samme navn. Den er  ca. 2,5 kilometer lang, og en bredde på omkring 980  m;  Den er meget lavvandet, med en gennemsnitsdybde på 0,4 meter.

Søen er sandet til efter omlægningen af Landgraben så den ikke længere løb gennem, og den har nu ingen, tilløb eller afløb af betydning. Søern er, som alle søer i Mecklenburg-Vorpommern dannet i den seneste istid. Søen er beskyttet både som landskabs. og naturschutzgebiet, og er grundet sin lave vanddybde fuglebeskyttelsesområde.

Eksterne kilder og henvisninger

 Dokumentation von   Zustand   und   Entwicklung   der wichtigsten Seen Deutschlands  Mecklenburg-Vorpommern Putzarer See p. 230-232

Søer i Mecklenburg-Vorpommern
Landkreis Vorpommern-Greifswald

Putzarer See


Elliott Randall (15 de junho de 1947) é um guitarrista estadunidense, mais conhecido por ser um músico de estúdio e se apresentar com artistas de música popular. Randall tocou os conhecidos solos de guitarra nas músicas "Reelin' in the Years" do Steely Dan e "Fame" de Irene Cara. O primeiro solo foi classificado como o 40º melhor solo de guitarra de todos os tempos pelos leitores da revista Guitar World magazine e o oitavo melhor solo de guitarra pela Q4 Music.

Carreira
Como músico de sessão, Randall é creditado em álbuns de artistas como The Doobie Brothers, Tom Rush, Elkie Brooks, Carly Simon, Carl Wilson, Peter Wolf, Peter Frampton, James Galway, Rochester Philharmonic Orchestra, The American Symphony Orchestra, entre muitos outros.

Além de projetos artísticos, Elliott também tocou, produziu e compôs inúmeros anúncios (jingles) para televisão, rádio e cinema, para clientes como Coca-Cola, PepsiCo, Miller Beer, Budweiser, Cadillac, Ford, McDonald's, Burger King, Wendy's, CitiBank, General Mills, Nabisco, Procter & Gamble, MTV, ESPN, CBS, ABC, BBC-TV e inúmeros outros. Desde o advento do MIDI no início dos anos 1980, Randall trabalhou como consultor independente para uma ampla gama de empresas - incluindo Akai, Roland, Korg e Yamaha - no desenvolvimento de instrumentos musicais e amplificadores, tecnologia de gravação e amostragem, design de software e educação.

Discografia
Eric Mercury "Electric Black Man" 1969 Avco

 Randall's Island (1970) Polydor, catalogue number 2489 004
 Rock 'n' Roll City (1973) Polydor
 Randall's New York (1977) Kirshner
 Still Reelin' (2007) Private Collection Records
 HeartStrings (2011) Private Collection Records
 Virtual Memory (2012) Private Collection Records

 Com outros artistas
 The Warriors (1979)
 The Blues Brothers: Music from the Soundtrack (1980)
 Fame (1980)
 Heart of Dixie (1989)
 Looking for an Echo (2000)
 Also appears on (partial list)
 Can't Buy a Thrill (1972) – Steely Dan
 Ladies Love Outlaws (1974) - Tom Rush
 Mixed Bag II (1974) - Richie Havens
 Felix Cavaliere (1974) - Felix Cavaliere
 Katy Lied (1975) – Steely Dan
 Vance 32 (1975) - Kenny Vance
 Destiny (1975) - Felix Cavaliere
 Closeup (1975) - Frankie Valli
 Royal Scam (1976) – Steely Dan
 Never Gonna Let You Go (1976) - Vicki Sue Robinson
 Tom Snow (1976) - Tom Snow
 Vicki Sue Robinson (1976) - Vicki Sue Robinson
 T Shirt (1976) - Loudon Wainwright III
 The Music Man (1977) - Paul Anka
 White Shadows (1977) - Tim Moore
 Blowin' Away (1977) - Joan Baez
 Peter Criss (1978) – Peter Criss
 Shooting Star (1978) - Elkie Brooks
 Connections (1980) – Richie Havens
 Rise Up (1980) - Peter Frampton
 Loveline (1981) - Tavares
 Night Fides Away (1981) - Nils Lofgren
 It's Alright (I See Rainbows) (1982) – Yoko Ono
 Hello Big Man (1983) – Carly Simon
 Eye to Eye (1983) - Eye to Eye
 Youngblood (1983) - Carl Wilson
 Milk and Honey (1984) – John Lennon, Yoko Ono
 The Animals' Christmas (1986) – Art Garfunkel & Amy Grant
 Great Expectations (1992) - Tasmin Archer
 Walk the Dog and Light the Light (1993) – Laura Nyro
 Arena (1996) – Asia
 Salvation (1997) - Alphaville
 Aura (2001) – Asia
 Spirit of Christmas (2009) – Northern Light Orchestra
 Left (2016) - Monkey House

Videos instrucionais
 On Guitar, Pt. 1 (1992)

Livros publicados
 "Foreword of The Artist's Guide to Success in the Music Business", 2nd Edition, Loren Weisman (2013)

Músicos de sessão
Guitarristas dos Estados Unidos

Elliott Randall


Shania Twain er det selvbetitlede debutalbum fra den canadiske sanger Shania Twain, som blev udgivet den 20. april 1993. Selvom det ikke oprindeligt blev et hit ved udgivelsen, så gjorde Twains efterfølgende succesfulde albums, der gav hende store mængder fans, at der blev mere interesse i Shania Twain, hvilket i sidste ende gjrode, at det certificeret platin i USA for et salg på over 1 million eksemplarer. Ingen af albummets singler var inkluderet på Twains Greatest Hits, der udkom i 2004.

Tre sange var oprindeligt indspillet af andre kunstnere; "There Goes the Neighborhood" var indspillet af Joe Diffie på hans album A Thousand Winding Roads fra 1990, "When He Leaves You" var udgivet som single af Donna Meade i 1989 og  "You Lay a Whole Lot of Love on Me" var indspillet af  Con Hunley i 1980 og Tom Jones i 1983.

Spor

Personnel
Trommer: Paul Leim, Larrie Londin
Percussion: Terry McMillan
Bas: Mike Brignardello, Glenn Worf
Akustisk guitar: Mark Casstevens, Allen Frank Estes, Chris Leuzinger, Billy Joe Walker, Jr., John Willis
Elekstrisk guitar: Steve Gibson, Billy Joe Walker Jr., Reggie Young
Steel Guitar: Sonny Garrish
Synthesizer: Costo Davis
Keyboards: David Briggs, Costo Davis, Gary Prim
Mundharmonika: Terry McMillan, Kirk "Jelly Roll" Johnson
Sang: Shania Twain
Baggrundsvokal: Anthony Martin, John Wesley Ryles, Ronny Scaife, Shania Twain, Cindy Richardson Walker, Dennis Wilson, Curtis Young
Produceret af Norro Wilson og Harold Shedd
Mixet af Jim Cotton, Todd Culross, Graeme Smith og Joe Scaife
Mastered af Marty Williams

Hitlister

Certificeringer

Udgivelseshistorik

Referencer

Debutalbum fra 1993
Shania Twain-album

Shania Twain (album)


.cx Christmas Adası için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

Christmas Adası
cx

.cx


Beuel, Almanya'nın batısında Kuzey Ren-Vestfalya eyaleti Bonn kentine bağlı bölge. 33,23 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu 31.12.2015 itibarıyla 66.366 olarak tespit edilmiştir. 1969 yılında Bonn'a dahil edilmiştir.

Beuel