Kulak (auris), işitme işlevini gören ve denge organını içinde bulunduran anatomik yapıdır. Vestibüler sistemi kullanarak işitmeyi ve vücut dengesini sağlar. Kulak; dış kulak, orta kulak ve iç kulak olacak şekilde üç kısımda incelenir.

Yapı

Dış kulak

İki kısımdan oluşur. Dışa doğru çıkıntı yapan kısmına kulak kepçesi (Auricula) adı verilir. Kulak kepçesi sesin yönünün belirlenmesinde işlev görür. Burayı orta kulağa bağlayan kanal ikinci kısmı yapar ve dış kulak yolu (Meatus Acusticus Externus) adını alır. Dıştan içe doğru uzanan bu kanal yaklaşık 2,5 cm kadardır ve S harfi şeklinde kıvrılmıştır. Kıkırdak kısım (Meatus Acusticus Externus Cartilagineus) üzerinde tragi adı verilen kıllar vardır. Kanal içinde bezlerin salgısı ve bunların üzerine binen tozlar sonucu kulak kirleri (buşon) oluşur. Bu kirler birleşip kuruduğu zaman kanalı tıkayabilir ve işitmeye engel olabilir.

Dış kulak yolu Concha Auricularis (kulak kepçesi) ile Membrana Tympanica (kulak zarı) arasında uzanır. Yolun ⅓ dış kısmı kıkırdak, ⅔ iç kısmı ise kemiktir. Dış kulak yolu kıkırdak ve kemiğe sıkıca yapışık ince bir deri ile örtülüdür. Bu deri Membrana Tympanica üzerinde yalnız epidermis tabakası olarak devam eder. Dış kulak yolunun biri kıkırdak kısmının sonuna doğru, diğeri ise kemik kısmında olmak üzere iki yerde darlığı vardır. Dış kulak yolunun kıkırdak kısmı 8 mm. uzunluğundadır. Kıkırdak kısım tam boru değildir, arka üst kısmı bağ dokusu ile kaplıdır. Kemik parçası (Meatus Acusticus Externus Osseus) 16 mm. uzunluğundadır. Ön-alt ve arka-alt kısımlarını temporal kemiğin timpanik parçası oluşturur. Arka-üst kısmını ise temporal kemiğin squamo parçası oluşturur. Kıkırdak kısmından daha dar olan bu kısım içe, öne ve biraz da aşağıya doğru uzanır. Bu kısmın sonunda Membrana Tympanica'nın yapıştığı Anulus Tympanicus denilen kemik bir halka bulunur.

Dış kulak yolunun sonunda yarı saydam olan, sedef renginde kulak zarı (Membrana Tympanica) bulunur. Kulak zarı, dış kulak ile orta kulağı birbirinden ayırır. Her iki yüzü, atmosfer basıncı ile dengelenmiştir. Zarın iç yüzünü, östaki borusu aracılığı ile boğazdan gelen hava dengeler. Böylece kulak zarının içe çökmesi engellenmiş olur.

Birbiri ile eklemleşen üç kemik timpan zarına çarpan ses dalgalarının amplitüdünü yükselterek iç kulaktaki sıvıya iletirler. Kulak zarına tutunan ilk kemik çekiç kemiğidir. Ortadaki örs, sondaki ise üzengidir. Üzengi kemiği oval pencere adı verilen açıklık üzerine oturur.

Orta kulak

Temporal kemik içerisinde altı duvarlı bir kemik boşluğudur. Ön iç kısmındaki "östaki borusu" sayesinde yatakla birleşir. Bu durum kulaktaki iç ve dış basıncı dengeleme yönünden çok önemlidir. Östaki borusu normalde kapalı olup yutkunma ve esneme durumunda açılır. Üst kısmından kulak arkasındaki mastoid kemiğin hava dolu hücrelerine açılır. Bu ilgi orta kulak iltihaplarının bu kemiğe geçmesi açısından önemlidir. Orta kulakta bulunan önemli kısımlardan biri de kemikçikler zinciridir. Çekiç, örs ve üzengi kemikçikleri zar ile iç kulağın bağlantısını sağlar. Bu üç kemikçik vücudun en küçük kemikçikleri olup zara gelen titreşimi takriben 12-19 kat arttırırlar ve iç kulağın "perilenf" sıvısına iletirler. Çekiç kemiği zara yapışıktır. Örs, ortada ve üzengi ise iç duvarda yapışıktır. Üzengi kemiğinin yapıştığı nokta oval pencere adını alır ve iç kulağa titreşimlerin iletimi buradan olur.

İç kulak

Çok karışık yapılardan oluşan ve önemli fonksiyonlar üstlenen kısımdır. Hepsi de temporal kemik içerisinde yer alan, birbirinden ayrı üç kemik boşluktan meydana gelir. Bu kemik boşluklara kemik labirent (labyrinthus osseus) adı verilir. Kemik labirent üç bölümden oluşur. Oval pencerenin açıldığı kısma vestibulum (dalız) denilir. Diğer ikisi ise koklea (kulak salyangozu) ve semisirküler kanallardır (canalis semisircularis osseus, kemik yarım daire kanalları).

Dalız merkezde olmak üzere; önünde salyangoz, arkasında yarım daire kanalları yerleşir. Her üç bölme de, perilenfa adı verilen sıvı ile doludur. Kemik labirentin içinde, labirentin kıvrımlarına uyan ve içi endolenfa ile dolu olan zar labirent (labyrinthus membranaceus) bulunur. Zar labirentin, kemik labirent kısımlarına uyan bölmeleri şunlardır: Vestibulum içindeki kısmı, utriculus ve sacculus'''tur. Koklea içinde kalan kısmı ductus cochlearis ve semisirküler kanallar içinde yer alan kısmı da ductus semisircularis adını alır.

 İşlev

 Denge mekanizması
İç kulakta yer alan diğer duyu reseptörleri denge ve başın uzaydaki pozisyonu ile ilgilidir. Bu reseptörlerin bazısı semisirküler kanalların tabanında yerleşmiştir. Bunlar tamamen denge ile ilgilidir. Bir diğer kısmı ise vestibulumda yer alan sacculus ve utriculus isimli iki küçük zar kese içindedir. Semisirküler kanallar sacculus ve utriculus ile bağlantı hâlindedir.

Bu keselerden biri başın uzaydaki pozisyonu ile ilgili bilgi alır. Diğeri denge duyusu olup kılların (silialar) hareketi ile ortaya çıkar. Baş hareket ettiği zaman, siliaların pozisyona kilitlenmesi ile sinir impulsu başlar. Buradan ve kanallardan başlayan denge siniri (n. vestibularis), işitme sinirine (n. cochlearis) katılarak n. vestibulocochlearis'i oluşturur.

 İşitme duyusu
Kulak kepçesi tarafından yakalanan akustik dalga dış kulaktaki kulak zarı tarafından orta kulaktaki örs, çekiç ve üzengi kemikleri aracılığı ile iç kulaktaki salyangoz organına aktarılır. Salyangoz akustik dalgayı beynin yorumlayabileceği elektriksel işarete dönüştürmekle görevlidir. Bu aktarma ve elektriksel işarete çevirme işlemleri, insan duyma sisteminin karakteristik özelliklerinin ana belirleyicisidir. Duyma sisteminde iki adet algılayıcının olmasının en büyük avantajı çift yollu (stereo) duymaya izin vermesidir.

 İşitme organı (corti organı)
Mekanik ses uyarılarını elektrik impulslarına dönüştüren reseptörlere işitme veya corti organı denir. Bu reseptörler zar kokleanın (ductus cochlearis) içinde yerleşmiş olarak işitme siniri (n. cochlearis'') ile irtibat hâlindedir. Dış kulak yolu içinde ilerleyen ses dalgaları, kulak zarını titreştirerek buraya temas eden kulak kemikçiklerini harekete geçirir.

Burada amplitüdü yükselen ses dalgaları, kemik labirent içindeki perilenfa'ya taşınır. Buradan da endolenfa membranına ulaşırlar. Endolenfa'daki dalgalanma ince saç kılı şeklindeki reseptörleri (corti organı) uyarır. Bu işlem, sinir impulslarının başlamasını ve işitme siniri ile beyne taşınmasını sağlar.

Kulak gelişim deformiteleri
Kulak, insanın dış görünümünü doğrudan etkileyen, estetik değeri ve aynı zamanda fonksiyonel önemi olan bir organdır. Kulakta, doğuştan hiç gelişmeme de dâhil olmak üzere çok değişik şekilsel bozukluklar karşımıza çıkabilir. En sık rastlanan şekil bozukluğu kepçe kulak deformitesidir. Kepçe kulak deformitesi, kulakların, olması gereken normal anatomik duruşundan öne doğru açık durması şeklinde görülür. Çocuğun anne karnındaki duruşu ve uyku sırasındaki yatış pozisyonu ile hiçbir ilgisi yoktur.

Kulağın içindeki bazı organların gelişmemiş olması sonucu oluşan işitme engelleri de gelişim deformiteleri arasındadır.

Ayrıca bakınız

 Kulak burun boğaz
 Kulak çınlaması
 Kulak çubuğu
 Kulak damlası
 Kulak kanalı
 Kulak kemikleri
 Kulak Kurdu
 Kulak tıkacı
 Kulak uyuzu
İşitme kaybı
işitme cihazı
 Kulaklık
 Ménière hastalığı
 Odyoloji
 Orta kulak iltihabı
 Otit
 Serumen
 Vertigo

Kaynakça

Dış bağlantılar

Duyma sistemi
Duyu organları
Kafa ve boyun

Kulak


Jeppe Sand (2. maj 1990) er en dansk skuespiller, sceneinstruktør, musiker og kunstnerisk leder.

Jeppe har en baggrund som skuespiller på Odense Internationale Musikteater. Han har sidenhen arbejdet mest som sceneinstruktør på bl.a. Odense Teater, Teater Momentum og Det Skrå Teater.

Jeppe blev i 2010 teaterleder af Det Skrå Teater, som er et lille, eksperimenterende projektteater med base i Odense. I 2022 blev Jeppe teaterdirektør på Teater Momentum.

I 2013 skabte Jeppe teaterforestillingen "Kirkegården", som blev national samtaleemne, idet den spillede på en kirkegård. I 2014 skabte Jeppe "Bådflygtninge" som spillede på en sejlende båd.

I 2013 udgav han, sammen med Sune Vesterlund, albummet "Frie Tankers Magt" med 11 selvskrevne numre.

I 2014 blev Jeppe Sand og Susan A. Olsen forstandere på Ryslinge Højskole, som var lukningstruet. De skabte en teaterhøjskole, som i dag er både vækstende og eftertragtet.

Jeppe holder foredrag om kreativitet, sorg og personlig gennemslagskraft.

Jeppe har i 2018 en dimplom i "Ledelse af kunst og kultur" fra Den Danske Scenekunstskole.

Kilder

Eksterne henvisninger
 http://www.jeppesand.dk
 http://www.ryslinge-hojskole.dk
 http://www.detskraateater.dk
 http://gatewaymusic.dk/album/20410
 https://www.youtube.com/watch?v=QuxVOBUcmSc

Teaterskuespillere fra Danmark

Jeppe Sand


Papa fest - festival duhovnih šansona hrvatski je glazbeni festival duhovnih šansona koji se održava u Solinu.

Festival je pokrenuo i utemeljio nekadašnji župnik solinske župe i marijanskog prošteništa Gospe od Otoka don Vinko Sanader, uz pokroviteljstvo Splitske nadbiskupije i grada Solina. Utemeljen je kao glazbeni susret crkvenih vokalno-instrumentalnih sastava u spomen na pohod Svetoga Oca Ivana Pavla II. Hrvatskoj i njegov susret s hrvatskom katoličkom mladeži u Solinu 4. listopada 1998. godine. Prvi festival održan je 3. listopada 1999. godine.

Festival nije natjecateljskoga karaktera, a sudjelovati mogu svi crkveni vokalno-instrumentalni sastavi i samostalni izvođači. Objavljene su i festivalske pjesmarice te nosači zvuka sa skladbama izvođenima na festivalu.

Izvori
Bilješke i literatura
 Svečano proslavljena prva obljetnica papina pohoda Solinu, IKA, www.ika.hr, objavljeno 4. listopada 1999., pristupljeno 2. rujna 2016.
 Pjesmarica duhovnih šansona i CD posvećeni "Papa-festu", IKA, www.ika.hr, objavljeno 19. listopada 2003., pristupljeno 2. rujna 2016.
 U Gospinu svetištu održan festival duhovnih pjesama "Papa fest", Slobodna Dalmacija, www.slobodnadalmacija.hr objavljeno 6. rujna 2015., pristupljeno 2. rujna 2016.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Papa fest, službeno mrežno mjesto
 Laudato   Laudato/D.G.: Festival duhovnih šansona, 1. lipnja 2017.

Hrvatski festivali kršćanske duhovne glazbe
Kultura u Solinu

Papa fest


متعدد السطوح الاثنا عشري أو الثِّنْعَشري السطوح أو متعدد الأوجه الاثنا عشري  في الهندسة الرياضية عبارة عن متعدد سطوح له اثنا عشر سطحاً أو وجهاً، لكن غالبا ما يقصد به الشكل المنتظم، أي أن يكون مؤلفا من اثني عشر خماسي أضلاع.

مراجع

أشكال بيانية فردية
متعددات السطوح
مجسمات أفلاطونية
هندسة فراغية
12 (عدد)

اثنا عشري سطوح


ماسارو إيبوكا (11 أبريل 1908 - 19 ديسمبر 1997 في طوكيو) رجل أعمال ياباني، أسس في العام 1946 مع صديقه أكيو موريتا شركة سوني للإلكترونيات.

حياته

تخرج عام 1933 من جامعة واسيدا اليابانية، ثم بدأ العمل في شركة لتجهيز الأفلام السينمائية. في عام 1945 غادر الشركة وأسس ورشة لإصلاح الراديو في طوكيو.

أدار ايبوكا سوني من عام 1950 حتى عام 1971، ثم أصبح رئيسا للسوني ما بين عام 1971 وعام 1976. ايبوكا غادر سوني في عام 1976، لكنه بقى مستشارا حتى وفاته في عام 1997 بسبب فشل في وظائف القلب. كما ألف ايبوكا كتاب (رياض الأطفال في وقت متأخر للغاية) عام 1971.

مراجع

أشخاص من توتشيغي
أصحاب أعمال في القرن 20
أصحاب أعمال يابانيون
أصحاب أعمال يابانيون في القرن 20
أعلام سوني
إبداع
حاصلون على وسام الثقافة
حاصلون على وسام الذئب البرونزي
خريجو جامعة واسيدا
زملاء معهد مهندسي الكهرباء والإلكترونيات
عسكريون يابانيون في الحرب العالمية الثانية
كتاب وكاتبات يابانيون
كشافة في اليابان
مواليد 1908
مواليد في نيكو (اليابان)
مؤسسو شركات يابانيون
وفيات 1997

ماسارو إيبوكا


نجلاء عبد الله (8 يونيو 1979 -)، ممثلة أردنية. تميزت في الأدوار البدوية، وعملت في عشرات الأعمال الأردنية والعربية، وعملت أيضًا في المسرح، كما شاركت في مهرجانات عربية وأردنية.

حياتها
تخرجت من معهد سكرتارية وإدارة أعمال، وبدأت التمثيل في منتصف التسعينيات (عام 1994 تحديدًا)، تميزت في الأدوار البدوية، وعملت في مئات الأعمال الأردنية والعربية، قدمت العديد من المسرحيات، و شاركت في مهرجانات مسرحية على الصعيدين المحلي والعربي، حيث شاركت في مهرجان المسرح الأردني أكثر من مرة وفي مهرجان جرش، كما قدمت برامج تلفزيونية ومسلسلات إذاعية منها برنامج رمضان معنا أحلى وبرنامج حلوه يا بلدي على الفضائيات الأردنية.

قدمت في مسيرتها الفنية حتى عام 2008 نحو 35 عملا دراميا، منها 16 عملا بدويا، و7 أعمال من وحي البيئة الأردنية القروية، و12 عملا اجتماعيا، وبلغ مجموع أعمالها نحو 77 عملا دراميا صورت ما بين الأردن وسوريا والخليج حتى عام 2013.

أعمالها

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مدينة عمان
ممثلات أردنيات
مواليد 1399 هـ
مواليد 1979

نجلاء عبد الله


Alejandro Niño (Tunja, Boyacá, Colombia; 12 de enero de 1989) es un futbolista colombiano. Juega de arquero.

Clubes

Enlaces externos
 Ficha en soccerway

Nacidos en Tunja
Futbolistas de Colombia
Futbolistas de Boyacá
Futbolistas del Patriotas Boyacá
Futbolistas de la Academia Fútbol Club
Futbolistas del Club Llaneros
Futbolistas del Boyacá Chicó
Guardametas de fútbol de Colombia

Alejandro Niño


Cornélie Lydie Huygens (13 juin 1848 à Haarlemmerliede - 31 octobre 1902 à Amsterdam) est une écrivaine néerlandaise, sociale-démocrate et militante féministe.

Biographie

Enfance
Huygens est née le 13 juin 1848 à Haarlemmerliede. Elle est la fille de Gerard William Otto Huygens, brûleur et fabricant de chaux, et de Cornelia Adelaide Henriette Elias (1824-1848). Sa mère décède quatre semaines après sa naissance. Son père s'installe avec la jeune fille à Leyde et elle est élevée par sa tante paternelle Jeanne Marie Huygens, une amie de la féministe Mina Kruseman, et une de ses grand-mères. Dès 1864, elle faisait partie du cercle d'amis de Kruseman qui la protégeait.

En 1870, la famille s'installe à  Valkenburg. Desirant devenir chanteuse, Kruseman la présente à un professeur de chant à Bruxelles.

Militante
Huygens se fait connaître très tôt pour ses articles féministes et fait ses débuts en tant que romancière en 1877. En 1896, elle a rejoint le Parti social-démocrate ouvrier (SDAP) nouvellement fondé en tant que première femme membre et la première femme aux Pays-Bas à être membre d'un parti politique, et elle est devenue connue sous le nom de «Dame rouge». Cornélie Huygens était une idéologue socialiste connue et active et une participante au débat politique, et par son travail pour le droit de vote des femmes, elle a fait du travail pour les droits des femmes, qui aux Pays-Bas avait été auparavant un problème pour les femmes de la classe supérieure, une partie de le mouvement socialiste pour les droits des travailleurs.

Fin de vie malheureuse
En 1901, elle rencontre l'homme d'affaires allemand d'origine amstellodamoise Ignatius Bahlmann et deviennent amants. Malgré son opposition de principe à l'institution du mariage, elle épouse le , à l'âge de 54 ans, Ignazius Bahlmann (1852-1934). Ce dernier est connu pour avoir traduit son roman Barthold Meryan en allemand. Apparemment très malheureuse dans son mariage, elle s'est noyée moins d'un mois après ce mariage dans un étang du Vondelpark. Elle est décédée le  à Amsterdam.

Références

Liens externes

Suicide aux Pays-Bas
Suicide par noyade
Féministe néerlandaise
Socialiste néerlandais
Romancière néerlandaise
Écrivain néerlandais du XIXe siècle
Naissance en juin 1848
Naissance à Haarlemmermeer
Décès en octobre 1902
Décès à 54 ans
Décès à Amsterdam

Cornélie Huygens


Tlaxcala er minnsta fylki Mexíkó og er í miðju landsins. Íbúar eru um 1,3 milljónir (2020) og er flatarmál rúmir 4.000 ferkílómetrar. Fylkið er nefnt eftir Tlaxcala, borg frumbyggja Tlaxcala sem unnu með Spánverjum að sigra Astekaveldið. La Malinche-eldfjallið er hæsti punkturinn, 4.461 metrar.

Fylki Mexíkó

Tlaxcala


Moisei Solomonovich Uritsky (; ;  – 30 August 1918) was a Bolshevik revolutionary leader in Russia. After the October Revolution, he was the chief of the Cheka secret police of the Petrograd Soviet. Uritsky was assassinated by Leonid Kannegisser, a military cadet, who was executed shortly afterwards.

Family

Uritsky was born in the city of Cherkasy, Kiev Governorate, to a Jewish Litvak family. His father, a merchant, died when Moisei was little and his mother raised her son by herself. He attended the Bila Tserkva Gymnasium, supporting himself through teaching and became an active social democrat.

Early political career
Moisei Uritsky studied law at the St. Vladimir Imperial University of Kiev. During his studies he joined the Russian Social Democratic Labour Party and organized an underground network for importing and distributing political literature. In 1897, he was arrested and exiled for running an illegal mimeograph press. Becoming involved in the revolutionary movement, he participated in the revolutionary Jewish Bund. In 1903, he became a Menshevik. His activities in St Petersburg during the 1905 Revolution earned him a second term of exile. Along with Alexander Parvus, he was active in dispatching revolutionary agents to infiltrate the Imperial security apparatus.

Russian Revolution
In 1914, he emigrated to France and contributed to the Party newspaper Our Word. Back in Russia after the February Revolution of 1917, Uritsky became a member of the Mezhraiontsy group. A few months before the October Revolution, he joined the Bolsheviks and was elected to their Central Committee in July 1917. Uritsky played a leading role in the Bolsheviks' armed take-over in October and was later made head of the Petrograd Cheka secret police. In this position Uritsky coordinated the pursuit and prosecution of members of the nobility, military officers, rival socialists, ranking Russian Orthodox Church clerics, and anyone who opposed the Bolsheviks.

Because Uritsky was against Lenin's Treaty of Brest-Litovsk, he resigned his post in 1918, like Bukharin, Bubnov, Piatakov, Dzerzhinsky and Smirnov. On March 4, 1918, the Petrograd committee published the first number of the journal Kommunist, the public organ of the "left communist" opposition, as directed by Radek and Uritsky.  The Extraordinary Seventh Congress of the Russian Communist Party (Bolsheviks), which was held between March 6 and 8, 1918, rejected the Theses on the Present Situation that was submitted as a resolution by the "Left Communists". The "Left Communists" Lomov and Uritsky, who were elected to the Central Committee, stated at the Congress that they would not work in the Central Committee, and did not begin work there for several months in spite of insistent demands from the Central Committee.

On May 25, 1918, with the Revolt of the Czechoslovak Legion, the Russian Civil War began and Uritsky resumed his position on the Central Committee.

Assassination
Leonid Kannegisser, a young military cadet of the Imperial Russian Army, assassinated Uritsky on , outside the Petrograd Cheka headquarters in retaliation for the execution of his friend and other officers. Following this event, along with the assassination attempt on Lenin by Socialist Revolutionary Fanny Kaplan on August 30, the Bolsheviks began a wave of persecution known as the Red Terror. Palace Square in Petrograd was known as Uritsky Square from 1918 to 1944. There are still many streets named after him in Russia.

References

External links
 Moisei Uritsky. Handbook on history of the Communist Party and the Soviet Union 1898–1991.

1873 births
1918 deaths
Members of the Central Committee of the 6th Congress of the Russian Social Democratic Labour Party (Bolsheviks)
Candidates of the Central Committee of the 7th Congress of the Russian Communist Party (Bolsheviks)
Cheka officers
Politicians from Cherkasy
People from Kiev Governorate
University of Kyiv, Law faculty alumni
Russian Jews
Russian people of Lithuanian-Jewish descent
Jewish socialists
Assassinated Jews
Mensheviks
Mezhraiontsy
Old Bolsheviks
Russian Constituent Assembly members
Jewish Soviet politicians
Jewish Russian politicians
Cheka
People of the Russian Civil War
Assassinated Russian people
People murdered in Russia
Burials on the Field of Mars (Saint Petersburg)
Revolutionaries from the Russian Empire

Moisei Uritsky


Bay of Fundy (fransk: Baie de Fundy) er en bugt af Atlanterhavet mellem halvøen Nova Scotia og det amerikanske fastland, på grænsen mellem USA og Canada. I den inderste del af bugten deler den sig i to trange arme, Chignectobugten og Cobequidbugten. Den strækker sig ved den nordøstlige ende af Mainebugten mellem de canadiske provinserne New Brunswick og Nova Scotia, med en lille del som berører den amerikanske delstat. En del kilder mener at navnet «Fundy» er en forvanskning af det franske ordet fendu i betydningen «spalte, sprække», mens andre mener det kommer fra portugisiske ord funda i betydningen «dyb». Bugten var også navngivet Baie Française ("Den franske bugt") af opdagelsesrejsende og kartograf Samuel de Champlain under hans ekspedition i 1604 som blev ledet af Pierre Dugua, Sieur de Mons og som resulterede i et mislykket forsøg på bosætning på øen Saint Croix i Maine.

Bay of Fundy er det sted på Jorden, hvor forskellen mellem høj- og lavvande er størst - op til 17 meter, og de vandmasser, som flyder ind og ud af bugten pga. tidevandet, er enorme. Se mere på links nedenfor, f.eks. "Rejse- og videnskabelig information om regionen i Bay of Fundy".

Eksterne kilder og henvisninger

 Rejse- og videnskabelig information om regionen i Bay of Fundy
 Bay of Fundy
 Billeder fra NASA Earth Observatory

Atlanterhavet
New Brunswick
Nova Scotia
Bugter i Canada

Bay of Fundy


Teruki Miyamoto (26. december 1940 - 2. februar 2000) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1961||5||3
|-
|1962||7||1
|-
|1963||5||2
|-
|1964||2||0
|-
|1965||4||1
|-
|1966||5||3
|-
|1967||5||5
|-
|1968||4||0
|-
|1969||3||2
|-
|1970||12||1
|-
|1971||6||1
|-
!Total||58||19
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Teruki Miyamoto


La Unión Deportiva San Andrés y Sauces es un club de fútbol del municipio de San Andrés y Sauces, en la isla de La Palma. Desde 1986 es el equipo representativo del municipio por la provincia de Provincia de Santa Cruz de Tenerife. Ascendió en 2010 a la Tercera División de España Grupo XII, por la renuncia de varios equipos a jugar en dicha categoría. Tras múltiples problemas económicos tras disputar una temporada en categoría nacional el equipo desaparece en el verano de 2012.En 2021 retorna a la competición en la Primera Regional de La Palma.

Historia
La Unión Deportiva San Andrés y Sauces se funda en 1986. Anteriormente el representante balompédico del municipio ea el Atlético Sauces que había sido fundado en 1979.
El club empieza a competir en regionales contra otros equipos de La Palma, hasta que en la temporada 2004/05 consigue el ascenso a Preferente.
El equipo se estrena en la máxima categoría regional con el claro objetivo de dar una paso más y llegar a las categorías nacionales, así el equipo realiza un gran esfuerzo económico en busca de un ascenso que llegaría en la temporada 2010/11, tras haber perdido el play off de ascenso antes el Estrella Club de Fútbol el equipo palmero fue repescado para el ascenso al haber renunciado un total de hasta 5 equipos en la Tercera División de España Grupo XII. Así pues la temporada 2011/12 fue la del debut del equipo palmero en el fútbol nacional, que pese a conseguir quedar en una honrosa decimosegunda posición de la mano de Adolfo Pérez como entrenador, descendería ese mismo años por problemas económico, abandonando el fútbol nacional de la misma forma a la que llegó, por temas económicos. Su plaza en Tercera División para la temporada 2012/13 fue ocupada por la U.D.Ibarra. En el verano de 2012 se anuncia que por los problemas económicos el equipo competiría en Preferente, pero en el municipio de Tegueste en la vecina isla de Tenerife, tras llegar a un acuerdo con el CD Porezuelo por el cual los directivos del conjunto teguestero asumían la dirección del equipo palmero haciéndolo jugar en la isla de Tenerife.

Derbis
Si bien es cierto que la Unión Deportiva San Andrés y Sauces no contaba con ningún rival directo, cabe destacar los duelos que ha disputado con equipos de pueblos cercanos como el Unión Deportiva Norte, Unión Deportiva Puntallana o el extinto Unión Deportiva La Palma.

Estadio
El equipo saucero juega sus encuentros como local en el Estadio Municipal Llano Clara, inaugurado en 1992 con un partido del Atlético Sauces. Cuenta con una capacidad para unos 2000 espectadores. Solía tener unos 200 espectadores de media en la Tercera División.

Uniforme
 Local: Camiseta, pantalón y medias rojas con toques blancos.
 Visitante: Camiseta, pantalón y medias blancas.
 Alternativo: Camiseta, pantalón y medias negras.

Todas las temporadas

Datos del Club

 Temporadas en 3.ªDivisión: 1
 Temporadas en Preferente: 7
 Temporadas en 1.ªRegional: 6
 Temporadas en 2.ªRegional: 9

Véase también
 Anexo:Equipos canarios de fútbol
 Anexo:Equipos de fútbol de la provincia de Santa Cruz de Tenerife

Referencias

Enlaces externos

Equipos de fútbol de la provincia de Santa Cruz de Tenerife
San Andrés y Sauces
Equipos de fútbol fundados en 1986
Deporte en La Palma

Unión Deportiva San Andrés y Sauces


An Platylepis densiflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Allen Rolfe. An Platylepis densiflora in nahilalakip ha genus nga Platylepis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platylepis

Platylepis densiflora


Trevor Jay Devall (født 10. november 1972) er en canadisk skuespiller og komiker med bopæl i USA.

Kilder

Eksterne henvisninger

Personer fra Edmonton
Skuespillere fra Canada

Trevor Devall


La Revanche des Crevettes pailletées est un film français réalisé par Cédric Le Gallo et Maxime Govare et sorti en 2022. Il fait suite au film Les Crevettes pailletées, des mêmes réalisateurs, sorti en 2019.

Il est présenté en avant-première et en compétition officielle au festival international du film de comédie de l'Alpe d'Huez 2022.

Synopsis

Après les Gay Games de Croatie, l'équipe de water-polo des « Crevettes Pailletées » doit se rendre à Tokyo pour la nouvelle édition de la compétition. Après avoir raté leur correspondance pour le Japon, ils sont contraints de passer par la Russie, dans une région très homophobe.

Fiche technique

 Titre original : La Revanche des Crevettes pailletées
 Réalisation et scénario : Cédric Le Gallo et Maxime Govare
 Musique : Thomas Couzinier, Frédéric Kooshmanian et Yuksek
 Direction artistique : Clara Malapa (France) et Anastasiia Bezsonova (Ukraine)
 Décors : ?
 Costumes : Catherine Rigault et Pauline Jacquard
 Photographie : Jérôme Alméras
 Son : David Rit
 Montage : Samuel Danési

 Production : Renaud Chélélékian et Édouard Duprey
 Sociétés de production : Les Improductibles et Kaly Productions
 Sociétés de distribution : Universal Pictures (France)
 Budget :
 Pays de production :
 Langue originale : français
 Format : couleur — 2.35 : 1
 Genre : comédie
 Durée : 1h53

 Date de sortie :
 France :  (festival de l'Alpe d'Huez - compétition officielle) —  (en salles)

Production

Genèse
Après le bon succès du film Les Crevettes pailletées, une suite est évoquée. Elle est confirmée en septembre 2020.

Tournage
Le tournage a lieu en Ukraine (pour les scènes se déroulant en Russie) ainsi qu'en France (notamment au centre nautique de Schiltigheim).

Distribution

 Nicolas Gob : Matthias Le Goff
 Michaël Abiteboul : Cédric
 Bilal El Atreby : Selim
 David Baiot : Alex
 Romain Lancry : Damien
 Roland Menou : Joël
 Geoffrey Couët : Xavier
 Romain Brau : Fred
 Félix Martinez : Vincent
 Benoît Maréchal : Bram
 Alban Lenoir : Jean
 Pierre Samuel : Bertrand
 Yuliya Abiss : Rose

Accueil

Critique
Le site Allociné donne une moyenne de 3,3/5 pour un ensemble de 16 critiques.

La critique reste positive pour cette suite. Pour Caroline Vié de 20 Minutes, « La Revanche des Crevettes pailletées aborde des sujets graves, voire d'actualité, mais se révèle in fine aussi drôle que le premier volet ». Bien que le film aborde des sujets graves, Catherine Painset de La Voix du Nord retient que c'est « avant tout une comédie généreuse, rythmée, joyeuse ».

Matthias Mertz, pour le site Ecran Large, formule sa critique en ces mots : .

Xavier Leherpeur pour L'Obs parle « d'un rythme inégal » et d'un « humour au ras du string et au second degré ultra-gay n'aura pas la même saveur ni la même valeur selon qu'on est homo, « friendly » ou nullement concerné ».

Pour François Léger (Première), .

Box-office
Le jour de sa sortie, le film est en seconde position des nouveautés derrière Les secrets de Dumbledore (). Le film réalise  entrées, dont  en avant-première.

Au bout d'une semaine d'exploitation en France, le film réalise  entrées atteignant la  place devant The Batman () et derrière Morbius ().

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Gay Games
 LGBT au cinéma
 Liste de films LGBT
 Water-polo

Liens externes

Film français sorti en 2022
Comédie sportive française
Film en français
Film français sur la transidentité
Film français sur l'homosexualité masculine
Film sur les LGBT dans le sport
Homophobie en Russie
Film sur le water-polo
Film se déroulant en Russie
Film se déroulant à Tokyo
Film tourné dans le Bas-Rhin
Film tourné en Ukraine
Suite de film français
Film distribué par Universal Pictures

La Revanche des Crevettes pailletées


Carapichea ipecacuanha (sin. Cephaelis ipecacuanha) este o specie de plantă cu flori din familia Rubiaceae. Este nativă din Costa Rica, Nicaragua, Panama, Colombia și Brazil. Rădăcinile acestei plante conțin compuși foarte puternic emetici, precum este emetina.

Note

Rubiaceae

Carapichea ipecacuanha


Suzy Eddie Izzard (født 7. februar 1962) er en britisk stand-up komiker og skuespiller.

Udvalgt filmografi

Film
 Velvet Goldmine (1998)
 Mystery Men (1999)
 Shadow of the Vampire (2000)
 Hollywoods hemmelighed (2001)
 Sandtrolden (2004)
 Ocean's Twelve (2004)
 Helt Vildt (2006)
 My Super Ex-Girlfriend (2006)
 Ocean's Thirteen (2007)
 Across the Universe (2007)
 Narnia: Prins Caspian (2008)
 Operation Valkyrie (2008)
 Victoria & Abdul (2017)

Tv-serier
 The Riches (2007–08; 20 afsnit)
 Hannibal (2013–15; 6 afsnit)

Eksterne henvisninger

Filmskuespillere fra England
Standupkomikere
Tv-skuespillere fra England
Stemmeskuespillere
LGBT-personer

Suzy Eddie Izzard


La Bulle () est un film américain réalisé par Judd Apatow et sorti en 2022 sur Netflix.

Synopsis

En pleine pandémie de Covid-19, une troupe d'acteurs tourne le blockbuster Cliff Beasts 6: The Battle for Everest - Memories of a Requiem. En raison de la crise sanitaire, le plateau de tournage  est soumis à des règles strictes et est quasiment coupé du reste du monde.

Fiche technique

 Titre original :
 Titre français : La Bulle
 Réalisation : Judd Apatow
 Scénario : Judd Apatow et Pam Brady
 Musique : Andrew Bird
 Costumes : Lynsey Moore
 Photographie : Ben Smithard
 Montage : Dan Schalk et James Thomas
 Production : Judd Apatow
Coproducteurs : Andrew Dawson, Steve Dawson, Tim Inman, Dave King et Judah Miller
 Producteurs délégués : Pam Brady, Barry Mendel et Donald Sabourin
 Sociétés d'effets spéciaux : Baked Studios et Industrial Light & Magic
 Société de production : Apatow Productions
 Sociétés de distribution : Netflix
 Budget : n/a
 Pays de production :
 Langue originale : anglais
 Format : couleur - son Dolby Digital - tourné avec des caméras Sony Venice
 Genre : comédie
 Durée : 105 minutes
 Date de sortie :
 Monde :  (sur Netflix)
 Classification :
 États-Unis : R

Distribution
 Karen Gillan  : Carol Cobb
 Iris Apatow  : Krystal Kris
 Fred Armisen  : Darren Eigan, le réalisateur
 Maria Bakalova  : Anika
 David Duchovny  : Dustin Mulray
 Keegan-Michael Key  : Sean Knox
 Leslie Mann  : Lauren Van Chance
 Kate McKinnon  : Paula
 Pedro Pascal  : Dieter Bravo
 Peter Serafinowicz  : Gavin, le producteur
 Guz Khan  : Howie
 Chris Witaske  : Josh
 Harry Trevaldwyn  : Gunther
 Samson Kayo  : Bola
 Daisy Ridley  : Kate, l'application de stretching
 John Cena  : Steve
 John Lithgow  : Tom
 Rob Delaney  : Marti, l'agent de Carol Cobb
 Vir Das  : Ronjon
 Nick Kocher  : Scott
 Alexander Owen  : Cyril
 Ben Ashenden  : Tim
 Maria Bamford  : , la mère de Krystal
 Ross Lee  :
 Austin Ku  Li
 Donna Air  : Susan Howard, la journaliste
 Beck Hansen  : lui-même
 James McAvoy  : lui-même
 version française réalisée par la société de doublage Dubbing Brothers, sous la direction artistique de Christophe Lemoine, avec une adaptation des dialogues de Carole Tischker.

Production

En novembre 2020, il est annoncé que le prochain film de Judd Apatow sera diffusé sur Netflix et qu'il aura pour sujet la production d'un film durant la pandémie de Covid-19.

En février 2021, Karen Gillan, Iris Apatow, Fred Armisen, Maria Bakalova, David Duchovny, Keegan-Michael Key, Leslie Mann, Pedro Pascal ou encore Peter Serafinowicz sont annoncés. D'autres actrices et acteurs rejoignent le film le mois suivant : , Rob Delaney, Galen Hopper, Samson Kayo, Guz Khan, Nick Kocher, Ross Lee, Harry Trevaldwyn et Danielle Vitalis.

Le tournage débute le  et s'achève le . Il se déroule au Royaume-Uni.

Sortie
Le , Netflix diffuse une bande-annonce mystérieuse d'un film intitulé Cliff Beasts 6: The Battle for Everest: Memories of the Requiem rappelant la franchise Jurassic Park. Il est quelque temps plus tard révélé qu'il s'agit d'un faux teaser pour annoncer la sortie de La Bulle. Le film sera diffusé sur Netflix dès le .

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 2022
Comédie américaine
Film sur la pandémie de Covid-19
Film sur le cinéma
Film réalisé par Judd Apatow
Film d'Apatow Productions
Film distribué par Netflix
Film tourné au Royaume-Uni
Film se déroulant au Royaume-Uni
Film classé R aux États-Unis

La Bulle (film, 2022)


Tomás de Torquemada (lat. Thomas de Turrecremata) (Valladolid, 14. listopada 1420. – Ávila, 16. rujna 1498.), španjolski dominikanac, teolog i prvi veliki inkvizitor Španjolske čije je ime ostalo povezano sa strahotama inkvizicije.

Bio je prior dominikanskog samostana u Segoviji, a crkveni uspon mu je omogućila činjenica što je bio ispovjednik kraljice Izabele i kralja Ferdinanda II. Godine 1487. papa Inocent VIII. imenovao ga je crkvenim inkvizitorom. U vrijeme njegova inkvizitorskog djelovanja mučeno je i pogubljeno na tisuće nekršćana, ponajviše Židova koji su, osim toga bili i masovno pokrštavani i izgnani s teritorija Španjolske.

Bilješke

Vanjske poveznice
 Tomás de Torquemada - Hrvatska enciklopedija
 Tomás de Torquemada - Proleksis enciklopedija
 Tomás de Torquemada - Britannica Online
 Tomás de Torquemada - Katolička enciklopedija

Životopisi, Španjolska
Španjolski dominikanci
Inkvizitori

Tomás de Torquemada


(45) Eugenia I Petit-Prince is the larger, outer moon of asteroid 45 Eugenia. It was discovered in 1998 by astronomers at the Canada-France-Hawaii Telescope on Mauna Kea, Hawaii. Initially, it received the provisional designation S/1998 (45) 1. Petit-Prince was the first asteroid moon to be discovered with a ground-based telescope. Previously, the only known moon of an asteroid was Dactyl, discovered by the Galileo space probe, around 243 Ida.

Characteristics
Petit-Prince is 13 km in diameter, compared to 45 Eugenia's 214 km. It takes five days to complete an orbit around Eugenia.

Name
The discoverers chose the name in honour of Empress Eugénie's son, the Prince Imperial. However, they also intended an allusion to the children's book The Little Prince by Antoine de Saint-Exupéry, which is about a prince who lives on an asteroid.

In their submission of the name to the IAU, the discovers justified the double meaning by arguing for similarities between the Prince Imperial and the Little Prince:
"Both princes were young and adventurous, and had little fear  of danger. Both were of rather small stature. They both left the  confines of their cozy little worlds (asteroid B612 for the Little Prince and Chislehurst for the Prince Imperial). They both then undertook long journeys to end up in Africa, whereupon they both meet rather violent deaths ... And in both cases they lay alone for one night each after "death" and then "returned" back home..."

See also
 2578 Saint-Exupéry
 46610 Bésixdouze, named B-six-twelve in French (and whose number equals the hexadecimal number B612)

References

External links
Data sheet compiled by W. Robert Johnston
IAUC 7503, announcing Petit-Prince's naming
orbit details compiled by F. Marchis, includes diagrams

Asteroid satellites
House of Bonaparte
The Little Prince
19981101

Petit-Prince (moon)


Luna este un corp astronomic care orbitează planeta Pământ, fiind singurul său satelit natural permanent. Este  satelit natural din Sistemul Solar, și cel mai mare dintre sateliți planetari relativ la dimensiunea planetei pe care o orbitează (obiectul său primar). După satelitul lui Jupiter, Io, Luna este al doilea cel mai dens satelit dintre cei ale căror densități sunt cunoscute.

Se consideră că Luna s-a format acum circa 4,51 miliarde de ani, nu mult după Pământ. Există mai multe ipoteze pentru originea sa; cea mai acceptată explicație este că Luna s-a format din resturile rămase după un impact uriaș între Pământ și un corp de dimensiunile lui Marte, numit Theia.

Luna este în rotație sincronă cu Pământul, adică arată întotdeauna aceeași față către el, partea vizibilă fiind marcată de mări lunare vulcanice întunecate, care umplu spațiile dintre zonele înalte ale scoarței și craterele de impact mai proeminente. Văzută de pe Pământ, este al doilea obiect ceresc vizibil de pe Pământ ca strălucire, după Soare. Suprafața sa este de fapt întunecată, deși prin comparație cu cerul nopții pare foarte luminoasă, reflectanța ei fiind doar puțin mai mare decât cea a  uzat. Influența ei gravitațională produce mareele oceanice, , și  a zilei.

Distanța orbitală actuală a Lunii este de , sau 1,28 secunde-lumină. Această valoare este de aproximativ treizeci de ori mai mare ca diametrul Pământului, mărimea aparentă pe cer fiind aproape la fel de mare ca cea a Soarelui, ca urmare Luna acoperă Soarele aproape perfect în timpul eclipselor totale de Soare. Această potrivire de aparență vizuală nu va continua în viitorul îndepărtat, pentru că distanța între Lună și Pământ este într-o lentă creștere.

 al Uniunii Sovietice a fost primul care a ajuns pe Lună cu  în 1959; Programul Apollo al NASA din Statele Unite ale Americii a realizat singurele misiuni umane până în prezent, începând cu prima orbită a Lunii efectuată de misiunea Apollo 8, în 1968, și continuând cu șase aselenizări între 1969 și 1972, prima fiind a misiunii Apollo 11. Aceste misiuni au adus  care a fost folosită pentru a dezvolta o înțelegere geologică a originii Lunii, a , și a istoriei mai recente. De la misiunea Apollo 17 din 1972, Luna a fost vizitată doar de nave spațiale fără echipaj.

În cultura umană, atât proeminența naturală a Lunii pe cerul Pământului, cât și ciclul ei regulat de faze așa cum apare de pe Pământ, au oferit referințe culturale și influențe pentru societățile și culturile umane din timpuri imemoriale. Astfel de influențe culturale pot fi găsite în limbă, sistemele de calendare lunare,  și .

Numele și etimologia

Termenul românesc "Luna" (scris cu inițială mică atunci când e utilizat cu sensul de unitate de timp sau ca sinonim pentru "satelit", dar nu și cu referire la satelitul Pământului) provine din latinescul lūna, dintr-un mai vechi *louksna, la rândul său provenit din radicalul indoeuropean leuk- cu sensul de "lumină" sau "lumină reflectată"; din același radical provine și cuvântul avestic raoxšna ("strălucitoare"), și alte forme din limbile baltice, slave, din armeană și din limbile toharice; se pot găsi paralele semantice și în sanscrită, unde apare chandramā ("luna", considerată divinitate) și în greaca antică, cu  selḗnē (de la σέλας sélas, "strălucire", "splendoare"), exemple care păstrează sensul de "luminos", deși cu etimologii diferite.

În limbile germanice, numele Lunii provine din termenul proto-germanic *mǣnōn, asimilat probabil din cuvântul grecesc antic μήν și din latinescul mensis, care provin din radicalul indoeuropean comun *me(n)ses. De la *mǣnōn rezultă probabil și anglo-saxonul mōna (atestat în documente scrise de la 725 e.n.), transformat succesiv în mone (pe la 1135) de unde a devenit cuvântul actual . Termenul german actual  este direct legat etimologic cu cel de  (lună, ca interval de timp) și se referă la perioada fazelor Lunii.

Formarea
Au fost propuse mai multe variante de mecanisme care ar fi dus la formarea Lunii cu 4,51 miliarde de ani în urmă,  și la circa 60 de milioane de ani după originea Sistemului Solar. Printre aceste mecanisme s-au numărat fisiunea Lunii din scoarța Pământului, prin forța centrifugă (care ar necesita un moment cinetic inițial al Pământului prea mare), capturarea gravitațională a unui corp anterior format (care ar necesita atmosferă a Pământului mult prea întinsă, pentru a disipa energia corpului aflat în trecere), și formarea Pământului și Lunii împreună din discul de acreție primordial (care nu explică însă lipsa de metale de pe Lună). Aceste ipoteze nu pot explica nici momentul cinetic mare al ansamblului Pământ–Lună.

Ipoteza predominantă este că sistemul Pământ–Lună s-a format ca rezultat al impactului unui corp de dimensiunile lui Marte (numit Theia) cu proto-Pământul (impactul gigant), care a scos material pe orbita Pământului, material care apoi s-a adunat prin acțiunea gravitației pentru a forma actualul sistem Pământ-Lună.

Partea îndepărtată a Lunii are o scoarță, cu 48 km mai groasă decât cea dinspre Pământ. Se consideră că aceasta este din cauza faptului că Luna a rezultat din amalgamarea a două corpuri diferite.

Această ipoteză, deși nu este perfectă, explică probabil cel mai bine dovezile găsite. Cu optsprezece luni înainte de o conferință ținută în octombrie 1984 despre originile Lunii, Bill Hartmann, Roger Phillips și Jeff Taylor i-au provocat pe colegii cercetători ai Lunii: "Aveți optsprezece luni. Întoarceți-vă la datele de la Apollo, mergeți înapoi la calculatoare, faceți tot ce trebuie, dar hotărâți-vă. Nu veniți la conferința noastră dacă nu aveți ceva de spus despre nașterea Lunii." La conferința din 1984 de la Kona, Hawaii, ipoteza impactului gigantic a devenit cea mai populară. Înainte de conferință, erau partizani ai celor trei ipoteze "tradiționale", plus câțiva care începeau să ia în serios impactul gigant, și între ei era un mare grup apatic care nu credea că se poate ajunge la vreo concluzie. După aceea, mai erau, în esență, numai două grupuri: tabăra impactului gigant și agnosticii.

Se crede că impacturile-gigant erau ceva frecvent în Sistemul Solar timpuriu. Simulările pe calculator ale unui impact-gigant au produs rezultate în concordanță cu masa miezului lunii și cu momentul cinetic actual al sistemului Pământ–Lună. Aceste simulări arată și că mare parte din Lună a rezultat din corpul cu care s-a ciocnit proto-Pământul, și nu din proto-Pământ. Simulările mai recente sugerează că o fracțiune mai mare din Lună a rezultat din masa inițială a Pământului. Studiul meteoriților proveniți din corpuri din Sistemului Solar interior, cum ar fi Marte și Vesta arată că au compoziții pe izotopi de oxigen și wolfram foarte diferite în comparație cu Pământul, în timp ce Pământul și Luna au compoziții izotopice aproape identice. Egalizarea izotopică a sistemului Pământ-Lună ar putea fi explicată prin amestecul post-impact a materialelor vaporizate care le-au format pe cele două, deși această ipoteză încă se mai discută.

Cantitatea mare de energie eliberată din impact și din re-acreția ulterioară a acelor materiale în sistemul Pământ-Lună ar fi topit învelișul exterior al Pământului, formând un ocean de magmă. Similar, Luna nou-formată ar fi fost și ea afectată și a avut propriul său ; estimările adâncimii sale variază de la circa  la întreaga sa adâncime ().

În timp ce ipoteza impactului gigantic ar explica multe linii de dovezi, există încă unele probleme nerezolvate, dintre care cele mai multe implică compoziția Lunii.

În 2001, o echipă de la Institutul Carnegie din Washington a raportat cea mai precisă măsurare a semnăturilor izotopice ale rocilor lunare. Spre surprinderea lor, echipa a constatat că rocile din programul Apollo purtau o amprentă izotopică identică cu pietrele de pe Pământ, și că erau diferite de aproape toate celelalte corpuri din Sistemul Solar. Deoarece se credea că mare parte din materialul care a intrat pe orbită pentru a forma Luna provenea de la Theia, această observație a fost neașteptată. În 2007, cercetătorii de la California Institute of Technology au anunțat că sunt mai puțin de 1% șanse ca Theia și Pământul să fi avut semnături izotopice identice. Publicată în 2012, o analiză a izotopilor de titan din probele recoltate de pe Lună de misiunea Apollo au arătat că Luna are aceeași compoziție ca și Pământul, ceea ce contrazice ceea ce era de așteptat în cazul în care Luna s-ar fi format departe de orbita Pământului sau de Theia. Variațiile ipotezei impactului-gigant pot explica aceste date.

Caracteristici fizice

Structura internă

Luna este un corp : are o scoarță, o manta și un nucleu distincte din punct de vedere geochimic. Luna are un miez interior bogat în fier cu o rază de  și un lichid de bază exterior, în principal format din fier lichid, cu o rază de aproximativ . În jurul miezului este un strat limită parțial topit cu o rază de aproximativ . Se consideră că această structură s-ar fi dezvoltat prin  a unui  la scurt timp după ce s-a format Luna acum 4,5 miliarde de ani.
Cristalizarea acestui ocean de magmă ar fi creat o manta  din precipitarea și scufundarea mineralelor olivină, clinopiroxen și ortopiroxen; după ce aproximativ trei sferturi din magma oceanului a cristalizat, s-ar fi format minerale plagioclase mai mici în densitate, care au plutit deasupra, formând o scoarță. Ultimele lichide care au cristalizat ar fi fost inițial prinse între scoarță și manta, cu o abundență mare de elemente  și producătoare de căldură.
În concordanță cu acest punct de vedere, cartografierea geochimică făcută din orbită sugerează că scoarța este în cea mai mare parte . Eșantioanele de rocă lunară ale lavelor care au erupt pe suprafață din topirea parțială în manta confirmă compoziția mafică a mantalei, care este mult mai bogată în fier decât cea a Pământului.
Scoarța este, în medie, de aproximativ 50 kilometri grosime.

Luna este al doilea cel mai dens satelit din Sistemul Solar, după Io. Cu toate acestea, miezul interior al Lunii este mic, cu o rază de aproximativ 350 kilometri sau mai puțin, în jur de 20% din raza Lunii. Compoziția sa nu este bine definită, dar este probabil fier metalic aliat cu o cantitate mică de sulf și nichel; analizele rotației variabile în timp a Lunii sugerează că este cel puțin parțial topit.

Geologia suprafeței

Topografia Lunii a fost măsurată cu  și . Cele mai vizibile  sunt uriașul  de pe fața ascunsă, cu circa  în diametru, cel mai mare crater de pe Lună și al doilea cel mai mare . La  adâncime, fundul său este cel mai jos punct de pe suprafața Lunii. Cele mai mari înălțimi de pe suprafața Lunii sunt situate direct la nord-est, și s-a sugerat că ar putea să fi fost îngroșate de impactul oblic care a dus la formarea bazinului Polul Sud–Aitken. Alte mari bazine de impact, cum ar fi , , , , și , posedă și ele altitudini joase și muchii ridicate la nivel regional. Partea ascusă a suprafaței lunare este, în medie, cu aproximativ 1,9 kilometri mai sus decât cea vizibilă.

Descoperirea unor  de către  sugerează că Luna s-a micșorat în ultimele miliarde de ani, cu circa 90 m. Caracteristici similare de contracție există și pe Mercur.

Caracteristici vulcanice

Câmpiile lunare mai întunecate și relativ lipsite de trăsături vizibile în mod clar cu ochiul liber, sunt numite mări, întrucât odinioară se credea că sunt pline de apă; acum se știe că sunt vaste bazine de lavă bazaltică solidificată. Deși similare bazalturilor terestre, bazalturile lunare au mai mult fier și le lipsesc mineralele modificate de apă. majoritatea acestor lave au erupt sau au curs în depresiuni asociate craterelor de impact. Mai multe  care conțin  și domuri vulcanice se găsesc în apropiere de mările de pe emisfera vizibilă.

Aproape toate mările sunt pe partea vizibilă a Lunii, și acoperă 31% din suprafața acestei emisfere, față de 2% din emisfera ascunsă. Se consideră că aceasta este cauzată de  de sub scoarța din partea vizibilă, văzută pe hărțile geochimice obținute de către spectrometrul cu raze gamma al lui , elemente care ar fi provocat încălzirea mantalei de dedesubt, topirea ei parțială, ridicarea ei la suprafață și erupția. Mare parte din bazalturile marine ale Lunii au erupt în perioada imbriană, acum circa 3–3,5 miliarde de ani, deși unele probe datate radiometric sunt chiar și de 4,2 miliarde de ani. Până de curând, cele mai vechi erupții, datate prin , par să fi fost acum doar 1,2 miliarde de ani. În 2006, un studiu al craterului , o mică depresiune în , a găsit niște forme de relief ascuțite și relativ lipsite de praf care, din cauza lipsei de eroziune prin propagată de materialele în cădere, păreau a fi vechi de doar 2 milioane de ani.  și emisiile de gaze indică și ele continuarea activității pe Lună. În 2014, NASA a anunțat "dovezi pe scară largă ale vulcanismului lunar tânăr" în 70 de  identificate de , unele de mai puțin de 50 de milioane de ani. Aceasta ridică posibilitatea ca mantaua lunară să fie mult mai caldă decât se credea anterior, cel puțin în emisfera apropiată, unde scoarța adâncă este substanțial mai caldă din cauza unei mai mari concentrații de elemente radioactive. Puțin înainte de aceasta, au fost prezentate dovezi ale unui vulcanism bazaltic tânăr de 2-10 milioane de ani în interiorul craterului Lowell, Marea Orientale, situată în zona de tranziție între emisferele vizibilă și ascunsă ale Lunii. O manta inițial mai fierbinte și/sau o îmbogățire locală a elementelor producătoare de căldură în manta ar putea fi responsabilă pentru o durată mai lungă a acestor activități și în partea îndepărtată a Mării Orientale.

Regiunile de culoare mai deschisă ale Lunii sunt numite terrae, sau mai frecvent munți, deoarece acestea sunt mai înalte decât majoritatea mărilor. Datarea radiometrică indică o vârstă de 4,4 miliarde de ani, și poat reprezenta   din . Spre deosebire de Pământ, se crede că nu s-au format munți mari pe Lună ca urmare a unor evenimente tectonice.

Concentrația mărilor din emisfera vizibilă reflectă probabil scoarța substanțial mai groasă din munții emisferei ascunse, care s-ar putea sa se fi format într-un impact de viteză redusă cu un al doilea satelit al Pământului la câteva zeci de milioane de ani după formarea lor.

Craterele de impact

Celălalt proces geologic important care a afectat suprafața Lunii sunt craterele de impact, cratere formate atunci când asteroizii și cometele se ciocnesc cu suprafața lunii. Pe Lună se estimează a fi aproximativ 300.000 de cratere mai mari de  numai pe fața vizibilă a Lunii.  se bazează pe cele mai importante evenimente de impact, între care , , și , structuri caracterizate prin mai multe inele de material înălțat, de diametre între sute și mii de kilometri și asociate cu o centură largă de depozite de materiale ejectate care formează un orizont stratigrafic regional. Lipsa unei atmosfere, a factorilor de eroziune asociați acesteia și lipsa unor procese geologice recente înseamnă că multe dintre aceste cratere sunt bine conservate. Deși au fost datate cu precizie doar câteva bazine multi-inel, ele sunt utile pentru atribuirea erelor geologice respective. Pentru că craterele de impact se acumulează în ritm aproape constant, numărarea craterelor pe unitatea de suprafață poate fi folosită pentru a estima vârsta suprafeței. Vârstele radiometrice ale rocilor topite la impact colectate în timpul  se înscriu mai ales între 3,8 și 4,1 miliarde de ani: pornind de la această informație, s-a lansat ipoteza unui mare bombardament târziu.

Pe partea superioară a scoarței Lunii este o pătură de rocă extrem de  (spartă în particule mai mici) și , numită regolit, modelată de procesele de impact. Cel mai fin regolit,  din sticlă de dioxid de siliciu, are o textură asemănătoare zăpezii și un miros asemănător prafului de pușcă ars. Regolitul de pe suprafețele mai vechi este, în general, mai gros decât cel de pe suprafețele mai tinere: variază în grosime de la 10–20 kilometri în munți la 3–5 kilometri în mări.
Sub regolitul fin mărunțit este megaregolitul, un strat de piatră puternic fracturată de mulți kilometri grosime.

Compararea imaginilor de înaltă rezoluție obținute de  a relevat o rată contemporană a productiei de cratere semnificativ mai mare decât se estimase anterior. Se crede că un proces secundar de formare de cratere cauzat de  frământă primii doi centimetri de regolit de o sută de ori mai rapid decât sugerau modelele anterioareîntr-un interval de timp de 81.000 de ani.

Vârtejuri lunare
Vârtejurile lunare sunt niște forme de relief enigmatice găsite pe suprafața Lunii, care sunt caracterizate printr-un albedo mare, care apar optic imature (adică au caracteristicile optice ale unui regolit relativ tânăr), și de multe ori, prezintă o formă sinuoasă. Forma lor curbilinie este adesea accentuată de regiunile de  albedo scăzut care meandrează în jurul vârtejurilor strălucitoare.

Prezența apei
Apa lichidă nu poate persista pe suprafața Lunii. Atunci când este expusă la radiații solare, apa se descompune rapid printr-un proces cunoscut sub numele de fotodisociere și se pierde în spațiu. Cu toate acestea, începând cu anii 1960, oamenii de știință au emis ipoteza că gheața ar poate fi depusă de impactul cometelor sau, eventual, produs de reacție între rocile lunare bogate în oxigen și hidrogenul din vântul solar, lăsând urme de apă care ar putea supraviețui în locurile reci din craterele permanent umbrite de la polii Lunii. Simulări pe calculator sugerează că până la  din suprafață ar putea fi în umbră permanentă. Prezența unor cantități utile de apă pe Lună este un factor important în a face din colonizarea Lunii un plan realizabil din punct de vedere al costurilor; alternativa de a transporta apă de pe Pământ ar avea un cost prohibitiv.

Ulterior, s-au găsit urme de apă pe suprafața Lunii. În 1994,  aflat pe nava spațială  a indicat existența unor buzunare mici, înghețate, de apă aproape de suprafață. Observațiile radar ulterioare efectuate de Arecibo sugerează însă că aceste descoperiri sunt mai degrabă roci ejectate din craterele de impact recente. În 1998,  al navei spațiale Lunar Prospector a arătat că sunt prezente concentrații mari de hidrogen în primul metru de adâncime al regolitului de lângă regiunile polare. Bile vulcanice de lavă aduse pe Pământ la bordul navei Apollo 15, prezintă mici cantități de apă în interiorul lor.

Nava spațială Chandrayaan-1 lansată în 2008 a confirmat ulterior existența apei la suprafață, cu instrumentul său . Spectrometrul a observat linii de absorbție comune radicalului hidroxil în lumina solară reflectată, ceea ce este un indiciu de prezență a unor mari cantități de gheață pe suprafața Lunii. S-a arătat că concentrațiile ar putea ajunge chiar la 1000 . În 2009,  a trimis un obiect de impact cu masa de  într-un crater polar permanent umbrit, și a detectat cel puțin  de apă într-o coloană de materiale ejectate. O altă examinare a datelor de la LCROSS a arătat că apa detectată ar putea fi mai degrabă în cantitate de 155±.

În mai 2011, s-au raportat 615–1410 ppm de apă încastrate în eșantionul lunar 74220, celebrul "sol sticlos portocaliu" bogat în titan, de origine vulcanică, adus de misiunea Apollo 17 în 1972. Acestea s-au format în timpul unor erupții explozive pe Lună acum circa 3,7 miliarde de ani. Această concentrație este comparabilă cu cea a magmei din mantaua superioară a Pământului. Deși prezintă un considerabil interes selenologic, acest anunț nu îi consolează pe amatorii de colonizare a Lunii—proba provine de la o adâncime de mulți kilometri, iar substanța este atât de dificil de accesat încât s-a găsit abia după 39 de ani, cu un instrument sofisticat de microextracție cu ioni.

Câmpul gravitațional

Câmpul gravitațional al Lunii a fost măsurat prin urmărirea deplasării Doppler a semnalelor radio emise de o navă spațială de pe orbită. Gravitația lunară prezintă , mari anomalii gravitaționale pozitive asociate unora dintre craterele de impact, produse în parte de fluxul mai dens de lavă bazaltică din mări care umple aceste cratere. Anomaliile influențează mult orbita navelor în jurul Lunii. Există și câteva enigme: fluxul de lavă nu poate explica de unul singur întreaga signatură gravitațională, și există masconi care nu sunt puși în legătură cu vulcanismul din mări.

Câmpul magnetic
Luna are un câmp magnetic extern de circa 1–100 nanotesla, de peste o sută de ori mai mic decât . Actualmente, nu are un câmp magnetic dipolar global, ci doar o magnetizare a scoarței, dobândită probabil în istoria timpurie, când încă mai funcționa ca dinam. O parte din magnetizarea rămasă până acum ar putea proveni și de la câmpurile magnetice temporare generate în timpul unor mari evenimente de impact prin extinderea unui nor de plasmă generat de impact în prezența unui câmp magnetic ambiental. Această ipoteză este susținută de aparenta poziționare a celor mai mari magnetizări ale scoarței la  celor mai mari cratere de impact.

Atmosfera

Luna are o atmosferă atât de rarefiată încât este aproape vid, cu o masă totală mai mică de . Presiunea acestei mase mici asupra suprafeței este de circa 3 × 10−15 atm (0.3 nPa); ea variază de-a lungul zilei lunare. Printre sursele sale se numără  și , produs al bombardmentului solului lunar de către ioni din vântul solar. Printre elementele detectate în ea se numără sodiul și potasiul, produse prin pulverizare (și care se găsesc și în atmosferele lui Mercur și Io); heliu-4 și neon din vântul solar; și argon-40, radon-222, și , emanate după formarea lor prin dezintegrare radioactivă în interiorul scoarței și mantalei. Nu se știe de ce lipsesc unele specii (atomi sau molecule) neutre, cum ar fi oxigenul, azotul, carbonul, hidrogenul și magneziul, și care sunt prezente în regolit. Vapori de apă au fost detectați de către Chandrayaan-1 și concentrația lor a fost observată a varia cu latitudinea, cu un maxim la circa 60–70 de grade; este posibil ca aceștia să fie generați prin sublimarea gheții din regolit. Aceste gaze fie revin în regolit datorită gravitației Lunii, fie se pierd în spațiu în urma acțiunii presiunii radiației solare sau, dacă sunt ionizate, prin atracția exercitată de câmpul magnetic al vântului solar.

Praf
Un nor permanent și asimetric de  există în jurul Lunii, el fiind format din mici particule provenite de la comete. Se estimează că 5 tone de particule de comete lovesc suprafața Lunii în fiecare zi. Particulele lovesc suprafața Lunii, antrenând praful deasupra Lunii. Praful rămâne deasupra Lunii circa 10 minute, ridicându-se 5 minute și coborând timp de alte 5. În medie, 120 kilograme de praf sunt prezente deasupra Lunii, ridicându-se până la 100 kilometri înălțime. Măsurători ale acestui praf au fost făcute de către  prin Lunar Dust EXperiment (LDEX), între 20 și 100 kilometri deasupra suprafeței, într-o perioadă de șase luni. LDEX a detectat o medie de o particulă lunară de 0,3 micrometri în fiecare minut. Numărul particulelor de praf atingea apogeul în timpul ploilor de meteori Geminid, Quadrantid, Taurid de Nord, și , când Pământul și Luna trec prin cozile unor comete. Norul este asimetric, mai dens lângă limita între partea luminată și cea neluminată a Lunii.

Anotimpuri
Înclinația axei Lunii în raport cu ecliptica este de doar 1,5424°, mult mai puțin decât a Pământului, care are 23,44°. Din acest motiv, iluminarea solară a Lunii diferă mult mai puțin de la anotimp la anotimp, iar detaliile topografice joacă un rol crucial asupra efectelor sezoniere. Din imaginile realizate de  în 1994, se pare că patru regiuni muntoase de pe creasta  de la polul nord al Lunii s-ar putea să rămână iluminate toată durata zilei lunare, formând . Nu există astfel de regiuni la polul sud. Similar, există locuri care rămân permanent umbrite pe fundul multor cratere polare; aceste cratere întunecate sunt extrem de reci:  a măsurat cea mai scăzută temperatură de vară în craterele de la polul sud, la  și doar  aproape de solstițiul de iarnă în  de la polul nord. Aceasta este cea mai scăzută temperatură din Sistemul Solar măsurată vreodată de o navă spațială, fiind mai scăzută chiar decât suprafața lui Pluto. Sunt înregistrate și temperaturi medii ale suprafeței Lunii, dar acestea diferă mult de la loc la loc și de la umbră la expunerea la soare.

Relația cu Pământul

Orbita

Luna efectuează o orbită completă în jurul Pământului în raport cu stelele fixe o dată la fiecare 27,3 zile (perioada sa siderală). Întrucât Pământul se deplasează și el în același timp pe orbita sa în jurul Soarelui, durează puțin mai mult până când Luna ajunge în aceeași fază în raport cu Pământul, adică circa 29,5 zile (perioada sa sinodică). Spre deosebire de majoritatea sateliților altor planete, orbita Lunii este mai aproape de planul ecliptic decât de planul ecuatorial al planetei. Orbita Lunii este  subtil de Soare și Pământ cu influențe mici, complexe și în interacțiune reciprocă. De exemplu, planul orbitei Lunii  o dată la fiecare 18,61 de ani, ceea ce afectează alte aspecte ale mișcării acesteia. Aceste efecte sunt descrise matematic de .

Dimensiunea relativă
Luna este excepțional de mare relativ la Pământ: un sfert din diametrul lui și 1/81 din masa lui. Este cel mai mare satelit din Sistemul Solar în raport cu planeta pe care o orbitează, rapoarte superioare găsindu-se doar la planetele pitice: Charon este mai mare relativ la planeta pitică Pluto, având 1/9 din masa acesteia. Pământul și Luna sunt totuși considerate un sistem planetă–satelit, și nu o planetă dublă, deoarece  lor, adică centrul comun de masă, se află la  (circa un sfert din raza Pământului) sub suprafața Pământului.

Aspectul de pe Pământ

Luna se află în rotație sincronă: ea se rotește în jurul axei în aproximativ aceeași durată de timp cât îi ia să efectueze o revoluție în jurul Pământului. Aceasta are ca urmare faptul că are în permanență aproape aceeași față întoarsă către Pământ. Datorită efectului librației, circa 59% din suprafața lunii se poate vedea de pe Pământ.

Luna se rotea cu viteză mai mare în trecut, dar la începutul istoriei ei, rotația a încetinit și a devenit sincronă în această orientare ca urmare a efectelor de frecare asociate cu deformările mareice produse de Pământ. Cu timpul, energia de rotație a Lunii în jurul propriei axe s-a disipat sub formă de căldură, până când nu a mai rămas nicio rotație a Lunii relativ la Pământ. Fața Lunii îndreptată spre Pământ se numește fața vizibilă, iar cea îndreptată în direcția opusă se numește fața ascunsă. Fața ascunsă este adesea denumită inexact "fața întunecată", în realitate însă ea fiind iluminată la fel de des ca cea vizibilă: o dată în fiecare zi lunară, în timpul fazei de lună nouă, observăm pe Pământ că fața apropiată este întunecată. În 2016, folosind datele strânse de mai vechea misiune NASA , oamenii de știință au găsit două zone bogate în hidrogen pe părți opuse ale Lunii, probabil sub formă de gheață. Se speculează că aceste porțiuni ar fi fost polii Lunii acum câteva miliarde de ani, înainte de a-și sincroniza mișcarea cu a Pământului.

Luna are un albedo excepțional de scăzut, ceea ce face ca ea să aibă o reflectanță doar puțin mai mare ca a asfaltului uzat. În ciuda acestui fapt, ea este cel mai strălucitor obiect de pe cer după Soare. Aceasta se datorează parțial augmentării strălucirii dată de ; la pătrar, Luna este doar cu o zecime mai luminoasă decât la lună plină, și nu la jumătate.

În plus,  din  recalibrează relațiile între culoarile unui obiect și spațiul înconjurător, și deoarece cerul din jur este comparativ mai întunecat, Luna luminată de Soare este percepută ca obiect strălucitor. Muchiile lunii pline par la fel de strălucitoare ca centrul, fără , datorită  ale , care reflectă mai multă lumină înapoi spre Soare decât în alte direcții. Luna pare mai mare când este aproape de orizont, dar acesta este un efect pur psihologic, denumit , descrisă pentru prima oară în secolul al VII-lea î.e.n. Luna plină subîntinde un arc de circa 0,52° (în medie) pe cer, aproximativ aceeași mărime aparentă ca a Soarelui (vezi ).

Cea mai mare altitudine a Lunii pe cer variază cu faza lunară și cu anotimpul. Luna plină este la punctul cel mai ridicat pe cer iarna. Ciclul nodurilor, de 18,61 ani are și el o influență: când nodul ascendent al orbitei lunare este la echinocțiul de iarnă, declinația lunară poate ajunge la circa 28° în fiecare lună. Aceasta înseamnă că Luna poate ajunge deasupra capului la latitudini de până la 28° de la ecuator, în loc de doar 18°. Orientarea semilunii depinde și ea de latitudinea de la punctul de observare: mai aproape de ecuator, un observator poate vedea o semilună cu partea luminată în jos.

Lunea este vizibilă timp de două săptămâni la fiecare 27,3 zile la Polul Nord și Polul Sud. Lumina Lunii este utilizată de zooplanctonul din Oceanul Arctic atunci când Soarele este sub orizont timp de mai multe luni consecutiv.

Distanța dintre Lună și Pământ variază de la circa  la  la perigeu și, respectiv, apogeu. La 14 noiembrie 2016, s-a aflat mai aproape de Pământ la lună plină decât a mai fost vreodată după 1948, cu 14% mai aproape decât cea mai îndepărtată poziție la apogeu. Denumit "superlună", acest punct coincide cu luna plină la un interval de o oră, și a fost cu 30% mai luminoasă decât atunci când s-a aflat la cea mai mare distanță, întrucât diametrul său unghiular a fost cu 14% mai mare, deoarece . La niveluri mai scăzute, percepția umană a reducerii strălucirii ca procentaj este dată de formula:

Când reducerea reală este de 1,00 / 1,30, sau de circa 0,770, reducerea percepută este de 0,877, sau de 1,00 / 1,14. Aceasta dă o creștere maximă percepută de 14% între apogeu și perigeu la aceeași fază.

Au existat controverse istorice dacă trăsăturile de pe suprafața Lunii se schimbă sau nu în timp. Astăzi, multe din aceste afirmații sunt considerate iluzorii, rezultate fiind din observații efectuate în condiții de iluminare diferită, din slaba , sau din desene inadecvate.  au însă loc uneori și ar putea fi responsabile pentru un procentaj minor al fenomenelor lunare tranzitive. Recent, s-a sugerat că o regiune cu un diametru de circa  de pe suprafața lunară s-a modificat printr-o erupție de gaze de acum un milion de ani. Aspectul Lunii, ca și cel al Soarelui, poate fi afectat și de atmosfera Pământului: printre efectele comune se numără un  de 22° format când lumina Lunii este refractată prin cristalele de gheață ale norilor cirrostratus aflați la mare altitudine, și alte  care apar când Luna este observată prin nori subțiri.Zona iluminată a sferei vizibile (gradul de iluminare) este dată de formula , unde  este elongația (adică unghiul între Lună, observator (de pe Pământ) și Soare).

Efecte mareice

Atracția gravitațională pe care o exercită masele una față de cealaltă scade invers proporțional cu pătratul distanței între cele două mase. Ca urmare, atracția puțin mai puternică exercitată de Lună asupra părții Pământului aflată mai aproape de ea în comparație cu cea opusă conduce la forțele mareice. Forțele mareice afectează atât scoarța Pământului, cât și oceanele.

Cel mai evident efect al forțelor mareice este formarea a două umflături pe oceanele Pământului, una pe partea de Pământ dinspre lună, cealaltă pe cea opusă Lunii. Aceasta conduce la o creștere a nivelului mărilor, numită maree oceanică. Cum Pământul se învârte în jurul propriei axe, una dintre aceste umflături oceanice (fluxul) ridică apa de "sub" Lună, în timp ce cealaltă este exact invers. Ca urmare, există două fluxuri și două refluxuri în circa 24 de ore. Întrucât Luna orbitează Pământul în aceeași direcție ca și rotația Pământului, fluxurile au loc la distanțe de 12 ore și 25 de minute; cele 25 minute se datorează timpului pe care îl petrece Luna pe orbita Pământului. Soarele are același efect mareic asupra Pământului, dar forțele sale de atracție sunt doar 40% din cele ale Lunii; combinația de forțe dată de pozițiile relative la Pământ ale Lunii și Soarelui este responsabilă pentru mareele vii și mareele moarte. Dacă Pământul ar fi o planetă de apă (fără continente) ar produce o maree de doar un metru, foarte previzibilă, dar mareele oceanice sunt modificate puternic de alte efecte: cuplarea  prin frecare a apei cu rotația Pământului prin intermediul fundului oceanului, inerția mișcării apei, bazinele oceanice care sunt mai puțin adânci spre țărm, trecerea apei dintr-un bazin oceanic în altul. Ca urmare, temporizarea mareelor în diferitele puncte ale Pământului este în primul rând determinat empiric și explicat teoretic.

Deși gravitația produce accelerație și mișcare în cadrul oceanelor lichide de pe Pământ, cuplajul gravitațional între Lună și masa solidă a Pământului este elastic și plastic. Rezultatul este un efect mareic mai pronunțat al Lunii asupra Pământului, care produce o umflătură a porțiunii solide a Pământului aflată cel mai aproape de Lună, care acționează ca un cuplu de forțe în opoziție față de rotația Pământului. Acest cuplu "consumă" moment cinetic și energie cinetică de rotație, încetinind rotația Pământului. Acest moment cinetic pierdut de Pământ este transferat Lunii într-un proces care îndepărtează Luna, reducându-i viteza orbitală în jurul Pământului. Astfle, distanța între Pământ și Lună , și viteza de rotație a Pământului scade. Măsurătorile făcute cu reflectoare laser în timpul misiunilor Apollo au relevat că distanța între Lună și Pământ crește cu  pe an (aproximativ viteza cu care cresc unghiile oamenilor). Ceasurile atomice arată și ele că ziua pe Pământ crește cu circa 15  pe an, crescând usor viteza cu care se ajustează UTC prin secunde suplimentare. Lăsat să decurgă nestingherit, acest fenomen va continua până când rotația Pământului și perioada orbitală a Lunii se sincronizează. Ca urmare, Luna va ajunge să fie suspendată pe cer deasupra unui singur meridian, cum este actualmente cazul cu Pluto și satelitul său, Charon. Soarele însă va deveni o gigantă roșie care va cuprinde sistemul Pământ-Lună cu mult înainte să se întâmple aceasta.

Similar, mareele acționează și asupra suprafeței Lunii cu o amplitudine de circa  și o perioadă de 27 de zile, cu două componente: una fixă datorată Pământului, întrucât se află în rotație sincronă, și una variabilă, produsă de Soare. Componenta indusă de Pământ rezultă din librație, un rezultat al excentricității orbitale a Lunii (dacă orbita Lunii ar fi perfect circulară, ar exista doar maree solare). Librația modifică și unghiul din care se vede Luna, permițând observarea de-a lungul timpului, de pe Pământ, a unui total de 59% din suprafața ei. Efectele cumulative ale acumulării de tensiune prin aceste forțe mareice produce . Cutremurele lunare sunt mult mai rare și mai slabe decât cele de pământ, deși cutremurele lunare pot dura până la o oră—durată semnificativ mai mare decât cutremurele terestre—din cauza absenței apei care atenuează vibrațiile seismice. Existența cutremurelor lunare este o descoperire neașteptată realizată cu ajutorul seismometrelor puse pe Lună de astronauții misiunilor Apollo între 1969 și 1972.

Eclipse
Eclipsele pot avea loc atunci când Soarele, Pământul și Luna sunt toate într-o linie dreaptă (așa-numita "sizigie"). Eclipsele de Soare au loc la lună nouă, când Luna este între Soare și Pământ. Eclipsele de Lună au în schimb loc la lună plină, când Pământul este între Soare și Lună. Dimensiunea aparentă a Lunii este aproximativ egală cu cea a Soarelui, ambele având o lățime de circa o jumătate de grad. Soarele este mult mai mare decât Luna, dar distanța exact de atâtea ori mai mare este cea care face să pară de aceeași dimensiune când sunt privite de pe Pământ. Variațiile de dimensiune aparentă, datorate orbitelor necirculare sunt și ele aproape la fel de mari, dar ciclurile diferă. De aceea, sunt posibile atât eclipse de Soare totale (în care Luna pare mai mare decât Soarele) cât și inelare (în care Luna pare mai mică decât Soarele). La o eclipsă totală, Luna acoperă complet discul Soarelui și coroana devine vizibilă cu ochiul liber. Deoarece distanța între Lună și Pământ crește treptat în timp, diametrul unghiular aparent al Lunii este în scădere. De asemenea, în evoluția sa către faza de gigantă roșie, dimensiunea reală a Soarelui, împreună cu diametrul său aparent pe cer, cresc încet. Combinația acestor două schimbări înseamnă că acum câteva sute de milioane de ani, Luna acoperea întotdeauna complet Soarele la eclipsele de Soare, și nu era posibilă nicio eclipsă inelară. La fel, peste câteva sute de milioane de ani, Luna nu va mai acoperi complet Soarele, și nu vor mai avea loc eclipse totale de Soare.

Întrucât orbita Lunii în jurul Pământului este înclinată cu circa 5,145° (5° 9') față de orbita Pământului în jurul Soarelui, eclipsele nu au loc la fiecare lună plină și lună nouă. Pentru a avea loc o eclipsă, Luna trebuie să fie în apropierea intersecției celor două plane orbitale. Periodicitatea și recurența eclipselor de Soare și de Lună sunt descrise de saros, care are o perioadă de aproximativ 18 ani.

Deoarece Luna ne blochează permanent vederea pe o zonă circulară de pe cer cu diametrul de o jumătate de grad, fenomenul asociat de ocultație are loc atunci când o stea strălucitoare sau o planetă trece prin spatele Lunii și nu mai este vizibilă. Astfel, o eclipsă de Soare este o ocultație a Soarelui. Deoarece Luna este comparativ mai aproape de Pământ, ocultațiile stelelor individuale nu sunt vizibile peste tot pe planetă în același timp. Din cauza precesiei orbitei Lunii, în fiecare an sunt ocultate alte stele.

Observarea și explorarea

Studiile antice și medievale

Înțelegerea ciclurilor Lunii a fost una din primele evoluții ale astronomiei: înainte de secolul al V-lea î.e.n., astronomii babilonieni înregistraseră ciclul Saros de 18 ani al eclipselor de Lună,  iar  descriseseră elongația lunară a Lunii.    dădea instrucțiuni pentru prezicerea eclipselor de Lună și de Soare. Mai târziu, au fost înțelese forma fizică a Lunii și cauza luminii Lunii. Filosoful grec antic Anaxagoras  gândea că Soarele și Luna sunt ambele pietre sferice gigantice, și că cea din urmă reflecta lumina primului. Deși chinezii din timpul dinastiei Han credeau că Luna este energie echivalentă cu qi, teoria "influenței radiante" recunoștea și că lumina Lunii este doar o reflecție a celei de la Soare, iar  (78–37 î.e.n.) observa sfericitatea Lunii. În secolul al II-lea e.n., Lucian din Samosata a scris un roman în care eroii călătoreau pe Lună, care era locuită. în 499 e.n., astronomul indian Aryabhata menționa în  că lumina solară reflectată este cauza strălucirii Lunii. Astronomul și fizicianul Alhazen (965–1039) a constatat că lumina solară nu este reflectată de Lună ca o oglindă, ci că lumina este emisă în toate direcțiile de fiecare parte a suprafeței luminate de Soare a Lunii. Shen Kuo (1031–1095) din dinastia Song a creat o alegorie care echivala creșterea și descreșterea Lunii cu o minge mare de argint reflectiv care, atunci când este îmbibată cu pulbere albă și observată dintr-o parte, arată ca o semilună.

În  a lui Aristotel  (384–322 î.e.n.), Luna marca limita între sferele elementelor muabile (pământ, apă, aer și foc), și stelele nemuritoare de eter, o filosofie influentă care avea să domine gândirea umană timp de secole. În secolul al II-lea î.e.n. însă,  a emis ipoteza corectă că mareele sunt produse de atracția Lunii, și că înălțimea lor depinde de poziția Lunii în raport cu Soarele. În același secol, Aristarh , obținând pentru distanță o valoare de circa douăzeci de ori raza Pământului. Aceste rezultate au fost mult îmbunătățite de Ptolemeu (90–168 e.n.): valorile obținute de el, distanță medie egală cu de 59 de ori raza Pământului și diametru egal cu 0,292 diametrul Pământului erau aproape de valorile exacte, de circa 60 și, respectiv, 0,273. Arhimede (287–212 î.e.n.) proiectase un planetariu care putea calcula mișcările Lunii și ale altor corpuri din Sistemul Solar.

În Evul Mediu, înainte de inventarea telescopului, Luna a fost din ce în ce mai mult recunoscută ca sferă, deși mulți credeau că este "perfect netedă".

În 1609, Galileo Galilei a realizat unul dintre primele desene telescopice ale Lunii în cartea sa  și a observat că nu este netedă, ci are munți și cratere. A urmat cartografierea telescopică a Lunii: mai târziu în secolul al XVII-lea, eforturile lui Giovanni Battista Riccioli și Francesco Maria Grimaldi au condus la sistemul de denumire a reliefului Lunii folosit și astăzi. Lucrarea mai exactă din anii 1834–36  de  și , și cartea lor asociată din 1837 , primul studiu trigonometric precis al reliefului Lunii, cuprindea altitudinile a peste o mie de munți, și introducea studiul Lunii la precizii echivalente cu cele din geografia Pământului. Se credea că craterele lunare, observate pentru prima oară de Galileo, sunt vulcanice. Aceasta până la când  a avansat în anii 1870 ideea că sunt formate de coliziuni. Această ipoteză a căpătat susținere în 1892 prin experimentele geologului , și prin studiile comparative din deceniile anilor 1920 până în anii 1940, care au dus la dezvoltarea , care în anii 1950 devenea o ramură nouă și emergentă a .

Cu navele spațiale

Secolul al XX-lea

Misiunile sovietice
Cursa Spațială instigată de Războiul Rece între Uniunea Sovietică și Statele Unite au dus la o accelerare a interesului pentru explorarea Lunii. După ce lansatoarele au căpătat capabilitățile necesare, aceste țări au trimis sonde fără echipaj uman în misiuni de observare din zbor, cu impact și cu aselenizare. Navele din  al Uniunii Sovietice au fost primele care au realizat mai multe obiective: după trei misiuni eșuate, fără nume, din 1958, primul obiect făcut de om care a scăpat de gravitația Pământului și a trecut pe lângă Lună a fost ; primul obiect făcut de om care a lovit suprafața Lunii a fost , și primele fotografii ale părții normal ascunse a Lunii au fost realizate de , toate în 1959.

Prima navă spațială care a efectuat o aselenizare ușoară a fost Luna 9 și primul vehicul fără echipaj care a orbitat în jurul Lunii a fost , ambele în 1966.  au fost aduse înapoi pe Pământ de trei  ( în 1970,  în 1972, și  în 1976), care au adus în total 0,3 kg. Două rovere realizate în premieră au aselenizat în 1970 și 1973 în cadrul programului sovietic Lunohod.

Misiunile americane
La sfârșitul deceniului anilor 1950, la apogeul Războiului Rece, Forțele Terestre ale Statelor Unite () au efectuat un  secret care propunea construcția pe Lună a unui avanpost militar cu echipaj uman denumit , cu potențialul de a efectua o gamă largă de misiuni, de la cercetări științifice până la bombardament nuclear asupra Pământului. Studiul includea posibilitatea de a efectua un test nuclear pe Lună. Forțele Aeriene, care la acea dată erau în competiție cu Forțele Terestre pentru rolul de vârf de lance al programului spațial, și-a dezvoltat propriul plan similar cu numele . La ambele propuneri s-a renunțat în cele din urmă după ce programul spațial a fost în mare parte transferat de la armată la agenția civilă NASA.

După angajamentul președintelui John F. Kennedy în 1961 de a realiza o aselenizare a unui echipaj uman înainte de sfârșitul deceniului, Statele Unite, în frunte cu NASA, au lansat o serie de sonde fără echipaj uman pentru a dezvolta înțelegerea suprafeței lunare pentru a pregăti misiunile umane:   al lui Jet Propulsion Laboratory a produs primele fotografii de detaliu;  a produs hărți ale întregii Luni; programul Surveyor a aselenizat cu  la patru luni după Luna 9. În paralel, s-a dezvoltat Programul Apollo cu echipaje umane; după o serie de teste cu și fără echipaj ale navei spațiale Apollo pe orbita Pământului, și împins înainte de perspectiva unui , în 1968 Apollo 8 a efectuat prima misiune cu echipaj uman pe orbita Lunii. Aselenizarea ulterioară a primilor oameni în 1969 este considerată punctul culminant al Cursei Spațiale.

Neil Armstrong a devenit primul om care a mers pe Lună, în calitate de comandant al misiunii americane Apollo 11 punând piciorul pe Lună la ora 02:56 UTC în ziua de 21 iulie 1969. Circa 500 de milioane de oameni din toată lumea au urmărit transmisiunea directă a camerei de televiziune Apollo, cea mai mare audiență de televiziune din istoria de până atunci. Misiunile Apollo de la 11 la 17 (cu excepția lui Apollo 13, care a renunțat la aselenizarea planificată) au adus  de rocă și sol lunar în 2196 de eșantioane separate. Aselenizarea și revenirea pe pământ au fost posibile datorită considerabilelor progrese tehnologice din prima parte a deceniului anilor 1960, în domenii cum ar fi chimia ablației, ingineria software și tehnologia de reintrare în atmosferă, precum și de managementul extrem de competent al enormei întreprinderi tehnice.

În timpul misiunilor Apollo cu aselenizare, au fost instalate pe suprafața Lunii pachete de instrumente științifice. , cuprinzând sonde de flux termic, seismometre și magnetometre, au fost instalate la punctele de aselenizare Apollo 12, 14, 15, 16 și 17. Transmisiunile în direct de date către Pământ au fost sistate spre sfârșitul lui 1977 din considerente financiare, dar, întrucât tablourile de retroreflectoare colț-de-cub pentru  de la acele stații sunt instrumente pasive, ele sunt încă utilizate. Telemetria acestor stații este calculată periodic din stații terestre cu o precizie de câțiva centimetri, iar datele din acest experiment sunt utilizate pentru a calcula limitele dimensiunii nucleului Lunii.

Anii 1980–2000

După prima cursă spre Lună, au urmat niște ani de liniște, dar, începând cu deceniul anilor 1990, multe alte țări s-au implicat în exporarea directă a Lunii. În 1990, Japonia a devenit a treia țară care a dus un obiect pe orbita Lunii, cu nava spațială . Aceasta a lansat o sondă mai mică, Hagoromo, pe orbita Lunii, dar transmițătorul s-a defectat, iar misiunea nu a mai fost utilă. În 1994, SUA au trimis pe orbita lunară nava spațială  dezvoltată într-un proiect comun NASA-Departamentul Apărării. Această misiune a obținut prima hartă topografică cvasiglobală a Lunii, și primele imagini globale  ale suprafeței lunare. În 1998, aceasta a fost urmată de misiunea , ale cărei instrumente au indicat prezența unui exces de hidrogen la polii Lunii, care probabil a fost produs de prezența gheții pe o adâncime de câțiva metri în regolitul din craterele permanent umbrite.

India, Japonia, China, Statele Unite ale Americii și Agenția Spațială Europeană au trimis fiecare orbiteri lunari. Dintre aceștea în special Chandrayaan-1 al  a contribuit la confirmarea descoperirii de gheață lunară în craterele permanent umbrite de la poli și legată de regolitul lunar. Epoca post-Apollo a fost marcată și de două misiuni cu rover: ultima misiune sovietică Lunohod din 1973, și misiunea chinezească curentă , care a pus în funcțiune  la 14 decembrie 2013. În conformitate cu , Luna rămâne liberă pentru explorare în scopuri pașnice pentru toate țările.

Secolul al XXI-lea

Nava spațială europeană , a doua navă cu propulsie cu ioni, s-a aflat pe orbita Lunii din 15 noiembrie 2004 până la impactul său cu Luna la 3 septembrie 2006, și a efectuat primul studiu detaliat al elementelor chimice de pe suprafața Lunii.

Ambițiosul  a început cu , care a reușit să orbiteze Luna din 5 noiembrie 2007 până la impactul controlat din 1 martie 2009. El a obținut o hartă completă a Lunii. Chang'e 2, începând cu octombrie 2010, a ajuns la Lună mai repede, a cartografiat Luna cu o rezoluție superioară de-a lungul unei perioade de opt luni, apoi a ieșit de pe orbita Lunii pentru a rămâne pentru o perioadă mai mare în punctul Lagrange L2 Pământ-Soare, înainte de a trece pe lângă asteroidul 4179 Toutatis la 13 decembrie 2012, după care s-a îndepărtat în spațiu. La 14 decembrie 2013,  a aselenizat cu un lander lunar, care la rândul său a desfășurat un , denumit Yutu (Chinese: 玉兔; în traducere literală "iepurele de jad"). Aceasta a fost primul  de după  din 1976, și prima misiune cu rover lunar de la  din 1973. China intenționează să lanseze o altă misiune cu rover () înainte de 2020, urmată de o  () puțin după aceea.

Între 4 octombrie 2007 și 10 iunie 2009, misiunea Kaguya a Agenției de Explorare Aerospațială a Japoniei, un orbiter lunar dotat cu o cameră , și doi sateliți radio-transmițători mici, a obținut date geofizice și a realizat primele filme HD din afara orbitei Pământului.
Prima misiune lunară a Indiei, Chandrayaan I, a orbitat din 8 noiembrie 2008 până la pierderea contactului la 27 august 2009, timp în care a realizat o hartă chimică, mineralogică și foto-geologică de înaltă rezoluție a suprafeței lunare și a confirmat prezența moleculelor de apă în solul lunar.  intenționa să lanseze în 2013 , care urma să cuprindă și un rover lunar robotic rusesc. Eșecul misiunii rusești  a amânat și acest proiect.

SUA a contribuit la lansarea  (LRO), a impactorului  și la observațiile ulterioare începând cu 18 iunie 2009; LCROSS și-a îndeplinit misiunea realizând un impact planificat și atent observat în craterul  la 9 octombrie 2009, pe când LRO încă mai funcționează, adunând date precise de altimetrie lunară și realizând imagini de mare rezoluție. În noiembrie 2011, LRO a trecut peste craterul uriaș și puternic luminat Aristarh.  NASA a publicat fotografii ale craterului la 25 decembrie 2011.

Două nave  ale NASA au început să orbiteze Luna pe la 1 ianuarie 2012, într-o misiune de a afla mai multe despre structura internă a Lunii. Sonda  a NASA, gândită pentru a studia exosfera lunară, a intrat pe orbită la 6 octombrie 2013.

Printre misiunile planificate se numără cea rusească Luna 25: un lander fără echipaj și cu un set de seismometre, și un orbiter bazat pe misiunea marțiană eșuată .
Explorările lunare cu finanțare privată au fost promovate de Google Lunar X Prize, anunțat la 13 septembrie 2007, care oferă 20 de milioane de dolari oricui poate să aselenizeze cu un rover robotic pe Lună și să îndeplinească anumite criterii.  lucrează la un program de a iniția operațiuni la polul sud al Lunii pentru extragerea de apă și  aprovizionarea .

NASA a început un  după apelul președintelui SUA George W. Bush la 14 ianuarie 2004, în care cerea întoarcerea pe Lună înainte de 2019 și construcția unei baze lunare până în 2024. S-a aprobat finanțare pentru  și s-au început teste pentru o navă spațială cu echipaj uman, pentru un , și studii în vederea unui proiect de bază lunară. Programul a fost însă anulat în favoarea unei misiuni umane pe un asteroid până în 2025 și pentru o misiune umană de orbitare a planetei Marte până în 2035. India și-a exprimat și ea speranța de a trimite o misiune umană pe Lună până în 2020.

Planuri de misiuni comerciale
În 2007, X Prize Foundation împreună cu Google, au lansat Google Lunar X Prize pentru a încuraja expedițiile comerciale către Lună. Se va acorda un premiu de 20 de milioane de dolari de împărțit între asocierile private care vor ajunge pe Lună și va efectua anumite operațiuni până la sfârșitul lui martie 2018. În august 2016, participau 16 echipe la concurs.

În august 2016, guvernul american a acordat start-upului american Moon Express permisiune de a aseleniza. A fost prima dată când o firmă privată a primit acest drept. Hotărârea este considerată un precedent care va contribui la definirea standardelor de reglementare a activităților comerciale în spațiu în viitor, întrucât deocamdată funcționarea companiilor fusese restricționată la Pământ și spațiul din imediata apropiere.

Astronomie de pe Lună

De mulți ani, Luna este recunoscută drept un loc excelent pentru telescoape. Este relativ în apropiere;  nu este o problemă; unele cratere din preajma polilor sunt permanent întunecați și reci, ceea ce este util mai ales pentru telescoapele cu infraroșu; și radiotelescoapele aflate pe partea îndepărtată vor fi ecranate de zgomotul radio produs de comunicațiile pământene. Deși  pune probleme pentru părțile mobile ale telescoapelor, el poate fi amestecat cu nanotuburi de carbon și  și folosit la construcția de oglinzi de până la 50 metri în diametru. Se poate realiza destul de ieftin un  lunar cu lichid ionic.

În aprilie 1972, misiunea Apollo 16 a înregistrat diferite fotografii astronomice și spectre de ultraviolet cu .

Statutul legal
Deși landerele  au împrăștiat fanioane ale Uniunii Sovietice pe Lună, și s-au arborat simbolic  la locurile aselenizărilor astronauților Apollo, nicio țară nu revendică vreun teritoriu de pe suprafața Lunii. Rusia și SUA au semnat în 1967 , care definește Luna și întreg spațiul extraterestru drept "". Acest tratat restricționează utilizarea Lunii în scopuri pașnice, interzicând explicit orice instalație militară și orice armă de distrugere în masă.  din 1979 a fost convenit pentru a restricționa exploatarea resurselor Lunii în folosul vreunei singure națiuni, dar în 2014, el era semnat și ratificat de doar 16 țări, dintre care niciuna nu efectuează operațiuni de  și nici nu are vreun plan de a face aceasta. Deși unii indivizi au  în întregime sau parțial, niciuna dintre aceste revendicări nu este considerată credibilă.

În cultură

Mitologie

O litografie veche de 5000 de ani găsită la , Irlanda, ar putea reprezenta Luna, și ar fi astfel cea mai veche reprezentare a ei descoperită în zilele de astăzi. Contrastul între zonele mai înalte și mai luminoase și mările mai întunecate au fost interpretate de diferite culturi printre altele ca , sau ca  și bizonul. În multe culturi antice și preistorice, Luna era personificată ca  sau ca alte fenomene supernaturale, și până astăzi mai persistă .

În Orientul Apropiat Antic, zeul lunii (Sin/Nanna) era masculin. În , Soarele și Luna sunt reprezentate ca bărbat și, respectiv, femeie (Helios/Sol și Selene/Luna). Forma de  a fost folosită din vechime ca simbol pentru Lună. Zeița Selene era reprezentată ca purtând semiluna pe podoaba de pe cap într-un aranjament ce face aluzie la coarne. Semiluna și steaua datează și ele din Epoca Bronzului, reprezentând fie Soarele și Luna, fie Luna și planeta Venus. A ajuns să reprezinte zeița Artemis sau Hecate, și, prin patronajul lui Hecate, a ajuns să fie utilizată ca simbol al Bizanțului.

În Evul Mediu, a evoluat o tradiție iconografică de reprezentare a Soarelui și a Lunii cu chipuri de om.

 (în ) este o minune atribuită de musulmani profetului Mahomed.

Calendar
Fazele regulate ale Lunii fac ca ea să fie un instrument convenabil pentru marcarea trecerii timpului, iar perioadele pătrarelor ei stau la baza multora dintre cele mai vechi calendare. Se crede că niște răboaje cu oase gravate datând încă de acum 20–30.000 de ani ar marca fazele Lunii. Luna de circa 30 de zile este o aproximare a ciclului lunar. Cuvintele germanice provenite din radicalul protogermanic *mǣnṓth-, legat de cuvântul protogermanic *mǣnōn, indică utilizarea unui calendar lunar de către popoarele germanice () înainte de adoptarea unui calendar solar. Radicalul proto-indo-european pentru lună, *méh1nōt, derivă din radicalul verbal *meh1-, "a măsura", "indicând o concepție funcțională asupra Lunii, respectiv însemn al lunii" ( cuvintele măsură și menstrual), și reflectă importanța Lunii pentru multe culturi antice în domeniul măsurării timpului (vezi latinescul  și grecescul  (meis) sau  (mēn), cu sensul de "lună"). Majoritatea calendarelor istorice sunt lunisolare. Calendarul islamic de secol al VII-lea este un excepțional exemplu de calendar lunar pur. Lunile sunt tradițional denumite după apariția , sau a primei semiluni, peste orizont.

Lunaticii
Luna a fost de mult timp asociată cu nebunia și lipsa rațiunii; cuvântul  derivă din numele Lunii. Filosofii Aristotel și Pliniu cel Bătrân susțineau că luna plină induce nebunia la persoanele susceptibile, crezând că creierul, care este predominant apă, trebuie să fie afectat de Lună și de puterea ei asupra mareelor, dar gravitația Lunii este prea slabă pentru a afecta o persoană individuală. Chiar și astăzi, oameni care cred într-un  susțin că internările în spitalele de psihiatrie, accidentele rutiere, omuciderile sau sinuciderile au o frecvență mai mare la lună plină, dar zeci de studii invalidează aceste afirmații.

Note

Note de completare

Citări

Bibliografie

Lectură suplimentară

 The Moon. Discovery 2008. BBC World Service.

  (podcast și stenogramă)

Legături externe

Imagini și filme produse de NASA despre Lună

Resurse cartografice
The Moon on Google Maps, redare în 3D a Lunii, similară cu Google Earth

 Gazetteer of Planetary Nomenclature (USGS) Listă de toponime.

 Globuri 3D zoomabile:

  Hărți și panorame ale locurilor de aselenizare Apollo
 Japan Aerospace Exploration Agency (JAXA), imagini Kaguya (Selene)
 Imagine mare a zonei de la polul nord al Lunii

Unelte de observare

  Când va fi vizibilă următoarea semilună, din orice locație.

General
Lunar shelter (building a lunar base with 3D printing)

Sateliți planetari

Luna