Los Tres Excelentísimos Comunes de Cataluña fue la denominación conjunta que recibieron las tres principales instituciones de autogobierno de Cataluña durante la edad moderna hasta 1714, año en el que fueron abolidas:
 la Diputación del General de Cataluña
 el Consejo de Ciento de Barcelona
 el Brazo militar de Cataluña

La coaligación de las tres instituciones en la defensa de las constituciones catalanas llevó al virrey de Cataluña, el duque de Villahermosa, a alertar de los "peligros" que podía suponer para el poder real. En 1705 estalló la rebelión austracista de Cataluña en el contexto de la guerra de sucesión española que finalizaría con el Tratado de Utrecht. Al año siguiente de la rebelión, en 1706, el felipista marqués de Gironella se refería a la Conferencia de los Tres Comunes como «Junta perniciosa y maliciosa (...) triplealianza (...) oráculo de toda la nación catalana».

Los Tres Comunes

Diputación del General de Cataluña

La Diputación del General de Cataluña era la institución que representaba a Cataluña con carácter permanente y ordinario. Por «General» o «Generalidad» se designaba a toda la comunidad de individuos del Principado de Cataluña. La Diputación del General fue el resultado de un proceso histórico gradual de ochenta años que se prolongó desde fines del  hasta mediados del . La institución cristalizó finalmente debida a la Guerra de los Dos Pedros que enfrentó a Corona de Aragón contra la Corona de Castilla. La larga guerra supuso continuas movilizaciones de tropas y la necesidad de alzar o reformar las murallas de muchas de las ciudades de los estados de la Corona de Aragón. Ello desembocó en la imperiosa necesidad de desarrollar un organigrama fiscal, decisión que se plasmó en la Corte de Cervera de 1359 en la cual designó una comisión encargada de recaudar los impuestos para financiar la guerra contra Castilla; dicha comisión permanente resultaría en la Diputación del General de Cataluña. Equivalentemente se crearon la Diputación del General de Aragón y la Diputación del General de Valencia. Tras la entronización de la dinastía Trastámara las funciones políticas de la Diputación del General de Cataluña dieron lugar a una fase de conflictos crecientes contra el autoritarismo de los nuevos monarcas, que acabó estallando en la guerra civil catalana iniciada cuando la Diputación del General de Cataluña declaró la guerra contra el rey Juan II de Aragón. Finalizada la guerra, el hijo de Juan II, el rey Fernando el Católico, se ganó el afecto de los catalanes al refrendar la Constituciones de Cataluña y el protagonismo de la Diputación del General devino fundamental en la política catalana durante el . El proyecto uniformista del conde duque de Olivares a mediados del  provocó el estallido de la guerra de Cataluña en la que nuevamente la Diputación del General declaró la guerra al rey, en esta ocasión contra Felipe IV de España, toda vez que se proclamó la república de Cataluña y su separación de España. El jurista catalán Juan Luis de Fontanella refrendaba al estallar la guerra en 1640 que «los diputados, como es su deber, jamás dejarán de ladrar cuando algo se haga que perjudique las libertades de la Patria». Mas en esta ocasión el fin de la guerra acabó con la subordinación de la Diputación del General de Cataluña al poder real. Aun así, la conflictividad política que continuó generando Cataluña dentro de España se canalizó, a partir de entonces, a través del creciente poder de los otros dos comunes de Cataluña: el «Consejo de Ciento de Barcelona» y el «Brazo militar de Cataluña».

Consejo de Ciento de Barcelona

El Consejo de Ciento de Barcelona era la institución de autogobierno municipal de la ciudad de Barcelona; recibió dicho nombre porque lo formaba una asamblea de 100 ciudadanos, los llamados jurados, que asesoraban y supervisaban a los magistrados municipales, los consellers de Barcelona; quedó fijado el número en cien, aunque la cifra de jurados de la asamblea fue aumentando a lo largo del tiempo. El Consejo de Ciento fue fortalecido durante la Edad Moderna por Fernando II de Aragón tras la guerra civil catalana (1462-1472). En la reforma de 1510 se igualó en número de representantes de todos los estamentos y se permitió, tras tres siglos, la reincorporación de los nobles al gobierno municipal. Durante la guerra de Cataluña (1640-1652) el Consejo de Ciento continuó abriéndose a todos los estamentos sociales, incorporando al ''conseller'' sexto, el representante de los menestrales. Los ejes de poder que desarrolló Barcelona se fundamentaron en el alto grado de interestamentalidad de sus cuadros dirigentes, guiados por la clase mercantil barcelonesa, la ambición de competencias, y la pretensión de representar a todas las ciudades de Cataluña. En este aspecto cabe tener en cuenta que el poder del Consejo de Ciento no se constreñía al interior de las murallas de Barcelona, sino que mediante el privilegio del Carreratge, varias ciudades y villas catalanas se convirtieron en Carrer de Barcelona (calle de Barcelona); se acogieron a dicho privilegio municipios como Caldas de Montbui, La Roca del Vallés, Igualada, etc, en tal manera que el poder de los consellers de Barcelona se extendió progresivamente por toda Cataluña. El sistema de gobierno municipal radicaba su funcionamiento en la meritocracia y la incorporación de nuevos miembros a la clase mercantil dirigente mediante la incorporación de nuevas familias procedentes, o bien de estamentos inferiores, o bien de la ruralía catalana. Los Usajes y la gran cantidad de privilegios recibidos de los reyes de Aragón habían situado a Barcelona en una posición única dentro de Cataluña y de toda la corona española: nombramiento de cónsules ultramarinos, de embajadores propios, acuñación de moneda propia, guarnición militar propia mediante la coronela gremial de Barcelona, privilegio de cobertura y condición de sus consellers de Grandes de España. En 1633 Gaspar Sala afirmaba que «Barcelona es la cabeza de toda Cataluña, y el espejo en que las demás ciudades se miran», mientras que ante el fracaso de su Gran Memorial, el conde duque de Olivares concluía que «las tres cuartas partes del Principado dependen de Barcelona». En 1704, en los albores del estallido de la Guerra de Sucesión Española, el marqués de Mancera manifestaba ante el Consejo de Estado que
«todo el Principado de Cataluña consiste en la posesión de Barcelona».

Brazo militar de Cataluña

Si tanto la Diputación del General como el Consejo de Ciento hundían sus raíces en la Edad Media y las leyes pactadas con los reyes de Aragón, será una institución propia de la modernidad política de Cataluña la que adquirirá un protagonismo relevante en el belicismo catalán de los siglos XVII y XVIII: el Brazo militar de Cataluña. Dicha institución fue creada en 1602 por Onofre de Alentorn con la misión de congregar a toda la aristocracia militar catalana. En sus Ordinacions se configuraba el funcionamiento de la nueva institución y la ambición por influenciar en la política de Cataluña. La Junta de Oficiales era el organismo rector del Brazo militar y estaba formado por ocho miembros: el protector, el clavario, y seis consejeros, los cuales estaban asistidos por un síndico. Todos ellos tenían un mandato de dos años, siendo el Protector del Brazo su máxima autoridad. La aristocracia militar catalana era convocada en el Consejo Plenario, siendo sus resoluciones ejecutadas por los oficiales del Brazo. Tras la Guerra de Cataluña (1640-1659) la corona española había conseguido el control de Diputación del General y del Consejo de Ciento mediante las desinsaculaciones, esto es, la exclusión de todos aquellos que no fueran afectos al rey, de las listas de posibles candidatos en sendas instituciones. Pero el Brazo militar escapó de dicho control al ser sus oficiales escogidos ad aurem secret, impidiéndose así cualquier intervención del monarca. Para extender su poder de influencia el Brazo militar aceptó, a la par de los Nobles y de los Caballeros del Principado Cataluña, a los a Ciudadanos Honrados, engrosando sus listas de registro con miembros cada vez más radicalizados ante la imposibilidad de acceder a la Diputación del General o al Consejo de Ciento. El estado de guerra permanente en que vivieron los catalanes del  —Guerra de Cataluña (1640-1659), Guerra de Devolución (1667-1668), Guerra franco-holandesa (1672-1678), y Guerra de los Nueve Años (1688-1697)— favoreció la ascendencia del Brazo militar en la política de Cataluña. A partir de esa fecha, el Brazo militar catalán impulsará la acción coaligación de las tres instituciones mediante la «Conferencia de los Tres Comunes», conferencia con la que conseguirá arrastrar tanto a la Diputación, como al Consejo de Ciento, a una confrontación abierta contra los crecientes atisbos de absolutismo de Felipe V, y que acabará con el estallido de la rebelión de Cataluña y el inicio de la Guerra de Sucesión en el interior de España. En 1715, finalizada la guerra, el intendente José Patiño definía en su informe ante el Consejo de Castilla al Brazo militar de Cataluña como «un congreso de todos los caballeros de Cataluña que se juntaban a su arbitrio, fuera de Cortes, y en cualquier tiempo», en tal manera que se convirtió en el tercer contrapoder frente a la monarquía, adquiriendo más fuerza incluso que la Generalidad en la defensa del sistema constitucional catalán; Patiño concluía su informe con las siguientes palabras: «de algunos años a esta parte, por descuido o tolerancia de los ministros, se había hecho formidable, y se entrometía en todas las materias de estado, publicándose celadores de la observancia de sus fueros».

La Conferencia de los Tres Comunes

El sitio de Barcelona de 1697 supuso el fin de la guerra de los Nueve Años (1688-1697); circunscrito dicho conflicto en las intrigas sucesorias ante la predecible muerte de Carlos II de España y los tratados de reparto de la monarquía española entre Francia e Inglaterra, la pasiva actitud de las tropas españolas frente a las tropas francesas generó un gran rencor hacia la corte de Madrid. A partir de 1698 el Brazo militar de Cataluña instó al Consejo de Ciento de Barcelona a reunirse en conferencia, una coaligación a la que se uniría más tarde el otro común, la Diputación del General. Tras la muerte de Carlos II en noviembre de 1700 y la entronización de un Borbón francés al frente de la monarquía española el Brazo militar catalán convocó nuevamente a los otros dos comunes a conferenciar. La negativa de Felipe V a convocar la vice-regia, la destitución del virrey de Cataluña Jorge de Darmstadt, así como el nombramiento de nuevo virrey sin consentimiento de las Cortes catalanes, tal y como era de precepto según las Constituciones de Cataluña, iniciaron un período de conflictividad institucional contra el nuevo monarca Borbón. El clima de tensión se suavizó tras la Cortes de Cataluña de 1701-1702, pero en 1703 la «Conferencia de los Tres Comunes» volvió a coaligarse para detener la vulneración de las constituciones catalanas por parte del virrey, concluyendo en la representación enviada ante Felipe V que «en Cataluña no hay cosa mas establecida y fixa que sus constituciones se deben entender a la letra», y denunciando que «se experimenta una total inobservancia de las leyes que vuestra magestad y los Braços [sic] en estas últimas Cortes establecieron».

Ante las amenazas crecientes, el virrey de Cataluña intentó calmar a los Tres Comunes prometiendo la recta observación de las leyes de Cataluña en tal manera que «cesarían de una vez las disputas y ser restablecería la buena armonía entre los ministros regios y los comunes». Pero la realidad fue bien distinta y el nombramiento de un virrey, Francisco de Velasco, solo agravó aún más la situación hasta llegar a lo insostenible; en enero el Brazo militar de Cataluña envió un último aviso a Felipe V advirtiéndole del «poco agrado, aceptación y agasajo con que el lugarteniente de vuestra magestad trata al Braço quedando toda la nobleza catalana mortificada». El intento de desembarco aliado en Barcelona en 1704 alarmó sobremanera a la corte de Felipe V, a lo que siguió una política de detenciones indiscriminada lanzada por el virrey Velasco que conculcaba gravemente las Constituciones de Cataluña; así mismo el virrey, a la par que urgía a Madrid para que le enviaran refuerzos militares para contener la situación en Barcelona, prohibió que se celebrara cualquier conferencia más entre los Tres Comunes de Cataluña. En febrero de 1705 Felipe V decretó que «en vista de los absurdos que han resuelto y resultan de dichas conferencias contra mi real servicio, y quietud pública de esse [sic] Principado, he tenido por bien de resolver y mandar que no se tengan ni permitan»; tan solo tres meses más tarde, en mayo de 1705, estalló la rebelión de Cataluña que arrastró a toda España a la guerra civil durante la guerra de sucesión española. Finalmente en octubre de 1705 las tropas del archiduque Carlos tomaron Barcelona, y tanto la Generalidad de Cataluña, como los Consellers de Barcelona, como el Brazo militar de Cataluña, le aclamaron como a un libertador. Días más tarde el archiduque de Austria era proclamado legítimo rey Carlos III de España, jurando respetar las Constituciones de Cataluña y convirtiendo a Barcelona en sede de su corte y baluarte austracista durante el resto de la guerra.

Tribunal de Contrafacciones

El Tribunal de Contrafacciones era la institución de Cataluña que garantizaba la aplicación de las Constituciones catalanas y resolvía de manera suprema ante cualquier acción por parte del rey, o de los oficiales del rey, contraria al ordenamiento constitucional catalán. Ansiosamente deseado, los catalanes pugnaron durante doscientos años hasta conseguir su creación. En las Cortes catalanas de 1533 los brazos catalanes propusieron al rey Carlos I su aprobación, para asegurar que la Corona Española cumplía con la Constitución de la Observancia, que determinaba el principio que el rey estaba sometido a las constituciones catalanas. Pero no fue hasta dos siglos después, en las Cortes catalanas de 1701-1702, cuando el rey Felipe IV (V de Castilla) aprobó la creación del tribunal. La ocasión para conseguirlo apareció con la entronización de la nueva dinastía, la Casa de Borbón, a la cual los «defensores de la observancia de las leyes» pusieron a prueba; la nueva dinastía necesitaba consolidarse, y el inicio de su reinado era la coyuntura en la que la monarquía se encontraba en su máxima debilidad, necesitada de reconocimiento y aprobación; aun así, solo se consiguió después de pugnar duramente contra Felipe V.

El Tribunal de Contrafacciones quedó configurado como un tribunal de garantías constitucionales, formado de manera paritaria entre los representantes del rey y los representantes de los Tres Comunes de Cataluña. Permitía así garantizar el ordenamiento jurídico catalán con la coparticipación de las instituciones del Principado y los oficiales reales. Asumió la atribución que hasta entonces había pertenecido en exclusiva a la Real Audiencia de Cataluña, la cual había fallado casi inexorablemente en favor de la Corona, y con la creación de Tribunal de Contrafacciones la Corona Española permitió la existencia de un tribunal que difícilmente podía controlar y que le exigía la observancia de las constituciones aprobadas en las Cortes Catalanas, tanto por él, como por sus oficiales. La amenaza absolutista parecía así quedar neutralizada, pues el rey o sus virreyes no podían emitir leyes de rango superior a una constitución catalana (ley), de manera que las pragmáticas y los reales decretos quedaban supeditados al ordenamiento constitucional catalán; además, si cualquier oficial real vulneraba una constitución catalana (ley), debía ser sometido a un proceso judicial de contrafacción.

El Tribunal de Contrafacciones entró en funcionamiento en 1703, a raíz del decreto de expulsión que Felipe V ordenó contra el comerciante holandés Arnald Jäger, una expulsión que vulneraba las constituciones catalanas, lo que supuso que automáticamente la conferencia de los Tres Comunes de Cataluña solicitara que se cursara causa de contrafacción. El mismo Felipe V se daría cuenta de las limitaciones que el Tribunal de Contrafacciones suponía para su «real voluntad», y reconocería poco después que tras la Cortes de 1701-1702, los catalanes «habían quedado mas Repúblicos que el parlamento alusivo a ingleses».

Abolición de los Tres Comunes de Cataluña

El último acto conjunto de los Tres Comunes de Cataluña tuvo lugar el 11 de septiembre de 1714 entre las ruinas de Barcelona, cuando aquellos miembros de los Tres Comunes que aún seguían en pie se reunieron a las tres de la tarde en el Portal de San Antonio con la Junta de Gobierno para realizar una última llamada antes de entrar en negociaciones de capitulación con las tropas del duque de Berwick. Frecuentemente se ha atribuido falsamente la autoría del dicho bando al Conseller en Cap de Barcelona Rafael Casanova, cuando la verdad histórica es que Rafael Casanova había caído herido en combate en el Bastión de San Pedro horas antes, y que el bando fue redactado en la conferencia tenida por los Tres Comunes en el Portal de San Antonio, tal y como el mismo bando deja, meridianamente, explicitado. Su traducción al castellano es la que sigue y sus autores fueron, concretando específicamente los nombres, los siguientes:

Por los «Tres Comunes de Cataluña»:
 De la Diputación del General de Cataluña: Francisco de Perpiñá Sala y Sasala, Antonio Grases y Des, y Tomás Antich y Saladrich
 Del Consejo de Ciento de Barcelona: Salvador Feliu de la Peña, Francisco Anton Vidal, José Llaurador, y Gerónimo Ferrer
 Del Brazo militar de Cataluña: Francisco de Sayol y de Quarteroni

Por «Junta de Gobierno y personas asociadas»: Salvador de Tamarit y de Vilanova, Cristóbal Lledó y Carreras, Francisco Mascaró, Juan Llinàs, José Duran y Mora, y Francisco Monnar
Oficiales de guerra: Jacinto Oliver, Fèlix Monjo, Antonio Solá, y Francisco de Castellví y Obando

Tres días después, el 15 de septiembre de 1714, fueron abolidos los Tres Comunes de Cataluña: la Generalidad de Cataluña, el Consejo de Ciento de Barcelona, y el Brazo militar de Cataluña. En el informe de José Patiño (1715) ante el Consejo de Castilla se concluía «los Tres Comunes ruidosos y de más representación de todo el Principado, que sustentaron las turbaciones, por quienes se dirigió la rebelión y resistencia».

Véase también
 Ejército de Cataluña (1713-1714)
 Manuel de Ferrer y Sitges
 Sitio de Barcelona (1713-1714)
 Guerra de sucesión española

Referencias

Bibliografía
 ALBAREDA SALVADÓ, JOAQUIM (2010): La Guerra de Sucesión de España (1700-1714)
 MARTÍ FRAGA, EDUARD (2008): La Conferencia de los Tres Comunes (1697-1714). Una institución decisiva en la política catalana. Barcelona, Ed. Milenio.
 MARTÍ FRAGA, EDUARD (2008): ''La Conferència dels Comuns i el braç Militar. Dues Institucions Decisives en el tombant del s.XVII

Enlaces externos
 Fundación Ernest Lluch:
 Fundación Noguera: La classe dirigent catalana. Els membres de la Conferència dels Tres Comuns i del Braç Militar (1697-1714)

Historia de Cataluña: siglo XVIII
Historia de Cataluña: siglo XVII
Política de Cataluña
Guerra de sucesión española en Cataluña

Tres Comunes de Cataluña


Slaget ved Møn eller slaget ved Lolland var et søslag, der fandt sted 31. maj - 1. juni 1677 under den skånske krig. En mindre svensk eskadre under admiral Erik Sjöblad forsøget at sejle fra Göteborg for at slutte sig til den svenske flåde i Østersøen. Den blev fanget af den overlegne danske styrke under Niels Juel og kraftigt reduceret i løbet af to døgn. Svenskerne mistede otte skibe og 1.500 mænd, der enten blev dræbt, såret eller taget til fange, mens de danske tab var ubetydelige. Admiral Sjöblad var blandt de tilfangetagne.

Sejren forhindrede den svenske flåde i at samle sine styrker og gav værdifuld priseret til den danske flåde. Den bekræftede det danske overherredømme på havet under krigen og lagde grunden til den store danske sejr ved søslaget i Køge Bugt 1. - 2. juli samme år.

Baggrund
Efter slaget ved Öland 1. juni 1676 havde den dansk-hollandske flåde herredømmet over Østersøen og kunne dermed bidrage til krigen i det sydsvenske landskab med togter langs kysterne og ilandsætning af styrker, som det blev gjort under slaget om Ystad. Et godt eksempel var erobringen af byen Karlshamn i Blekinge den 4. oktober 1676, da 400 svenskere måtte opgive deres fæstning. Det og andre eksempler viste, at herredømmet på havet var vigtigt for videre krigsindsats, så den svenske konge måtte igen satse på at opbygge sømagten.

Karl 11. af Sverige var kommet i mangel på forsyninger i Skåne. Desuden var de svenske styrker fanget i Stettin og Stralsund i Nordtyskland. De fleste problemer ville derfor være løst, hvis han kunne vinde herredømmet over Østersøen, og det fik ham til at træffe en skæbnesvanger beslutning: For at kunne koncentrere en så stor militærstyrke som muligt indkaldtes Göteborg-eskadren. Ved at have en stærk eskadre på plads i Göteborg holdt svenskerne ikke bare forbindelsen med udlandet, især Frankrig intakt, men kunne også binde en anselig styrke fra Danmark-Norge. Uden denne styrke ville kontrollen over Kattegat og Skagerrak blive danskernes. Desuden kunne de have flere krigsskibe end før på Østersøen og på længere sigt gøre Niels Juels opgave lettere.

Kommandanterne

Cornelis Tromp, som i forsommeren 1676 var udnævnt til generaladmiral i den dansk-norske flåde, blev sendt hjem fra København i februar 1677 for at skaffe en ny hjælpeflåde fra Holland. Hans plads blev overtaget af admiral Niels Juel.

I mellemtiden havde svenskerne vanskeligheder med at finde en ny rigsadmiral efter nederlaget under slaget ved Öland, hvor Lorentz Creutz omkom. Til sidst blev feltmarskal Henrik Horn valgt trods hans protester. En ledelsesskifte fra todelt kommando med én leder for hær og flåde, som forbinder kamperfaring og sømandskab, fungerede allerede i Danmark-Norge. Horn beordrede admiral Erik Sjöblad til at lede eskadren i maj 1677.

Sejlturen
Den 20. maj 1677 afsejlede den svenske eskadren på 11 fartøjer, heraf tre linjeskib og fem kompagniskibe, der var bevæbnede fragtskibe (ikke specialiserede krigsskibe) i fregatstørrelse og flere småfartøjer samt et brandskib fra Göteborg. Planen var at sejle gennem Storebælt og Langelands Bælt ind i Østersøen i håb om at overliste danskerne. Niels Juel havde lettet anker fra København den 23. maj for at sikre overførelsen af 4.000 tyske soldater fra Münster til Landskrona.

Den 28. maj lå den danske eskadre på 11 krigsskibe hvoraf ni linjeskibe og to fregatter ved Gedser Odde undervejs til Holsten, hvor de tyske tropper ventede. Niels Juel fandt ud af, at svenske skibe var observeret på Storebælt få timer før. Derefter stævnede han ud mellem de danske øer og den tyske østersøkyst og ventede på den svenske eskadre.

Først natten mellem 31. maj og 1. juni fik de to flåder kontakt mellem Femern og Warnemünde i den mecklenburgske bugt, men der var svag vind, så begge parter var nødt til at sætte deres både i vandet. Med robåde til at bugsere deres skibe forsøgte svenskerne at komme forbi, men danskerne fulgte efter.

Søslaget
Allerede om aftenen blev de første skud løsnet, da danskerne endelig nåede frem til det bageste svenske skib, linjeskibet Wrangels Palais, som måtte overgive sig kl. 22, da det var omringet af flere linjeskibe. Først ved daggry den 1. juni kom der mere vind, så Niels Juel kunne sejle hurtigere og tage de nu bageste skibe ved Møn.

Efter Calmar Castel var erobret, måtte danskerne sejle det på grund for at undgå, at skibet skulle synke efter et svensk forsøg på at ødelægge det. Derefter satte Niels Juel på Christianus Quintus efter admiralskibet Amarant under Erik Sjöblad, som efter hårde kampe måtte stryge flaget. Et kompagniskib blev ødelagt af sin egen besætning for at undgå, at det skulle falde i danskernes hænder.

Da kampene var ovre, var to linjeskibe og to kompagniskibe erobret, et skib var så skadet at det senere blev opgivet. Kun tre større skibe undslap; et linjeskib og et kompagniskib nåede frem til Öland, hvor de sluttede sig til den svenske flåde under Horn 13. juni. Det tredje skib kom tilbage til Göteborg gennem Øresund ved at føre engelsk flag.

Efterspil
De erobrede svenske skibe og fanger blev bragt til København. Sjöblad blev udvekslet med de danske fanger 15. august og fik kommandoen over Göteborgs forsvar.
Efter at have påført svenskerne et tab på fem skibe og 1.500 fanger samt et ukendt antal dræbte for beskedne tab vendte Niels Juel sig mod de hollandske skibsledere, som efter hans mening havde gjort en dårlig indsats. En krigsret blev nedsat og dømte fem, den ene til døden. Han stak af, før dommen kunne blive eksekveret.

Tabet af Gøteborgseskadren var vigtig, fordi skibe nu kunne hentes fra andre områder, så sikringen af Øresund blev lettere, og der var skabt et pusterum, der gjorde at danskerne kunne vente på den hollandske hjælpeflåde under Tromp. Resultatet var, at en forenet og stærk dansk flåde kunne komme til kamp ved Stevns. Det blev vigtigt for udfaldet af det vigtige søslag i Køge Bugt den 1. juli 1677, der kom til at give Niels Juel heltestatus.

Skibe
Antallet i parentes indikerer antallet af kanoner på hvert skib.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Bjerg, Hans Christian og Ole L. Frantzen, Danmark i Krig 2005
 Barfod, Jørgen H. (1977) Niels Juel: Liv og gerning i den danske søetat. Universitetsforlaget, Aarhus.
 Barfod, Jørgen H (1997) Niels Juels flåde. Gyldendal, København.
 Bjerg, Hans Christian (redaktør, 1977), Slaget i Køge bugt 1. juli 1677: forudsætninger, forløb og følger. Søe-lieutenant-selskabet, København/Köpenhamn/Copenhagen.
 Ericsson [Wolke], Hårdstedt, Iko, Sjöblom & Åselius (2003) Svenska slagfält. Wahlström & Widstrand, Stockholm. 2003.
 Sjöblom, Ingvar (2003) "Slaget vid Öland 1676: Kronan går under"
 Åselius, Gunnar (2003) "Köge bukt 1676: Danmarks största sjöseger"; pp. 238–46
 Ericsson Wolke, Lars, "En helt ny flotta – sjökrigen under 1600-talets sista årtionden" in Ericson Wolke & Hårdstedt (2009) Svenska sjöslag. Medströms förlag, Stockholm. 2009.
 Rystad, Göran (editor, 2005), Kampen om Skåne Historiska media, Lund.
 Zettersten, Axel (1903) Svenska flottans historia åren 1635-1680 Norrtälje tidnings boktryckeri, Norrtälje.

Møn, Slaget ved
Møn, Slaget ved
Møn, Slaget ved
Møn, Slaget ved
Møn
Begivenheder i 1677

Slaget ved Møn


Miriam Tamara Griffin, geborene Dressler (* 6. Juni 1935 in New York; † 16. Mai 2018) war eine US-amerikanisch-britische Althistorikerin.

Leben

Miriam Griffin studierte an der Columbia University, der Harvard University und der University of Oxford. Sie war Lecturer am Trinity College und Fellow des Somerville College. Sie war die Ehefrau des Altphilologen Jasper Griffin, mit dem sie über fünfzig Jahre verheiratet war und drei Töchter (Julia, Miranda und Tamara) hatte.

Ihre Forschungsschwerpunkte waren die späte römische Republik und die frühe Kaiserzeit sowie die Geistesgeschichte. Sie hat am zehnten Band der Cambridge Ancient History mitgearbeitet, unter anderem bei den Artikeln zu den Flaviern. Zusammen mit Jonathan Barnes hat sie zwei Bände Philosophia Togata zur römischen Philosophie, zur gesellschaftlichen Rolle römischer Philosophen und zur Rezeption der griechischen Philosophie in Rom veröffentlicht.

Schriften
 Seneca. A Philosopher in Politics. Clarendon Press, Oxford 1976, ISBN 0-19-814365-6.
 Nero. The End of a Dynasty. Batsford, London 1984, ISBN 0-7134-4464-9 (Reprinted in paperback. Routledge, London u. a. 2001, ISBN 0-415-21464-5).
 als Herausgeberin mit Jonathan Barnes: Philosophia togata. 2 Bände. Clarendon Press, Oxford 1989–1997;
 Band (1): Essays on philosophy and Roman society. 1989, ISBN 0-19-814884-4;
 Band 2: Plato and Aristotle at Rome. 1997, ISBN 0-19-815056-3.
 als Herausgeberin: A Companion to Julius Caesar. Wiley-Blackwell, Chichester u. a. 2009, ISBN 978-1-405-14923-5 (Auszüge bei googlebooks, Rezension bei H-Soz-u-Kult).

Weblinks

 Nachruf

Althistoriker
Hochschullehrer (University of Oxford)
Brite
Geboren 1935
Gestorben 2018
Frau

Miriam Griffin


Dirk V (født 1054?, død 17. juni 1091) efterfulgte sin fader som greve af Holland, da han var syv år gammel. Indtil han var gammel nok til at varetage sine opgaver, optrådte hans moder, Geertruida af Sachsen som hans værge.

Liv og gerning
Dirk indledte sin position som grev med et alvorligt tilbageslag. Vilhelm I, der var biskop af Utrecht, udnyttede den unge herskers svage stilling og okkuperede dele af områder, som han gjorde krav på i Holland. Vilhelms krav blev bekræftede af to skriftstykker  fra kejser Henrik IV (30. april 1064 og 2. maj 1064). De eneste områder, som Dirk fik lov til at beholde, lå vest for Vlie og omkring Rhinens udløb.

Geertruida og Dirk trak sig tilbage til øerne i nutidens Zeeland og overlod de omstridte landområder til okkupanten Vilhelm. Dirks moder giftede sig i 1063 med Boudewijn V af Flanderns næst ældste søn, Robrecht af Flandern, også kendt som Robrecht Friseren. Robrecht gav Dirk det kejserlige Flandern som apanage, inklusive øerne vest for Schelde i Zeeland. Derefter blev Boudewijn Dirks værge, og dermed fik han også kontroll over øerne øst for Schelde. Boudewijn formåde også at erobre Kennemerland (nord for Noord-Holland), men holdt det kun for en kort periode.

Dette førte til, at hele Holland og Vestfrisland faldt under Robrechts styre. Efter, at Robrechts broder Boudewijn VI døde i 1070, udbrød der en borgerkrig i Flandern. Robrecht gjorde krav på at være værge for nevøen Arnulf III, hvilket blev bestridt af hans moder Richilde af Hainaut, Boudewijn VIs enke. Robrechts sejr ved Kassel i februar 1071 afgjorde sagen, Arnulf blev dræbt, og Richilde blev taget til fange.

Efter 1075 blev krigen i Holland og Vestfrisland en del af en større konflikt. Paven havde da ekskommunikeret kejseren, som blev støttet af biskoppen i Utrecht, mens greven af Holland støttede pave Gregory VII og modkongen Rudolf af Rheinfelden.

Mens Robrecht var optaget i Flandern, blev der gjort et fremstød for at genvinde de områder, som Vilhelm af Utrecht havde okkuperet. Folket gjorde oprør, men oprøret blev slået ned af en hær under ledelse af Gottfried IV, hertug af Niederlothringen, efter ordre fra kejser Henrik IV. I 1076 havde Vilhelm inviteret hertugen til at besøge hans områder, og i Delft blev hertugen dræbt den 26. februar 1076 efter ordre fra Dirk og hans stedfader Robrecht. Vilhelm af Utrecht døde den 17. april 1076.

Dirk V, som nu selv styrede sit eget grevskab, brugte fordelen, som dette gav ham. Robrecht hjalp ham med at organisere en hær, og med denne tog han Vilhelms efterfølger, biskop Koenraad af Schwaben, til fange i slottet Ysselmonde. Biskopen købte sig fri ved at opgive alle krav på de omstridte landområder.

Familie
Omkring år 1080 fik Dirk en søn, Floris II. Dirk døde i 1091 og blev begravet i abbediet i Egmond, Noord-Holland.

Grever af Holland
Nederlandenes historie

Dirk V af Holland


In mathematics, the order of a finite group is the number of its elements. If a group is not finite, one says that its order is infinite. The order of an element of a group (also called period length or period) is the order of the subgroup generated by the element. If the group operation is denoted as a multiplication, the order of an element  of a group, is thus the smallest positive integer  such that , where  denotes the identity element of the group, and  denotes the product of  copies of . If no such  exists, the order of  is infinite.

The order of a group  is denoted by  or , and the order of an element  is denoted by  or , instead of  where the brackets denote the generated group.

Lagrange's theorem states that for any subgroup  of a finite group , the order of the subgroup divides the order of the group; that is,  is a divisor of . In particular, the order  of any element is a divisor of .

Example
The symmetric group S3 has the following multiplication table.
{| class="wikitable"
|-
!   •
! e || s || t || u || v || w
|-
! e
| e || s || t || u || v || w
|-
! s
| s || e || v || w || t || u
|-
! t
| t || u || e || s || w || v
|-
! u
| u || t || w || v || e || s
|-
! v
| v || w || s || e || u || t
|-
! w
| w || v || u || t || s || e
|}

This group has six elements, so . By definition, the order of the identity, , is one, since . Each of , , and  squares to , so these group elements have order two: . Finally,  and  have order 3, since , and .

Order and structure
The order of a group G and the orders of its elements give much information about the structure of the group. Roughly speaking, the more complicated the factorization of |G|, the more complicated the structure of G.

For  |G| = 1, the group is trivial. In any group, only the identity element a = e has ord(a) = 1. If every non-identity element in G is equal to its inverse (so that a2 = e), then ord(a) = 2; this implies G is abelian since . The converse is not true; for example, the (additive) cyclic group Z6 of integers modulo 6 is abelian, but the number 2 has order 3:

.

The relationship between the two concepts of order is the following: if we write

for the subgroup generated by a, then

For any integer k, we have
ak = e   if and only if   ord(a) divides k.

In general, the order of any subgroup of G divides the order of G. More precisely: if H is a subgroup of G, then
ord(G) / ord(H) = [G : H], where [G : H] is called the index of H in G, an integer. This is Lagrange's theorem. (This is, however, only true when G has finite order. If ord(G) = ∞, the quotient ord(G) / ord(H) does not make sense.)

As an immediate consequence of the above, we see that the order of every element of a group divides the order of the group. For example, in the symmetric group shown above, where ord(S3) = 6, the possible orders of the elements are 1, 2, 3 or 6.

The following partial converse is true for finite groups: if d divides the order of a group G and d is a prime number, then there exists an element of order d in G (this is sometimes called Cauchy's theorem). The statement does not hold for composite orders, e.g. the Klein four-group does not have an element of order four). This can be shown by inductive proof. The consequences of the theorem include: the order of a group G is a power of a prime p if and only if ord(a) is some power of p for every a in G.

If a has infinite order, then all non-zero powers of a have infinite order as well. If a has finite order, we have the following formula for the order of the powers of a:
ord(ak) = ord(a) / gcd(ord(a), k)
for every integer k. In particular, a and its inverse a−1 have the same order.

In any group,

There is no general formula relating the order of a product ab to the orders of a and b. In fact, it is possible that both a and b have finite order while ab has infinite order, or that both a and b have infinite order while ab has finite order. An example of the former is a(x) = 2−x, b(x) = 1−x with ab(x) = x−1 in the group . An example of the latter is a(x) = x+1, b(x) = x−1 with ab(x) = x. If ab = ba, we can at least say that ord(ab) divides lcm(ord(a), ord(b)). As a consequence, one can prove that in a finite abelian group, if m denotes the maximum of all the orders of the group's elements, then every element's order divides m.

Counting by order of elements
Suppose G is a finite group of order n, and d is a divisor of n.  The number of order d elements in G is a multiple of φ(d) (possibly zero), where φ is Euler's totient function, giving the number of positive integers no larger than d and coprime to it.  For example, in the case of S3, φ(3) = 2, and we have exactly two elements of order 3. The theorem provides no useful information about elements of order 2, because φ(2) = 1, and is only of limited utility for composite d such as d = 6, since φ(6) = 2, and there are zero elements of order 6 in S3.

In relation to homomorphisms
Group homomorphisms tend to reduce the orders of elements: if f: G → H is a homomorphism, and a is an element of G of finite order, then ord(f(a)) divides ord(a). If f is injective, then ord(f(a)) = ord(a). This can often be used to prove that there are no homomorphisms or no injective homomorphisms, between two explicitly given groups. (For example, there can be no nontrivial homomorphism h: S3 → Z5, because every number except zero in Z5 has order 5, which does not divide the orders 1, 2, and 3 of elements in S3.) A further consequence is that conjugate elements have the same order.

Class equation
An important result about orders is the class equation; it relates the order of a finite group G to the order of its center Z(G) and the sizes of its non-trivial conjugacy classes:

where the di are the sizes of the non-trivial conjugacy classes; these are proper divisors of |G| bigger than one, and they are also equal to the indices of the centralizers  in G of the representatives of the non-trivial conjugacy classes. For example, the center of S3 is just the trivial group with the single element e, and the equation reads |S3| = 1+2+3.

See also
 Torsion subgroup

Notes

References
 Dummit, David; Foote, Richard. Abstract Algebra, , pp. 20, 54–59, 90
 Artin, Michael. Algebra, , pp. 46–47

Group theory
Algebraic properties of elements

Order (group theory)


Les élections législatives lettonnes de 1993 se tiennent les 5 et 6 juin 1993 pour élire les 100 membres du parlement letton, la Saeima. Ce sont les premières élections législatives en Lettonie depuis la restauration de l'indépendance en 1991.

Le scrutin est marqué par une très forte participation, à plus de 91 %. Le parti libéral Voie lettonne arrive largement en tête avec 32,4 % des suffrages et 36 députés. Valdis Birkavs devient premier ministre à la tête d'une coalition entre Voie lettonne et l'Union des paysans de Lettonie.

Résultats

Notes et références

1993
Lettonie, 1993
1993 en Lettonie
Politique en juin 1993

Élections législatives lettonnes de 1993


فرحان العلي (5 أبريل 1972 -)، ممثل باكستاني كان يعيش في الكويت.

عن حياته
ولد في الكويت من أب باكستاني وأم إيرانية، بدأ العمل الفني بعام 2003 وذلك عندما عرض عليه الفنان حسن البلام التمثيل وذلك بعدما شاهده بمحل عمله المخصص لتصليح التلفاز. وبعدها شارك في دور بسيط في برنامج المنوعات قرقيعان، وتمت الأستفادة من قصر قامته خلال توظيفه بالأدوار الكوميدية خصوصًا خلال أعمال مسرح الفنان طارق العلي. بالإضافة لمشاركته بالأدوار الصغيرة بالعديد من الأعمال الأخرى والتي تتربط بالكوميديا، وكان آخر أعماله قبل قرار ترحيله مسلسل سينمائيات 2020.

فضيحته الجنسية
في مطلع يونيو 2020 نشر مقطع فيديو خادش للحياء العام عبر حسابه الشخصي على تطبيق سناب شات حيث أظهر فيه عضوه الذكري وأثار مقطعه المنشور جدلًا واسعًا عبر مواقع التواصل الإجتماعي. برر لاحقًا أن حسابه كان مخترقًا، إلا أن النيابة العامة أمرت بحبسه 21 يومًا على ذمة التحقيقات، وفي 16 سبتمبر 2020، صدر حكم بدفعه غرامة مالية، وحبسه سنتين مع الشغل والنفاذ وإبعاده من الكويت بعد أن يكمل مدة الحبس.

أعماله

من المسلسلات

من المسرحيات

من الأفلام

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
مصابون بالقزامة
شخصيات ذكرت ضمن فضائح جنسية
ممثلون وممثلات باكستانيون
ممثلون يعملون في الكويت
مواليد 1972
باكستانيون من أصل إيراني

فرحان العلي


Gabriel Ifeanyi "Iffe" Lundberg, né le  à Copenhague au Danemark, est un joueur dano-nigerian de basket-ball évoluant au poste d'arrière voire de meneur.

Biographie

Le 12 mars 2022, il signe un contrat two-way en faveur des Suns de Phoenix.

Notes et références

Liens externes

Joueur danois de basket-ball
Joueur nigérian de basket-ball
Naissance en décembre 1994
Naissance à Copenhague
Joueur du Bàsquet Manresa
Joueur du CB Canarias
Joueur de Stelmet Zielona Góra
Joueur du CSKA Moscou (basket-ball)
Joueur des Suns de Phoenix
Joueur de la Virtus Bologne
Joueur NBA non drafté

Gabriel Lundberg


An Dendrobium brassii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas M. Reeve ngan Patrick James Blythe Woods. An Dendrobium brassii in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Papua New Guinea. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium brassii


Hemaglutinina del sarampión es un tipo de hemaglutinina producida por el virus del sarampión.

El cual se une al CD46.

Referencias

Enlaces externos

Proteína estructural viral

Hemaglutinina del sarampión


ශුද්ධවූ දෙවන ජුවාම් පාවුළු පාප්වහන්සේ (), උපතින්   කැරොල් යූසෆ් වොයිතව්වා; 18 මැයි 1920 – 2 අප්‍රේල් 2005), යනු 16 ඔක්තොම්බර් 1978 සිට 2005 වසරේදී එතුමාගේ මරණය දක්වා පාප්වහන්සේ විය. . එතුමා, නූතන ඉතිහාසයෙහි දෙවන වැඩිම කාලයක් -තනතුර දැරූ පාප්වහන්සේ වූ අතර, පෝලන්ත ජාතිකයෙක් වශයෙන්, 1523 වසරෙහිදී මිය ගිය,  හයවන ඒඩ්රියන් පාප්වහන්සේගෙන්  පසුව පළමු ඉතාලි ජාතික නොවන පාප්වහන්සේ විය.

දෙවන ජුවාම් පාවුළු පාප්වහන්සේ, 20 වන සියවසෙහි අතිමහත් බලපෑම් ඇති කල නායකයන් අතුරින් එක් අයෙකි. එතුමාගේ ස්වදේශීය පෝලන්තයේද අත්‍යන්තයේ සමස්ත යුරෝපයේද කොමියුනිස්ට් පාලනය අවසන් කිරීමට උපකාරීවූ ලෙසින් එතුමා සැලකෙයි.  ජුදා ආගම, ඉස්ලාම් ආගම, නැගෙනහිර ඕර්තඩොක්ස් සභාව සහ, ඇංග්ලිකානු සංසදය සමග කතෝලික සභාවෙහි සම්බන්ධතා දෙවන ජුවාම් පාවුළු පාප්වහන්සේ  විසින් සැලකිය යුතු තරමින් වැඩි දියුණු කෙරිණි.

සටහන්

චරිත කතා

දෙවන ජුවාම් පාවුළු පාප්වහන්සේ


Der afghanische Botschafter im Iran residiert in der Dr. Beheshti Avenue, 4th Street Teheran.

Einzelhinweise

Iran
Afghanistan
!

Liste der afghanischen Botschafter in Persien


Les élections municipales de 1965 à Nice ont eu lieu le .

Mode de scrutin

À Nice, comme dans toutes les communes de plus de  est en vigueur un scrutin majoritaire avec liste bloquée à deux tours : la liste gagnante (majorité absolue au premier tour, relative au second) remporte la totalité des sièges du conseil municipal. Le conseil municipal de Nice est composé de 37 sièges.

Contexte

Rappel des résultats de l'élection de 1959

Candidats
 Virgile Barel mène une liste du PCF, de la SFIO et du PSU
 Jean Médecin, maire sortant, conduit une liste soutenue par le CR et le MRP
 Louis Delfino conduit une liste de l'UNR et des RI

Résultats

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Élections municipales françaises de 1965
 Élections municipales à Nice

Nice
1965

Élections municipales de 1965 à Nice


The 2002–03 NHL season was the 86th regular season of the National Hockey League. The Stanley Cup winners were the New Jersey Devils, who won the best of seven series 4–3 against the Mighty Ducks of Anaheim.

Regular season
The regular season saw several surprises. The San Jose Sharks, who many felt would be one of the elite teams in the West, stumbled early and badly disassembled much of the team. The two-year-old Minnesota Wild, on the other hand, got out to an early start and held onto their first-ever playoff berth throughout the season, winning coach Jacques Lemaire the Jack Adams Award.

The elite teams of previous years such as the Detroit Red Wings, St. Louis Blues, Colorado Avalanche and New Jersey Devils, were joined by two younger Canadian teams, the Ottawa Senators and Vancouver Canucks. The Dallas Stars, which had missed the playoffs the year before, returned as a major power, backed by the record-setting goaltending of Marty Turco.

The most surprising team was probably the Tampa Bay Lightning, which many had predicted to finish last, winning their first Southeast Division title and making the playoffs for the first time in seven years. The most disappointing teams, other than the Sharks, were the New York Rangers, who finished out of the playoffs again despite bearing the league's leading payroll, and the Carolina Hurricanes, who finished last overall after a surprise run to the Stanley Cup Finals the year before. On January 8, 2003, Chicago Blackhawks goaltender Michael Leighton gained a shutout in his NHL debut in a 0–0 tie versus the Phoenix Coyotes. Coyotes goaltender Zac Bierk earned his first career shutout, although it was not his NHL debut. It was the first—and with the abolition of ties two years later, the only—time that two goalies in the same game both earned their first career shutouts.

At the midpoint of the season, the Canucks led the Western Conference and Ottawa led the East. Vancouver stumbled somewhat over the stretch and lost the Northwest Division title to Colorado and the Western Conference to Dallas. Ottawa continued to dominate, having the best season in franchise history and winning both the Eastern Conference and the Presidents' Trophy.

The season was also marred by financial difficulties. Despite their success, the Ottawa Senators were in bankruptcy protection for almost all of 2003, and at one point could not pay the players. Owner Rod Bryden tried a variety of innovative financing strategies, but these all failed and the team was purchased after the season by billionaire Eugene Melnyk. The Buffalo Sabres also entered bankruptcy protection before being bought by New York businessman Tom Golisano. The financial struggles of the Pittsburgh Penguins continued as the team continued to unload its most expensive players.

The season was marked by a great number of coaches being fired, from Bob Hartley in Colorado to Darryl Sutter in San Jose and Bryan Trottier of the New York Rangers.

Worries over the decline in scoring and the neutral zone trap continued. The season began with an attempted crack down on obstruction and interference, but by the midpoint of the season this effort had petered out.

Final standings
Note: W = Wins, L = Losses, T = Ties, OTL = Overtime Losses, GF = Goals For, GA = Goals Against, Pts = Points

Eastern Conference

Western Conference

Source:

Playoffs

Bracket

Awards
The NHL Awards presentation took place in Toronto.

All-Star teams

Player statistics

Regular season

Scoring leaders
Note: GP = Games Played, G = Goals, A = Assists, Pts = Points

Source: NHL.

Leading goaltenders

Note: GP = Games played; Min = Minutes played; GA = Goals against; GAA = Goals against average; W = Wins; L = Losses; T = Ties; SO = Shutouts; SV% = Save percentage

Playoffs

Scoring leaders
Note: GP = Games Played, G = Goals, A = Assists, Pts = Points

Coaches

Eastern Conference
Atlanta Thrashers: Curt Fraser, Don Waddell and Bob Hartley
Boston Bruins: Robbie Ftorek and Mike O'Connell
Buffalo Sabres: Lindy Ruff
Carolina Hurricanes: Paul Maurice
Florida Panthers: Mike Keenan
Montreal Canadiens: Michel Therrien and Claude Julien
New Jersey Devils: Pat Burns
New York Islanders: Peter Laviolette
New York Rangers: Bryan Trottier and Glen Sather
Ottawa Senators: Jacques Martin
Philadelphia Flyers: Ken Hitchcock
Pittsburgh Penguins: Rick Kehoe
Tampa Bay Lightning: John Tortorella
Toronto Maple Leafs: Pat Quinn
Washington Capitals: Bruce Cassidy

Western Conference
Mighty Ducks of Anaheim: Mike Babcock
Calgary Flames: Greg Gilbert, Al MacNeil and Darryl Sutter
Chicago Blackhawks: Brian Sutter
Colorado Avalanche: Bob Hartley and Tony Granato
Columbus Blue Jackets: Dave King and Doug MacLean
Dallas Stars: Dave Tippett
Detroit Red Wings: Dave Lewis
Edmonton Oilers: Craig MacTavish
Los Angeles Kings: Andy Murray
Minnesota Wild: Jacques Lemaire
Nashville Predators: Barry Trotz
Phoenix Coyotes: Bobby Francis
San Jose Sharks: Darryl Sutter, Cap Raeder and Ron Wilson
St. Louis Blues: Joel Quenneville
Vancouver Canucks: Marc Crawford

Milestones

Debuts
The following is a list of players of note who played their first NHL game in 2002–03 (listed with their first team):

Patrick Sharp, Philadelphia Flyers
Martin Gerber, Mighty Ducks of Anaheim
Tim Thomas, Boston Bruins
Ryan Miller, Buffalo Sabres
Jordan Leopold, Calgary Flames
Rick Nash, Columbus Blue Jackets
Steve Ott, Dallas Stars
Henrik Zetterberg, Detroit Red Wings
Ales Hemsky, Edmonton Oilers
Jarret Stoll, Edmonton Oilers
Jay Bouwmeester, Florida Panthers
Alexander Frolov, Los Angeles Kings
Cristobal Huet, Los Angeles Kings
Joe Corvo, Los Angeles Kings
Mike Cammalleri, Los Angeles Kings
Pierre-Marc Bouchard, Minnesota Wild
Francois Beauchemin, Montreal Canadiens
Anton Volchenkov, Ottawa Senators
Jason Spezza, Ottawa Senators
Ray Emery, Ottawa Senators
Dennis Seidenberg, Philadelphia Flyers
Jonathan Cheechoo, San Jose Sharks
Matt Stajan, Toronto Maple Leafs

Last games

The following is a list of players of note who played their last NHL game in 2002–03, listed with their team:

2003 trade deadline

Trading deadline: March 11, 2003.
Here is a list of major trades for the 2002–03 NHL trade deadline:
March 11, 2003: Anaheim traded D Mike Commodore and G Jean-Francois Damphousse to Calgary for C Rob Niedermayer.
March 11, 2003: Chicago traded D Phil Housley to Toronto for Calgary's fourth-round pick in the 2003 Entry Draft (if acquired) or Toronto's ninth-round pick in 2003 and fourth-round pick in 2004.
March 11, 2003 – Chicago Blackhawks trade Steve Thomas to Mighty Ducks of Anaheim for 2003 fifth round draft pick (Alexei Ivanov).
March 11, 2003: Edmonton traded RW Anson Carter and D Ales Pisa to NY Rangers for RW Radek Dvorak and D Cory Cross.
March 11, 2003: Edmonton traded D Janne Niinimaa and a conditional second-round pick in the 2003 Entry Draft to NY Islanders for LW Brad Isbister and LW Raffi Torres.
March 11, 2003: Florida traded RW Valeri Bure and a conditional pick in the 2004 Entry Draft to St. Louis for D Mike Van Ryn.
March 11, 2003: Los Angeles traded D Mathieu Schneider to Detroit for C Sean Avery, D Maxim Kuznetsov, Detroit's first-round pick in the 2003 Entry Draft and second-round pick in 2004.
March 11, 2003: Los Angeles traded C Bryan Smolinski to Ottawa for the rights to D Tim Gleason and future considerations.
March 11, 2003: Montreal traded C Doug Gilmour to Toronto for Toronto's sixth-round pick in the 2003 Entry Draft.
March 11, 2003: NY Islanders traded G Chris Osgood and the Islanders' third-round pick in the 2003 Entry Draft to St. Louis for C Justin Papineau and St. Louis' second-round pick in the 2003 Entry Draft.

Broadcasting

Canada
This was the first season of the league's Canadian national broadcast rights deals with CBC and TSN. CBC continued to air Saturday night Hockey Night in Canada regular season games, while TSN's coverage included Wednesday Night Hockey and other selected weeknights. Stanley Cup playoff coverage on cable expanded beyond the first round, with TSN allowed to televise all-U.S. games up to the Conference Finals. CBC still aired all playoff games involving Canadian teams, as well as exclusive coverage of the Stanley Cup Finals.

United States
This was the fourth year of the league's five-year U.S. national broadcast rights deal with ESPN and ABC. ESPN and ESPN2 aired weeknight games throughout the regular season. ABC's coverage included the All-Star Game and five weeks worth of regional games on Saturday afternoons between January and March. During the first two rounds of the playoffs, ESPN and ESPN2 aired selected games, while ABC had Saturday regional telecasts. Each U.S. team's regional broadcaster produced local coverage of first and second round games (except for those games on ABC). ABC's weekend telecasts continued into the Conference Finals, while ESPN had the rest of the third round games. ESPN then aired the first two games of the Stanley Cup Finals before the rest of the series shifted to ABC.

See also
 List of Stanley Cup champions
 2003 Stanley Cup playoffs
 2002 NHL Entry Draft
 2002–03 NHL transactions
 53rd National Hockey League All-Star Game
 NHL All-Star Game
 NHL All-Rookie Team
 2002 in sports
 2003 in sports

References

Notes

External links
Hockey Database
NHL Official Website

1
1

2002–03 NHL season


Der Große Preis von Österreich 1976 fand am 15. August auf dem Österreichring in der Nähe von Zeltweg statt und war das elfte Rennen der Automobil-Weltmeisterschaft 1976.

Berichte

Hintergrund
Niki Lauda befand sich zwei Wochen nach seinem schweren Unfall beim Großen Preis von Deutschland im Krankenhaus nach wie vor in einem kritischen Zustand. Aufgrund dessen sowie aus Protest gegen die kurz zuvor durch die Sportbehörde erfolgte Rücknahme der Disqualifikation von James Hunt beim Großen Preis von Spanien sagte die Scuderia Ferrari die Teilnahme am Österreich-GP ab und drohte sogar mit einem Ausstieg aus der Weltmeisterschaft. Zeitweilig wurde daraufhin sogar über eine komplette Absage des Rennens diskutiert.

Da Chris Amon seine Formel-1-Karriere für beendet erklärt hatte, galt es seinen Platz im Team Ensign Racing neu zu besetzen. Übergangsweise vergab man das Cockpit an den lokalen Gaststarter Hans Binder, der somit zu seinem Grand-Prix-Debüt kam.

Mit Otto Stuppacher und Karl Oppitzhauser wollten zwei weitere einheimische Gelegenheitsfahrer in einem March 761 beziehungsweise einem Tyrrell 007 des Privatteams ÖASC Racing Team an ihrem Heimrennen teilnehmen. Aufgrund mangelnder Motorsporterfahrung der beiden wurde die Nennung jedoch vom Veranstalter abgelehnt.

Training
Aufgrund wechselnder Wetterbedingungen während des gesamten Wochenendes wurden die im ersten Training am Freitag bei trockenen Streckenverhältnissen erzielten Rundenzeiten im Laufe der übrigen Trainingseinheiten nicht mehr unterboten und zählten somit für die Startaufstellung.

McLaren-Pilot James Hunt konnte sich gegen John Watson auf Penske behaupten und die Pole-Position erzielen. Die zweite Startreihe wurde von den beiden Schweden Ronnie Peterson und Gunnar Nilsson gebildet. Es folgten Jacques Laffite und Tom Pryce vor Vittorio Brambilla und Carlos Pace.

Alle 25 Trainingsteilnehmer qualifizierten sich für das Rennen, da der Veranstalter bis zu 26 Startplätze vorgesehen hatte.

Rennen
Trotz leichtem Regen am Vormittag des Renntages war die Strecke bis zum Start abgetrocknet. Nachdem beide Kontrahenten aus der ersten Reihe ähnlich gut gestartet waren, nutzte Watson in der ersten Kurve den Vorteil der Innenbahn und ging dadurch vor Hunt in Führung. Peterson zog kurz darauf ebenfalls an Hunt vorbei, während Nilsson, Laffite und Pryce unverändert auf den Plätzen vier, fünf und sechs lagen.

Während Peterson in Runde drei die Führung übernahm, arbeitete sich der von Platz zehn gestartete Jody Scheckter bis zur siebten Runde auf den zweiten Rang nach vorn. Drei Runden später übernahm er die Spitzenposition von Peterson.

Als Scheckter kurz darauf von einem zu überrundenden Konkurrenten leicht aufgehalten wurde, eroberte Peterson die Führung zurück. Wenig später fiel Scheckter auch wieder hinter Watson zurück. Diesem gelang im zwölften Umlauf ein Überholmanöver gegen Peterson, wodurch er erneut die Spitzenposition einnahm.

In der 15. Runde verunfallte Scheckter infolge eines Aufhängungsschadens. Daraufhin duellierten sich die beiden Schweden Peterson und Nilsson um den zweiten Rang, wobei Letzterer diese Position in Runde 19 einnahm.

Laffite überholte bis zur 45. Runde beide Schweden und gelangte dadurch auf den zweiten Rang hinter Watson. Eine Runde später fiel Peterson, der zuvor bereits von Hunt überholt worden war, hinter Mario Andretti zurück. Die dadurch hergestellte Reihenfolge der ersten sechs blieb daraufhin bis ins Ziel konstant.

John Watson erzielte seinen ersten Grand-Prix-Sieg. Es war zugleich der erste für das Penske-Team. Infolgedessen rasierte sich Watson seinen Bart ab und löste damit ein Versprechen ein, das er seinem Teamchef Roger Penske im Falle eines Sieges gegeben hatte.

Meldeliste

Klassifikationen

Startaufstellung

Rennen

WM-Stände nach dem Rennen
Die ersten sechs des Rennens bekamen 9, 6, 4, 3, 2 bzw. 1 Punkt(e).

Fahrerwertung

Konstrukteurswertung

Einzelnachweise

Weblinks
 Rennergebnis auf der offiziellen Website der Formel 1

1976
Österreich
Grosser Preis von Osterreich #1976

Großer Preis von Österreich 1976


Agrilus tolianus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1924.

Referências

tolianus

Agrilus tolianus


Schrottgrenze est un groupe allemand de rock indépendant, originaire de Peine.

Histoire
Schrottgrenze (en français "Limite de la bêtise") est fondée en 1994 par Alex Tsitsigias et Timo Sauer. Le groupe joue du pop punk en allemand dans les années 1990. Au cours des années suivantes, Schrottgrenze change de style pour adopter le rock indépendant new wave et le post-punk.

En 1995, après deux cassettes de démos, l'EP Unehrlich, verlogen und stinklaul sort, suivi quelques mois plus tard par le premier LP et des tournées nationales. En 1998 sort le premier album Super, en 1999 la compilation de singles Friction, Baby!. Après une longue tournée en Allemagne, le groupe s'arrête pendant deux ans.

Entre 2000 et 2002, le groupe déménage à Hambourg et revient en 2003 avec Vaganten und Renegaten. Suit une cinquantaine de concerts en Allemagne et en Autriche. Fin 2004, le label hambourgeois Weird System sort l'album Das Ende unserer Zeit (mixage de Tobias Levin). Les singles et les clips de Belladonna et Fernglas attirent l'attention de télévisions et radios indépendantes. Schrottgrenze se produit deux fois en direct dans Sarah Kuttner – Die Show. La tournée 2004-2005 compte près de 100 concerts.

En 2006, Tobias Levin produit l'album Château Schrottgrenze. L'album est presque entièrement dépourvu des sons punk des débuts et montre la préférence du groupe pour les chansons new wave et mélancoliques. Une soixantaine de concerts Château suivent, ainsi que les singles Amsame Meer et Fotolabor. En 2007, un split-single sorti avec les groupes junges glueck, Herrenmagazin et Janka. Avant l'enregistrement du sixième album, il y a eu à nouveau des changements de membres dans le groupe. Le bassiste M. Pohn et le batteur Caddy quittent le groupe. Christoph  Kohler, qui jouait avec Junges Glueck, devient le nouveau bassiste. Benni Thiel reprend la batterie. En , les enregistrements du nouvel album commencent au studio Soundgarden de Hambourg avec Peta Devlin comme productrice. L'album Schrottism qui en résulte sort le . Au cours des mois d'automne, le groupe donne 24 concerts en Allemagne, en Autriche et en Suisse.

En , le groupe annonce sur sa page Myspace qu'il ferait une pause indéfinie pour des raisons personnelles (carrière solo et problèmes familiaux). Le chanteur et guitariste Alex Tsitsigias se consacre à d'autres projets pendant la pause. Il rejoint les groupes hambourgeois Saboteur, Das Bierbeben et Station 17. Le groupe donne son dernier concert à Jülich le  puis se sépare.

Le , en l'honneur des 10 ans de scène du groupe Herrenmagazin, Schrottgrenze donne un set de vingt minutes aux côtés de Janka, Junges Glueck et Findus au club hambourgeois Uebel & Gefährlich. Selon le groupe, il s'agit d'une réunion unique. En 2015, cependant, trois concerts "de gala" sont annoncés à l'occasion de la sortie de la compilation Fotolabor 1995–2015, ainsi que plusieurs apparitions dans des festivals. Hauke Röh (Frau Potz, Station 17) est le bassiste.

Le , Schrottgrenze sort l'album Glitzer auf Beton chez Tapete Records, label indépendant de Hambourg. Il est influencé par la personnalité d'Alex Tsitsigias qui a fait connaître son homosexualité, une personnalité drag queen et son appartenance aux queers. De plus, à partir de , le groupe reprend pour la première fois une vaste tournée.

Discographie
Albums
 Auf die Bärte, fertig, los !!! (1995)
 Super. (1998)
 Vormärz Sekrete (2000), non publié
 Vaganten und Renegaten (2003)
 Das Ende unserer Zeit (2004)
 Château Schrottgrenze (2006)
 Schrottism (2007)
 Glitzer auf Beton (2017)
 Alles zerpflücken (2019)

EPs
 Unehrlich, verlogen und stinkfaul (1995)
 Hauptsache Peter (1996) Split-EP avec Combat Shock
 Belladonna (2003)
 Split Schrottgrenze/junges glueck/Herrenmagazin/Janka (2007)

Compilations
 Chaostage – Grüße aus Hannover (1996)
 Scumfuck Bizarr – Arschlecken Rasur und mehr (Scumfuck Mucke, 1997)
 Reibung, Baby! (1999)
 Demos 1994–2003 (2004)
 Fotolabor 1994–2015 (2015)

Références

Liens externes

Source de la traduction

Groupe allemand de pop punk
Groupe musical formé en 1994
Groupe musical allemand des années 1990
Groupe musical allemand des années 2000
Groupe musical allemand des années 2010
Groupe musical allemand des années 2020

Schrottgrenze


Et skykke musik siges at være monotont hvis det er "ensformigt" eller "kører i et spor". Altså et fravær af variationer. En sang kan for eksempel lyde monoton, altså ens hele vejen igennem.

Musik

Monotoni (musik)


Magnesium chloride is an inorganic compound with the formula . It forms hydrates , where n can range from 1 to 12. These salts are colorless or white solids that are highly soluble in water. These compounds and their solutions, both of which occur in nature, have a variety of practical uses. Anhydrous magnesium chloride is the principal precursor to magnesium metal, which is produced on a large scale. Hydrated magnesium chloride is the form most readily available.

Production
Magnesium chloride can be extracted from brine or sea water. In North America, it is produced primarily from Great Salt Lake brine. In the Jordan Valley, it is obtained from the Dead Sea. The mineral bischofite () is extracted (by solution mining) out of ancient seabeds, for example, the Zechstein seabed in northwest Europe. Some deposits result from high content of magnesium chloride in the primordial ocean. Some magnesium chloride is made from evaporation of seawater.

In the Dow process, magnesium chloride is regenerated from magnesium hydroxide using hydrochloric acid:

It can also be prepared from magnesium carbonate by a similar reaction.

Structure, preparation, and general properties
 crystallizes in the cadmium chloride  motif, which features octahedral Mg centers. Several hydrates are known with the formula , and each loses water upon heating: n = 12 (−16.4 °C), 8 (−3.4 °C), 6 (116.7 °C), 4 (181 °C), 2 (about 300 °C). In the hexahydrate, the  is also octahedral, but is coordinated to six water ligands. The thermal dehydration of the hydrates  (n = 6, 12) does not occur straightforwardly. Anhydrous  is produced industrially by heating the complex salt named hexamminemagnesium dichloride .

As suggested by the existence of hydrates, anhydrous  is a Lewis acid, although a weak one. One derivative is tetraethylammonium tetrachloromagnesate . The adduct  is another. In the coordination polymer with the formula , Mg adopts an octahedral geometry. The Lewis acidity of magnesium chloride is reflected in its deliquescence, meaning that it attracts moisture from the air to the extent that the solid turns into a liquid.

Applications

Precursor to Mg metal
Anhydrous  is the main precursor to metallic magnesium. The reduction of  into metallic Mg is performed by electrolysis in molten salt. As it is also the case for aluminium, an electrolysis in aqueous solution is not possible as the produced metallic magnesium would immediately react with water, or in other words that the water  would be reduced into gaseous  before Mg reduction could occur. So, the direct electrolysis of molten  in the absence of water is required because the reduction potential to obtain Mg is lower than the stability domain of water on an Eh–pH diagram (Pourbaix diagram).

The production of metallic magnesium at the cathode (reduction reaction) is accompanied by the oxidation of the chloride anions at the anode with release of gaseous chlorine. This process is developed at a large industrial scale.

Dust and erosion control
Magnesium chloride is one of many substances used for dust control, soil stabilization, and wind erosion mitigation. When magnesium chloride is applied to roads and bare soil areas, both positive and negative performance issues occur which are related to many application factors.

Catalysis
Ziegler-Natta catalysts, used commercially to produce polyolefins, often contain  as a catalyst support. The introduction of  supports increases the activity of traditional catalysts and allowed the development of highly stereospecific catalysts for the production of polypropylene.

Magnesium chloride is also a Lewis acid catalyst in aldol reactions.

Ice control

Magnesium chloride is used for low-temperature de-icing of highways, sidewalks, and parking lots. When highways are treacherous due to icy conditions, magnesium chloride is applied to help prevent ice from bonding to the pavement, allowing snow plows to clear treated roads more efficiently.

For the purpose of preventing ice from forming on pavement, magnesium chloride is applied in three ways: anti-icing, which involves spreading it on roads to prevent snow from sticking and forming; prewetting, which means a liquid formulation of magnesium chloride is sprayed directly onto salt as it is being spread onto roadway pavement, wetting the salt so that it sticks to the road; and pretreating, when magnesium chloride and salt are mixed together before they are loaded onto trucks and spread onto paved roads. Calcium chloride damages concrete twice as fast as magnesium chloride. The amount of magnesium chloride is supposed to be controlled when it is used for de-icing as it may cause pollution to the environment.

Nutrition and medicine
Magnesium chloride is used in nutraceutical and pharmaceutical preparations.

Cuisine
Magnesium chloride (E511) is an important coagulant used in the preparation of tofu from soy milk.

In Japan it is sold as nigari (にがり, derived from the Japanese word for "bitter"), a white powder produced from seawater after the sodium chloride has been removed, and the water evaporated. In China, it is called lushui (卤水).

Nigari or Iushui is, in fact, natural magnesium chloride, meaning that it is not completely refined (it contains up to 5% magnesium sulfate and various minerals). The crystals originate from lakes in the Chinese province of Qinghai, to be then reworked in Japan.

It is an inexpensive dietary supplement providing magnesium, hence its interest in view of a general deficit in our current consumption (to be in full health, the human body must in particular benefit from a balance between calcium and magnesium). It is also an ingredient in baby formula milk.

Gardening and horticulture
Because magnesium is a mobile nutrient, magnesium chloride can be effectively used as a substitute for magnesium sulfate (Epsom salt) to help correct magnesium deficiency in plants via foliar feeding. The recommended dose of magnesium chloride is smaller than the recommended dose of magnesium sulfate (20 g/L). This is due primarily to the chlorine present in magnesium chloride, which can easily reach toxic levels if over-applied or applied too often.

It has been found that higher concentrations of magnesium in tomato and some pepper plants can make them more susceptible to disease caused by infection of the bacterium Xanthomonas campestris, since magnesium is essential for bacterial growth.

Occurrence

Magnesium concentrations in natural seawater are between 1250 and 1350 mg/L, around 3.7% of the total seawater mineral content. Dead Sea minerals contain a significantly higher magnesium chloride ratio, 50.8%. Carbonates and calcium are essential for all growth of corals, coralline algae, clams, and invertebrates. Magnesium can be depleted by mangrove plants and the use of excessive limewater or by going beyond natural calcium, alkalinity, and pH values. The most common mineral form of magnesium chloride is its hexahydrate, bischofite. Anhydrous compound occurs very rarely, as chloromagnesite. Magnesium chloride-hydroxides, korshunovskite and nepskoeite, are also very rare.

Toxicology
Magnesium ions are bitter-tasting, and magnesium chloride solutions are bitter in varying degrees, depending on the concentration.

Magnesium toxicity from magnesium salts is rare in healthy individuals with a normal diet, because excess magnesium is readily excreted in urine by the kidneys. A few cases of oral magnesium toxicity have been described in persons with normal renal function ingesting large amounts of magnesium salts, but it is rare. If a large amount of magnesium chloride is eaten, it will have effects similar to magnesium sulfate, causing diarrhea, although the sulfate also contributes to the laxative effect in magnesium sulfate, so the effect from the chloride is not as severe.

Plant toxicity

Chloride () and magnesium () are both essential nutrients important for normal plant growth. Too much of either nutrient may harm a plant, although foliar chloride concentrations are more strongly related with foliar damage than magnesium. High concentrations of  ions in the soil may be toxic or change water relationships such that the plant cannot easily accumulate water and nutrients. Once inside the plant, chloride moves through the water-conducting system and accumulates at the margins of leaves or needles, where dieback occurs first. Leaves are weakened or killed, which can lead to the death of the tree.

See also
 Acceptable daily intake
 Magnesium oil
 Sorel cement

Notes and references
Notes

References
 Handbook of Chemistry and Physics, 71st edition, CRC Press, Ann Arbor, Michigan, 1990.

External links
 Magnesium Chloride as a De-Icing Agent
 MSDS file for Magnesium Chloride Hexahydrate

Chlorides
Magnesium compounds
Alkaline earth metal halides
Deliquescent substances
Food additives
E-number additives

Magnesium chloride


Afghanistans sikkerhedsstyrker (ANSF)  havde magten i Afghanistan indtil 15. august 2021, og refererede til:

  (اردوی ملی افغانستان;)
  (ANP); (د افغانستان ملي پولیس; tysk: Die Afghanische Nationalpolizei)
 "det Lokale Afghanske Politi" - Afghan Local Police; tysk: Lokale Afghanische Polizei
 "det Nationale Sikkerhedsdirektorat"; persisk: ریاست امنیت ملی, Riyāsat-e amniyat-e mellī; kortform: Amaniyat; National Directorate of Security (NDS); tysk: Die Nationale Sicherheitsdirektion

Afghanistans sikkerhedsstyrker


Fort George is a large 18th-century fortress near Ardersier, to the north-east of Inverness in the Highland council area of Scotland. It was built to control the Scottish Highlands in the aftermath of the Jacobite rising of 1745, replacing a Fort George in Inverness constructed after the 1715 Jacobite rising to control the area. The current fortress has never been attacked and has remained in continuous use as a garrison.

The fortification is based on a star design; it remains virtually unaltered and nowadays is open to visitors with exhibits and facsimiles showing the fort's use at different periods, while still serving as an army barracks.

Old Fort George
In 1726, the first fortification known as Fort George was completed in Inverness on the orders of General George Wade. The Georgian fort, which stood on a hillock beside the River Ness, incorporated portions of a medieval castle that had been started by Malcolm III of Scotland in the late 11th century. In the 17th century, Oliver Cromwell strengthened the castle with a citadel but it had been abandoned by the start of the 18th century. Wade's Fort George was capable of housing 400 troops. The first commanding officer of the original Fort George was Sir Robert Munro, 6th Baronet, Colonel of the 42nd Royal Highlanders (Black Watch) and chief of the Highland Clan Munro.

During the 1745 rising the fort was besieged by three thousand Jacobites. Cutoff and unable to be relieved by Crown forces, Fort George was surrendered after mines reached the outer walls in February 1746. The victorious Jacobites blew up Old Fort George to prevent it being reused as a military base by the British Army.

In 1747, following the Crown victory at the Battle of Culloden, Colonel William Skinner, the King's Military Engineer for North Britain, was given a contract to rebuild Fort George. The decision was taken to build the new Fort George at a location  away from Inverness at the mouth of the Moray Firth. The site of Old Fort George lay abandoned for almost 70 years, until in the mid 19th century a red sandstone castellated building called Inverness Castle was built on the fort's former site. Despite its towers and battlements, Inverness Castle had no military purpose. It was used as a prison, and courthouse with complimentary bastioned enclosing walls.

Siting and construction
The site chosen was a level spit of land at Ardersier, about 11 miles (18 km) northeast of Inverness, which forms a promontory jutting into the Moray Firth and controls the sea approach to Inverness. With its own harbour below the walls, the fort could be supplied by sea in the event of a siege.

Work began in 1748, with Colonel Skinner in charge, and the Adam brothers, John, Robert and later James, acting as contractors, overseeing around 1,000 soldiers who provided labour and defended the site against attack. By 1757 the main defences were in place, and Fort George was finally completed in 1769. The original budget was £92,673 19s 1d, but the final cost was more than £200,000, a vast figure at the time.

Fortifications

The fortifications form an example of defence in depth. The main walls are stone-faced, in plan faceted and angled with projecting bastions and redoubts so that every wall face is covered by fire from guns sited on top of other walls. The walls are many yards wide and grassed over, on top of barrel-vaulted casemates which form underground bunkers designed to protect the entire garrison from artillery fire. The approach to the fortress from the landward side is across a wide area of loose shingle which creates a protective barrier.

Sloping grassy banks designed to absorb artillery shells all but hide the fort from view. The entrance is reached via a ravelin, a free-standing defensive structure incorporating a guardhouse and completely exposed to fire from the main fort, then by a raised wooden walkway, complete with drawbridge, bridging across a wide ditch set between heavily defended bastions. The ditch forms a wide killing ground openly exposed to gunfire from these walls.

Operational use
Following the Childers Reforms, the 72nd (Highland) Regiment of Foot and the 78th (Highlanders) Regiment of Foot amalgamated to form the Seaforth Highlanders with its depot in the barracks in 1881. In 1961 the regiment amalgamated with the Queen's Own Cameron Highlanders to form the Queen's Own Highlanders (Seaforth and Camerons): the new regiment formed its depot at Fort George at that time. The barracks became the home of the Black Watch, 3rd Battalion, Royal Regiment of Scotland in 2007.

In November 2016 the Ministry of Defence announced that the site would close in 2032, with Defence Minister Sir Michael Fallon commenting that it was no longer needed because the Highland rebellions are over.

Visitor access
The barracks are still in use as a military establishment, but much of the site is open to the public (entrance charge). Historic Environment Scotland use part of one of the barracks to display reconstructions of life in the early days of the fort, and the Grand Magazine displays the Seafield Collection of Arms as well as forming a stage for actors recreating the lives and stories of soldiers in the 18th century. The site received 76,169 visitors during 2019.

Highlanders' Museum (Queen's Own Highlanders Collection)

The former Lieutenant Governors' House is home to the Highlanders' Museum, the official regimental museum of the Queen's Own Highlanders and Lovat Scouts.  The exhibits include uniforms, weapons, medals, First World War memorial plaques known as "death pennies", photographs, paintings, memorabilia and regimental regalia.  Displays include the history of the regiments, their links to the clans, the Highland charge, Sergeant Alexander Edwards and other notable regimental members, and the regiments' activities in different conflicts. The regimental Chapel is also open to visitors, and features many regimental colours and memorials.

Gallery

References

Further reading

External links

Fort George museum
Highlander's Museum – official site

Barracks in Scotland
History of the Scottish Highlands
Forts in Scotland
Listed forts in Scotland
Military of Scotland
Seaforth Highlanders
Category A listed buildings in Highland (council area)
Regimental museums in Scotland
Museums in Highland (council area)
Star forts
1748 establishments in Scotland
Installations of the British Army
Military installations established in 1748

Fort George, Highland


Niels Møller Spandet (født 11. februar 1788 på øen Alrø ved Horsens, død 9. november 1858 i København) var en dansk landsdommer og politiker.

Juridisk karriere
Han var søn af sognepræst Niels Spandet (1751-1826) og Maren f. Møller (1748-1810). Han blev 1807 student fra Horsens Skole og tog 1811 juridisk eksamen med særligt godt udfald. Spandet blev kort efter volontør i Kancelliet og forfremmedes til underkancellist 1815 og kancellist 1819. Endelig blev han 1819 assessor i Landsoverretten og forblev i denne stilling til sin død; i de første to år måtte han dog gøre tjeneste i Københavns Politiret, og fra 1831 til 1845 var han desuden Kongens Foged. 1831 blev han justits- og 1840 etatsråd.

Mødet med Grundtvig og muligheden for en anden livsbane
Allerede 1811 havde han mødt N.F.S. Grundtvig, da de begge boede på Valkendorfs Kollegium (Spandet fra 1809 til 1812), og var fra denne stund nøje knyttet både til hans person og til hans gerning. Han var således i januar 1814 villig til at følge Grundtvigs opfordring til studenterne om at drage ud i folket og søge at rejse det til alvorlig kamp for fædrelandet, og på den anden side havde Grundtvig så god tro til Spandet, at han 1815 udpegede ham for den norske professor Jørgen (Georg) Sverdrup som egnet til at være lærer i filosofi ved Christiania Universitet. Spandet afviste dog tilbuddet. Et par år tidligere havde professor Niels Treschow beklaget, at Spandet ikke havde givet sig dybere ind på retsvidenskabens studium, da han i så fald kunne have egnet sig til at blive juridisk professor i Christiania.

Frisprog og offentlige kontroverser stopper Spandets karriere
Da der 1826 var faldet dom imod Grundtvig i den sag, som H.N. Clausen havde rejst imod Kirkens Gjenmæle, følte Spandet sig opfordret til offentlig at fralægge sig enhver del i denne dom, som han fandt uretfærdig, og skønt hans embedsfæller ikke havde haft noget derimod, fik rettens justitiarius dog pålæg om at meddele Spandet, at hans adfærd var upassende og blev misbilliget af kongen.

Spandet var på linje med Grundtvig og J.C. Lindberg i deres kamp for dåbens betydning, hvilket fremgik af, at han 1828 indgav en ansøgning om at måtte få sine børn døbte på ny efter ritualet, fordi hans sognepræst, Christian Frederik Brorson, i sin tid havde tilladt sig væsentlige udeladelser i dåbsformularen. Dette blev ikke tilladt ham, men det indskærpedes præsterne for fremtiden nøje at følge ritualet. Endvidere var Spandet 1831 med til at indgive en ansøgning om, at Grundtvig måtte danne en frimenighed, hvad i højere kredse blev anset for såre upassende af en mand i hans embedsstilling.

Året efter vakte Spandets virke på ny opsigt, og denne gang mistede myndighederne tålmodigheden med ham. Da Spandet som Kongens Foged i 1832 viste en overordentlig mildhed i at ordne afsoningen af nogle bøder, som litteraten J.K. Blok Tøxen var idømt, med sådant hensyn til hans helbred, at straffen blev næsten illusorisk, kostede det ham den videre løbebane som assessor i Højesteret, som han ellers kunne imødese. Spandet var dog uforfærdet, for han lod sig ikke påvirke mere deraf, end at han nogle år senere, i 1842, ligeledes på egen hånd og i største skynding, fortolkede Orla Lehmanns fængselsstraf efter reglerne for gældsfængsel for derved at undgå, at han måske blev overført til hårdere vilkår i Kastellet.

Indtræden i landspolitik
Det omtumlede år 1848 førte også Spandet ind i det politiske liv. I august blev han medlem af Valgreformforeningens bestyrelse og tog del i Hippodrommøderne, og i oktober stillede han i Aalborg op til Den Grundlovgivende Rigsforsamling, dog uden at opnå valg. Derimod valgtes han 1849 til Folketinget i Sorø Amts 1. Kreds (Ringstedkredsen) og genvalgtes både ved valget i 1852 og ved omvalget i februar 1853, medens han trak sig tilbage i maj samme år, da han ikke længere følte sig hjemme hos gamle vælgere, Bondevennerne.

Farvel til Bondevennerne og til Folketinget
I 1852 havde lederne af Bondevennerne nemlig sluttet sig til helstaten, hvorpå Spandet brød med dem og både stemte imod toldgrænsens flytning og sammen med mindretallet i sagen om fastlæggelsen af arvefølgen, der blev udmøntet i Tronfølgeloven. Han tog ikke megen del i forhandlingerne, men opfattede sit hverv med sådan alvor, at han aldrig gik glip af et eneste møde. Han nød også den største agtelse fra alle sider (var næsten uafbrudt en af viceformændene), skønt han som regel stemte med yderste venstre og særlig sammen med Grundtvig i spørgsmålet om pressens stilling.

Ved et lille forslag, han 1850 stillede sammen med Hans Egede Schack, gav han stødet til den senere Tyendelov, men mest opsigt, ja ligefrem forargelse vakte han ved sit lovforslag om trosfrihed 1850. Det sigtede til at fjerne al kirkelig tvang ved at tillade borgerligt ægteskab, fritage forældre for pligten til at lade deres børn døbe og give folk uden for de anerkendte trossamfund ret til at aflægge en højtidelig stadfæstelse i stedet for den sædvanlige ed. Forslag udløste en storm af protester rundt om i landet; der blev indsamlet underskrifter imod forslaget, og mange sad tilbage med en opfattelse, at Spandet, der var en alvorlig troende mand, havde villet omstyrte kirke og kristendom. Det gav dog stødet til loven af 1851 om tilladt borgerligt ægteskab for folk uden for Folkekirken eller af forskellige trossamfund samt senere til dåbstvangens afskaffelse.

Indsats for kvindesagen
Spandet var fremdeles ordstyrer ved den store oppositionelle Grundlovsfest 1854 såvel som ved flere følgende og tog ligeledes del i deputationen til kongen sammen med fakkeltoget i december 1854 efter Ministeriet Ørsteds fald. Derimod søgte han ikke senere valg til Rigsdagen. Endelig fremsatte han 7. april 1855 i Fædrelandet det første udkast til at forbedre kvindernes retslige kår ved at give dem lige myndighed, arveret og næringsret osv. med mændene; også dette vakte straks nogen spot fra offentligheden, men forslaget blev dog næsten fuldstændigt gennemført to år senere af Orla Lehmann og Carl Simony.

Uden forudgående sygdom døde han 9. november 1858 og er begravet på Assistens Kirkegård. Han betegnedes af Grundtvig ved jordefærden som "en stille Fyrste", og han var også en grundhæderlig, retsindig og frisindet mand. Han havde 18. oktober 1822 ægtet Johanne Ipsen (født 15. september 1802, død 27. september 1872), datter af husmand Morten Ipsen i Rerslev ved Roskilde.

Kilder

 A. Falk-Jensen og H. Hjorth-Nielsen: Candidati og Examinati juris 1736-1936, Candidati politices 1852-1936, Candidati actuarii 1922-1936, bind IV, København: G.E.C. Gad 1954-1959, s. 126.

Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Landsdommere fra Danmark
Etatsråder fra Danmark
Kvinderetsforkæmpere fra Danmark
Folketingsmedlemmer fra Bondevennernes Selskab
Folketingsmedlemmer i 1840'erne
Folketingsmedlemmer i 1850'erne
Studenter fra Horsens Statsskole

Niels Møller Spandet


Guzolândia es un municipio brasileño del estado de São Paulo. Se localiza a una latitud 20º38'59" sur y a una longitud 50º39'43" oeste, estando a una altitud de 465 metros. La ciudad tiene una población de 4.754 habitantes (IBGE/2010). Guzolândia pertenece a la Microrregión de Auriflama.

Posee un área de 252 km².

Historia
Fundadores: Américo Guzo (El nombre del municipio es en homenaje a este ítalo-brasileño), Feliciano Sales Cunha y Arlindo Alves, fue fundada en 1946. En la parte sudoeste del Municipio.

Fue distrito en 1958 y municipio el 7 de marzo de 1965 con posesión del primer prefecto el 28 de marzo.

Geografía

Demografía
Datos del Censo - 2010

Población total: 4.754
 Urbana: 4.021
 Rural: 733
 Hombres: 2.436
 Mujeres: 2.318
Densidad demográfica (hab./km²): 18,86

Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 19,61

Expectativa de vida (años): 69,34

Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 1,94

Tasa de alfabetización: 82,17%

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,729
 IDH-M Salario: 0,637
 IDH-M Longevidad: 0,739
 IDH-M Educación: 0,811
(Fuente: IPEAFecha)

Administración
 Prefecto: Luiz Antonio Pereira de Carvalho (2º gestión) (2005/2008)
 Viceprefecto: Marcio Luis Cardoso 2º gestión
 Presidente de la cámara: (2007/2008)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Guzolândia


Elmar Kaljot (* 15. November 1901 in Tallinn; † 8. Januar 1969 in New York City) war ein estnischer Fußballspieler und -trainer.

Karriere
Elmar Kaljot spielte in seiner aktiven Karriere für die estnischen Hauptstadtvereine Tallinna JK und JK Tallinna Kalev. Mit dem Tallinna JK konnte Kaljot in den Jahren 1923 bis 1936 einige male den Meistertitel gewinnen darunter zweimal als Trainer. Für Estland debütierte Kaljot am 18. September 1923 gegen die Sowjetunion in einen Freundschaftsspiel, wobei er zwei Treffer erzielen konnte. Bei den Olympischen Spielen in Paris im Jahr 1924 nahm er mit der Estnischen Nationalmannschaft an den Fußball Wettbewerben teil, schied dort aber nach einer Niederlage gegen die Fußballnationalmannschaft der Vereinigten Staaten aus. Außerdem nahm Kaljot zweimal am Baltic Cup teil. Bei seiner ersten Teilnahme 1928 wurde er mit Estland Zweiter, im Jahr darauf beim Baltic Cup 1929 gewann er den Titel. Das letzte Länderspiel von insgesamt 25, die er zwischen 1923 und 1929 spielte, machte er gegen Lettland im September 1929.

Im Jahr 1944 kam er nach Deutschland, ehe er im Jahr 1948 in die Vereinigten Staaten auswanderte.

Erfolge
 Estnischer Meister: 1923, 1926, 1928, 1934, 1935, 1936

Weblinks
 Lebenslauf bei spordiinfo.ee
 Liste aller estnischen Nationalspieler

Einzelnachweise

Olympiateilnehmer (Estland)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1924
Fußballnationalspieler (Estland)
Fußballspieler (JK Tallinna Kalev)
Fußballspieler (Tallinna JK)
Este
Geboren 1901
Gestorben 1969
Mann
Deutsch-Balte
Estnischer Meister (Fußball)

Elmar Kaljot


Blonde kan henvise til:
 Blonde (stof) – mønstret, gennembrudt bånd som bruges som pynt på bl.a. tøj, duge og sengetøj.
 Blonde (film fra 1998) – en dansk film fra 1998 instrueret af Annika Lundgren.
 Blonde (film fra 2001) – en film/tv-serie fra 2001 om Marilyn Monroes liv.
 Blonde (øl) – en belgisk øltype

Blonde


Shimizu Tatsujirō (jap. ; * 7. April 1897 in Tokio; † 8. November 1992 in Uji) war ein japanischer Mathematiker.

Werdegang
Shimizu schloss sein Studium 1924 in Tokio ab und blieb auch einige Jahre danach dort. Im Jahre 1932 wurde er Professor an der Kaiserlichen Universität Osaka. Er wechselte 1949 auf eine Professur an der Universität Kōbe. Zwei Jahre später ging er an die Präfekturuniversität Osaka. Ab 1961 war er dann Professor an der Naturwissenschaftlichen Universität Tokio. Er blieb bis ins hohe Alter mathematisch aktiv.

Die ersten Arbeiten von Shimizu behandelten Themen der Funktionentheorie, insbesondere der Theorie der meromorphen Funktionen. Eine von ihm und Ahlfors eingeführte Form der Nevanlinna-Charakteristik ist als Ahlfors-Shimizu-Charakteristik bekannt. Später wandte sich Shimizu der angewandten Mathematik zu, insbesondere Differentialgleichungen und numerischer Mathematik.

Zu seinen Schülern zählt Shizuo Kakutani.

Literatur
 Hiroshi Sugiyama: A sketch of the life of Dr. Shimizu. Mathematica Japonica, Band 40, Heft 1, 1994, S. 1–15.

Weblinks
 Teil des obigen Artikels von Sugiyama, Foto
 Tatsujiro Shimizu im Mathematics Genealogy Project

Einzelnachweise

Mathematiker (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Universität Osaka)
Hochschullehrer (Universität Kōbe)
Hochschullehrer (Naturwissenschaftliche Universität Tokio)
Japaner
Geboren 1897
Gestorben 1992
Mann

Shimizu Tatsujirō


est une écrivaine japonaise. Son livre Ora ora de hitori igu mo a remporté le the Prix Akutagawa Prize 2017 et le Prix Bungei.

Biographie
Elle est née en 1954 à Tōno, Iwate, au Japon. Elle commence à écrire pendant ses études. Après avoir obtenu son diplôme de l'Université d'Iwate, elle brièvement travaillé comme enseignante, puis se mariée et devient femme au foyer. Elle écrit alors occasionnellement et remporte un petit prix littéraire local pour une nouvelle, mais ne songe pas sérieusement à poursuivre une carrière d'écrivain. À l'âge de 55 ans, après la mort de son mari, elle commence alors à écrire à plein temps, puisant dans ses propres expériences de l'âge et de la solitude.

Le premier roman de Wakatake, Ora ora de hitori igu mo ( Je vivrai par moi -même ), avec pour protagoniste une veuve parlant le dialecte Tōhoku confrontée au difficultés de sa nouvelle la vie après la mort de son mari, est publié en 2017. Il remporte le  prix Bungei, faisant de Chisako Wakatake la récipiendaire la plus âgée, à 63 ans, de l'histoire du prix. Peu de temps après, elle remporte également le 158 prix Akutagawa, le prix le plus célèbre et convoité du Japon. Encore une fois, elle est une des gagnantes les plus âgées à recevoir ce prix.

Références

Liens externes

Lauréat du prix Akutagawa
Romancière japonaise
Romancier japonais du XXIe siècle
Naissance en 1954

Chisako Wakatake


Simon Ehammer, né le , est un athlète suisse spécialiste des épreuves combinées et du saut en longueur.

Biographie
Simon Ehammer naît le . Il grandit à Stein, dans le canton d'Appenzell Rhodes-Extérieures.

Il a suivi une formation dans le commerce de détail et travaille à temps partiel dans un magasin de sport à Appenzell.

Carrière sportive
Médaillé de bronze du décathlon lors des championnats du monde juniors 2018, il est sacré champion d'Europe junior lors des championnats d'Europe juniors 2019 à Borås en Suède où il établit un nouveau record de Suisse junior avec .

En 2020, il est élu athlète suisse de l'année en compagnie de Ajla Del Ponte.

Il participe à l'épreuve de l'heptathlon lors des championnats d'Europe en salle 2021 mais ne termine pas le concours. Blessé, il déclare forfait pour les Jeux olympiques de 2020. Aligné dans l'épreuve du saut en longueur lors des championnats d'Europe espoirs 2021, à Tallinn, il remporte le titre en établissant un nouveau record personnel avec .

Le  à Aubière lors du X-Athletics, il établit un nouveau record de Suisse en salle du saut en longueur avec la marque de . Le , il devient vice-champion du monde de l'heptathlon à l'occasion des championnats du monde en salle à Belgrade. Auteur d'un nouveau record national avec , il est devancé par le Canadien Damian Warner qui établit la meilleure performance mondiale de l'année avec . Le Suisse améliore trois de ses records personnels : au saut à la perche (), sur 60 m () et au saut en hauteur ().

Le  lors du meeting d'épreuves combinées Mehrkampf-Meeting de Ratingen en Allemagne, Simon Ehammer établit la meilleure performance de tous les temps au saut en longueur dans le cadre d'un concours du décathlon en atteignant la marque de  (+1,5 m/s). Il améliore par ailleurs de 3 centimètres le record de Suisse de Julien Fivaz établi en 2003. Le , à l'occasion du concours du décathlon de l'Hypo-Meeting à Götzis, il améliore de  son propre record national en réalisant  (+ 0,2 m/s).

Lors des championnats du monde 2022 à Eugene, il remporte la médaille de bronze avec un saut à , devancé par le Chinois Wang Jianan et le Grec Miltiádis Tedóglou. Aux championnats d'Europe de Munich, il remporte la médaille d'argent du décathlon, derrière l'Allemand Niklas Kaul, en portant le record de Suisse à .

Il devient le  le premier homme suisse à remporter une épreuve de la Ligue de diamant, s'imposant en saut en longueur aux Bislett Games à Oslo devant Marquis Dendy et Miltiádis Tedóglou.

Palmarès

Palmarès national
 Championnats de Suisse d'athlétisme
décathlon : vainqueur en 2019 et 2020
saut en longueur : vainqueur en 2019 et 2020
 Championnats de Suisse en salle
heptathlon : vainqueur en 2020
saut en longueur : vainqueur en 2020 et 2022
60 m haies : vainqueur en 2022

Records

Notes et références

Liens externes

Décathlonien suisse
Sauteur en longueur suisse
Champion d'Europe junior d'athlétisme
Champion d'Europe espoir d'athlétisme
Naissance en février 2000

Simon Ehammer


Olaylar
 İlk biçerdöverin patenti alındı

Doğumlar

Ocak–Haziran
 7 Şubat – Johann Philipp Reis, Alman fizikçi ve mucit (ö. 1874)
 8 Şubat – Dmitri Mendeleev, Rus kimyacı (ö. 1907)
 9 Şubat – Felix Dahn, Alman yazar (ö. 1912)
 15 Şubat – Samuel Arza Davenport, Amerikalı politikacı (ö. 1911)
 16 Mart –
 - Ernst Haeckel, Alman zoolog ve filozof (ö. 1919)
 - James Hector, İskoç jeolog (ö. 1907)
 17 Mart – Gottlieb Daimler, Alman mühendis ve mucit (ö. 1900)
 19 Mart – Charles Davis Lucas, Victoria Cross recipient (ö. 1914)
 20 Mart – Charles W. Eliot, American President of Harvard University (d. 1926)
 23 Mart – Julius Reubke, Alman besteci (d. 1858)
 24 Mart –
 - William Morris, İngiliz şair, sanat yazarı ve desinatör (ö. 1896)
 – John Wesley Powell, Amerikalı kâşif (d. 1902)
 1 Nisan – Big Jim Fisk, Amerikalı girişimci (d. 1872)
 2 Nisan – Frédéric Bartholdi, French sculptor (d. 1904)
 26 Nisan – Artemus Ward, Amerikalı humorist (d. 1867)
 23 Mayıs – Carl Heinrich Bloch, Danimarkalı heykeltıraş (ö. 1890)

Temmuz–Aralık
 11 Temmuz – James McNeill Whistler, Amerikalı ressam (ö. 1903)
 19 Temmuz – Edgar Degas, Fransız ressam (ö. 1917)
 4 Ağustos – John Venn, Britanyalı matematikçi (ö. 1923)
 22 Ağustos – Samuel Pierpont Langley, Amerikalı astronom, fizikçi ve havacılık öncüsü (ö. 1906)
 31 Ağustos – Amilcare Ponchielli, İtalyan besteci (ö. 1886)
 9 Eylül – Joseph Henry Shorthouse, İngiliz romancı (ö. 1903)
 8 Ekim – Walter Kittredge, Amerikalı besteci (ö. 1905)
 19 Kasım – Georg Hermann Quincke, Alman fizikçi (ö. 1924)
 16 Aralık – Léon Walras, Fransız ekonomist (ö. 1910)

Ölümler
 I. Pedro, Brezilya İmparatorluğu'nun kurucusu (d. 1798)

Kaynakça
Kara Harp Okulu Kuruldu(1834)

1834


Fotografski papir je papir s nanesenim materijalom osjetljivim na svjetlost, pa služi za izradu fotografija. Fotografski papiri različite su debljine i površinske strukture. Kontrastnost fotografije i broj reproduciranih tonova bitno ovise o gradaciji (takozvanoj tvrdoći) fotografskih materijala.

Objašnjenje
Većina se klasičnih fotografskih postupaka osniva na izrazitim fotolitičkim svojstvima srebrnih soli. Među njima je temeljni, a ujedno i najstariji, negativsko-pozitivski postupak. Njime se dobivaju ne samo crno-bijele već i fotografije u boji, a može ih se izraditi na papiru ili na prozirnom filmu (dijapozitivi). Realna slika, pozitiv, dobiva se ponavljanjem postupka, odnosno kontaktnim kopiranjem ili projekcijskim povećavanjem negativa i kopiranjem na fotografski papir te ponovnim razvijanjem i fiksiranjem. Mogućnost izradbe neograničenog broja kopija istoga pozitiva velika je prednost tog postupka.

Fotografija u boji dobiva se upotrebom fotografskog materijala na kojem je emulzija građena troslojno: jedan je sloj osjetljiv na plavi dio spektra, drugi na zeleni, a treći na crveni. Negativsko-pozitivskim postupkom, nakon kemijske obradbe filma, dobiva se prozirni negativ u komplementarnim bojama, to jest plava boja reproducirana je žuto, zelena purpurno, a crvena modrozeleno. Projiciranjem negativa na fotografski papir kroz sustav filtara, na temelju suptraktivne sinteze boja, dobiva se pozitiv s realnim zapisom boja. Tijekom izrade fotografija u boji nije moguće kreativno utjecati (za razliku od crno-bijeloga negativsko-pozitivskog postupka) pa se one najčešće izrađuju automatski.

Izvori

 Biljni proizvodi
 Tiskarstvo

Fotografski papir