Las ejecuciones de prisioneros políticos iraníes de 1988 () se refiere a la ejecución sistemática de miles de prisioneros políticos en todo Irán por parte del Gobierno, a partir del 19 de julio de 1988 y con una duración de unos cinco meses. La mayoría de prisioneros ejecutados formaba parte de la Organización de los muyahidines del pueblo iraní (PMOI), aunque miles de partidarios de otros grupos de izquierda, incluyendo los Fedayines y el Partido comunista Tudeh, también fueron ejecutados.

Las matanzas han sido calificadas como «un acto de violencia sin precedentes en la historia iraní: sin precedentes en forma, contenido e intensidad». La cantidad exacta de prisioneros ejecutadas sigue sin ser conocida. Amnistía Internacional registró los nombres de más de 4.482 prisioneros políticos presuntamente ejecutados durante este período; sin embargo, grupos de oposición iraníes sugieren que la cantidad de prisioneros ejecutados fue mucho mayor, llegando a sumar unos 30.000.

El Gobierno de Irán tuvo mucho cuidado en mantener la matanza en secreto y oficialmente niega que haya tenido lugar, aunque debido a la gran escala de la operación algunos detalles fueron conocidos gracias a los sobrevivientes. Las explicaciones ofrecidas sobre por qué los prisioneros fueron ejecutados varía. Quizás la más común es que fue en represalia por la Operación Mersad, un ataque de las fronteras occidentales de Irán llevado a cabo por el PMOI, aunque esta sucedió meses después de que hubieran comenzado las ejecuciones y no explica las ejecuciones de los miembros de otros grupos de izquierda que se opusieron a la invasión muyahidín.

Las ejecuciones

Orden de Jomeini
Poco después de que comenzaron las ejecuciones, el líder iraní Ruhollah Jomeini emitió «una orden secreta, pero extraordinaria; algunos sospechan una fatwa formal». Esta orden establecía «Comisiones Especiales con instrucciones para ejecutar a miembros de la Organización de los muyahidines del pueblo iraní como moharebs (aquellos que están en guerra contra Dios) e izquierdistas como mortads (apóstatas del Islam)»

En parte la carta decía:
«از آنجا که منافقین خائن به هیچ وجه به اسلام معتقد نبوده و هر چه میگویند از روی حیله و نفاق آنهاست و به اقرار سران آنها از اسلام ارتداد پیدا کردهاند، با توجه به محارب بودن آنها و جنگ کلاسیک آنها در شمال و غرب و جنوب کشور با همکاریهای حزب بعث عراق و نیز جاسوسی آنها برای صدام علیه ملت مسلمان ما و با توجه به ارتباط آنان با استکبار جهانی و ضربات ناجوانمردانهٔ آنان از ابتدای تشکیل نظام جمهوری اسلامی تا کنون، کسانی که در زندانهای سراسر کشور بر سر موضع نفاق خود پافشاری کرده و میکنند، محارب و محکوم به اعدام میباشند.» (رضایی و سلیمی نمین، پاسداشت حقیقت:147)

Traducción:
"Dado que:
 los miembros del PMOI no creen en el Islam, mientras pretenden lo contrario.
 Debido a su guerra militar sistemática en las fronteras iraníes del norte, oeste y sur...
 Debido a su cooperación con Saddam Hussein en guerra contra Irán...
 Debido a que espían contra Irán...
 Debido a sus conexiones con las potencias occidentales [actuar contra la independencia de Irán]...

todos los miembros del PMOI encarcelados que continúan apoyando al PMOI y sus posiciones son considerados enemigos militares y deben ser ejecutados."

Administración de las ejecuciones
En Teherán, la comisión especial para las ejecuciones tenía 16 miembros que representaban a las varias autoridades del gobierno islámico: el propio Imán Komeini, el Presidente, el fiscal general, los Tribunales Revolucionarios, los Ministerios de Justicia y de Inteligencia y la administración de la Evin y de Gohar Dasht, las dos prisiones en el área de Teherán desde donde los prisioneros eran eliminados. El presidente de la comisión era el ayatolá Morteza Eshraqui. Sus dos asistentes especiales eran Hojatt al-Islam Nayeri y Hojjat al-Islam Mobasheri. La comisión iba y venía entre ambas prisiones por helicóptero. En las provincias, se crearon comisiones similares, pero se conoce menos sobre ellas.

Otra descripción de la administración de las ejecuciones la ha implementado una comisión de cuatro hombres, más tarde conocida como el "comité de muerte".  Los miembros eran Hossein-Ali Nayyeri (que entonces era juez), Morteza Eshraqui (entonces fiscal de Teherán), Ebrahim Raisi (entonces fiscal general adjunto) y Mostafá Purmohammadí (entonces representante del Ministerio de Inteligencia en la prisión de Evin).

Los prisioneros no fueron ejecutados sin un proceso, pero fueron juzgados por cargos totalmente distintos a las acusaciones que los habían llevado a prisión. Fueron entrevistados por las comisiones, con una lista predeterminada de preguntas para ver si calificaban como moharebs o como mortads.

Aislamiento de prisioneros
Según algunos análisis de la masacre, las etapas de planeamiento de la masacre comenzaron meses antes de que iniciaran las ejecuciones en sí. Según un informe, «los oficiales de las prisiones realizaron pasos inusuales a fines de 1987 e inicios de 1988 para volver a interrogar y separar a todos los prisioneros políticos, de acuerdo a su filiación partidaria y la duración de su sentencia» El proceso de ejecución en sí comenzó las primeras horas del 19 de julio de 1988 con el aislamiento del mundo exterior de los prisioneros políticos. Las puertas de las prisioneros fueron cerradas; las visitas y llamadas telefónicas fueron canceladas; las cartas, paquetes e incluso medicinas vitales del exterior fueron devueltas; las principales cortes salieron de vacaciones no programadas. Incluso se prohibió a los familiares de los prisioneros congregarse en la parte exterior de las prisiones.

Al interior de las prisiones, se aislaron bloques de celdas entre sí y se retiraron radios y televisores. Los lugares donde los prisioneros se reunían, como las salas de lectura, talleres, enfermerías, fueron cerrados y los prisioneros fueron confinados a sus celdas. Se ordenó a los guardias y trabajadores de las prisiones no hablar con los prisioneros. Un prisioneros construyó una radio casera para escuchar las noticias del exterior, pero encontró con las emisores no decían nada sobre el encierro.

Estimados de fatalidades
Un exprisionero anónimo coloca la tasa de ejecuciones en 'miles'. Otro testigo la sitúa entre 5.000 y 6.000: 1.000 de la izquierda y el resto de muyahidines. Otros estiman los ejecutados en 'miles', con tantos como 1.500 solo en la prisión de Gohar Dasht. Un estudio reciente que empleó información recogida de las provincias sitúa la cifra de ejecutados en 12.000. Amnistía Internacional estima que la cantidad total a nivel nacional suma más de 2.500 y describe que la vasta mayoría de las víctimas fueron ejecutados como 'prisioneros de consciencia', dado que no habían sido acusados por actos o planes de actos contra el Estado.

Se estima que la mayor parte de ejecutados eran estudiantes de secundaria o de universidad o recién graduados y más del 10% eran mujeres.

Respuesta

Montazeri
Una de las consecuencias de las matanzas fue la renuncia del Gran ayatolá Husein Alí Montazerí como el heredero designado del ayatolá Komeine para el cargo de Líder Supremo de Irán. Antes de las ejecuciones, Montazerí «había tratado el tema con el clérigo en una variedad de casos, como el juicio de Mehdi Hashemi.» Cuando se enteró de la masacre, Montazerí apresuró la redacción de tres cartas públicas: dos a Komeini y una para la Comisión Especial; en ellas, denunció las ejecuciones. Asimismo, acusó a la Comisión Especial por «violar el Islam al ejecutar a arrepentidos y menores de edad que en una corte regular habrían recibido una simple reprimenda».

A Montazerí se le pidió la renuncia, mientras que Komeini sostuvo dijo que siempre había tenido dudas de la competencia de Montazerí y que «empresé reservas cuando la Asamblea de los Expertos lo nombró», pero la Asamblea de Expertos insistió en nombrar como futuro Líder Supremo a Montazerí.

El régimen publicó cartas entre los dos ayatolás, pero «el extracto [publicado] trataba solamente del caso Hashemi y evito escrupulosamente las ejecuciones en masa; por tanto, mantuvo la línea oficial de que estas ejecuciones nunca tuvieron lugar.»

Otras críticas
Una crítica contra los asesinatos en masa se centró en que casi todos los prisioneros ejecutados habían sido arrestados por delitos relativamente menores, dado que quienes habían sido acusados de cargos más graves ya habían sido ejecutados. Las ejecuciones de 1988 parecían las desapariciones de prisioneros de las dictaduras de América Latina en la segunda mitad del .

Según Kaveh Shahrooz, en un artículo publicado en Gozaar (revista patrocinada por Freedom House), «es incomprensible que dos de las organizaciones más poderosas del mundo en materia de derechos humanos, Amnistía Internacional y Human Rights Watch, simplemente nunca escribieron informes completos sobre un crimen tan extendido como la campaña de exterminio de 1988.»

Mientras el informe de Amnistía Internacional «Iran: Violations of Human Rights, 1987-1990», publicado en 1990, dedica algunas páginas a la masacre, la organización de derechos humanos nunca escribió un informe completo de los asesinatos. El informe de AI señala:
Las ejecuciones políticas tuvieron lugar en muchas prisiones en todas las regiones de Irán, a menudo, lejos de donde tenían lugar las incursiones armadas. La mayoría de las ejecuciones fue de prisioneros políticos, incluyendo una cantidad indeterminada de prisioneros de conciencia, que ya había cumplido varios años en prisión. Podrían no haber desempeñado parte alguna en las incursiones armadas y no estaban en posición de participar en actividades de espionaje o terrorismo. Muchos de los muertos habían sido juzgados y sentenciados a penas de prisión a inicios de los años 1980; muchos, por delitos no violentos, como distribuir periódicos y folletos, participar en manifestaciones o recolectar fondos para las familias de los prisioneros. Muchos de los muertos habían sido estudiantes menores de edad o veinteañeros al momento de su detención. La mayoría de los muertos eran partidarios del PMOI, pero cientos de miembros y simpatizantes de otros grupos políticos, incluyendo varias facciones del PFOI, el Partido Tudeh, el KDPI, Rah-e Kargar entre otros, también se encontraban entre las víctimas de las ejecuciones.

De forma similar, Human Rights Watch dedicó apenas un puñado de páginas a la masacre en un informe de antecedentes sobre los miembros del gabinete del presidente Ahmadinejad. Human Rights Watch (HRW) describió las ejecuciones como «matanzas extrajudiciales... deliberadas y sistemáticas» y las condenó como crímenes contra la humanidad. HRW también acusó a Mostafá Purmohammadí, viceministro de Inteligencia en 1988, de responsabilidad directa en las matanzas.

El juez de la ONU y destacado abogado pro-derechos humanos, Geoffrey Robertson, instó al Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas a establecer una corte especial, de la misma forma que los Tribunales Internacionales de Yugoslavia y Ruanda, para juzgar a las personas involucradas «en uno de las peores atrocidades de derechos humanos desde la Segunda Guerra Mundial».

Motivación
No existe consenso sobre por qué los prisioneros fueron ejecutados. Ali Akbar Mahdi cree que la intensa sobrepoblación de las prisiones iraníes y la ofensiva muyajidín en la Operación Mersad de julio de 1988 «tuvo mucho que ver» con la masacre.

Por su parte, Ervand Abrahamian cree que la «dinámica interna del régimen» fue responsable: la necesidad por «un pegamento» para mantener «juntos a sus dispares seguidores» y un «baño de sangre» para «purgar» a moderados como Montazenir y prevenir cualquier «alianza con Occidente» en el futuro al destruir su legado. En particular, las matanzas destruyeron los nexos, o posibilidad de nexos, entre los populistas en el movimiento de Komeini por una parte y los izquierdistas, islamistas y seculares no-komeinistas, por la otra. Previamente, Komeini había estado preocupado porque «algunos de sus seguidores habían jugado con la peligrosa noción de trabajar con el Partido Tudeh para incorporar cláusulas más radicales en la ley laboral, así como en la ley de reforma agraria».

Véase también
 Derechos humanos en Irán

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
  Final Report on the situation of human rights in the Islamic Republic of Iran by the Special Representative of the Commission on Human Rights Reynaldo Galindo Pohl, pursuant to Commission resolution 1992/67 of 4 March 1992. Documento n.º E/CN.4/1993/41
Marked for death: Some of Assassinations 1979-96
Testimonio de Hossein Mokhtar
 La Asociación de Prisioneros Políticos Iraníes (en el exilio) tiene un sitio oficial en inglés, sueco y presa en línea. Bajo el título «Documentos» se encuentran muchas referencias a la masacre de 1988.

Ejecutados de Irán
Derechos humanos en Irán
Irán en 1988
Purgas políticas y culturales
Política en 1988

Ejecuciones de prisioneros políticos iraníes de 1988


إليشع ليفي  (بالعبرية אלישע לוי) (ولد في 18 نوفمبر 1957) هو مدرب كرة قدم ولاعب كرة قدم سابق إسرائيلي يشغل حاليا منصب مدرب مكابي حيفا. درب ليفي اتحاد أبناء سخنين لموسمين في موسم 2006-2007 ارتقى بالفريق إلى الدرجة العليا وفي موسم 2007-2008 قاده إلى المرتبة الرابعة.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من القدس
أشخاص من بيسان
لاعبو كرة قدم إسرائيليون
لاعبو كرة قدم رجالية إسرائيليون
لاعبو كرة قدم من بيسان
لاعبو كرة قدم يهود
لاعبو نادي مكابي حيفا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
مدربو اتحاد أبناء سخنين
مدربو الدوري الإسرائيلي الممتاز
مدربو كرة قدم إسرائيليون
مدربو مكابي حيفا
مدربو منتخب إسرائيل الوطني لكرة القدم
مدربو نادي بني يهودا تل أبيب
مدربو نادي هبوعيل بئر السبع
مدربو هبوعيل حيفا
مواليد 1377 هـ
مواليد 1957
مواليد في القدس
يهود إسرائيليون

إليشع ليفي


The president of the Republic of Mauritius () is the head of state of the Republic of Mauritius. Mauritius is a parliamentary republic, and the president functions as a ceremonial figurehead, elected by the National Assembly as set out by the Constitution of Mauritius. The current office-holder is Prithvirajsing Roopun. He took the office on 2 December 2019. The president's official residence is the State House.

Overview

Mauritius is a parliamentary republic. The prime minister is the head of government, while the president is the head of state and commander-in-chief. The president is required to uphold and defend the Constitution of Mauritius and ensure that the institutions of democracy and rule of law are protected, the fundamental rights of all are respected and the unity of the diverse Mauritian nation is maintained and strengthened. Whilst in office, the president should not hold any other office of emolument, whether under the Constitution or otherwise and exercise any profession or calling or engage in any trade or business.

The president is obliged to suspend his (or her) membership in any political party for the term in office. Upon assuming office, the authority and duties of the president in all other elected or appointed offices terminate automatically. These measures should theoretically help the president to function in a more independent and impartial manner.

The power of Parliament to make laws shall be exercisable by bills passed by the Assembly and assented to by the president. When a bill is submitted to the president for assent in accordance with the Constitution, he shall signify that he assents or that he withholds assent. In the exercise of his functions, the president shall act in accordance with the advice of the Cabinet or of a minister acting under the general authority of the Cabinet except in cases where he is required by the Constitution to act in accordance with the advice of, or after consultation with, any person or authority other than the Cabinet or in his own deliberate judgment.

According to Chapter VI, section 58 of the constitution executive authority of Mauritius is vested in the president, that authority may be exercised by the president either directly or through officers subordinate to him.

The prime minister shall keep the president fully informed concerning the general conduct of the government of Mauritius and shall furnish the president with such information as he may request with respect to any particular matter relating to the government of Mauritius.

The president serves as chancellor of the Order of the Star and Key of the Indian Ocean, the highest distinct order of merit of Mauritius. The president, on the recommendation of the prime minister, announces the list of honourees and personally decorates them. The ceremony is held on 12 March each year.

The office of the president has the mission to assist the president of the Republic in his duties to preserve, protect and defend the Constitution and promote national unity.

The president makes a number of important public speeches and statements each year. The most notable of these are the annual New Year's Speech on 1 January, and the speech at the opening of each annual session of Parliament.

Historical background

The office of president was created on 12 March 1992 after Mauritius became a republic, 24 years to the day after it had gained independence. It replaced the office of governor general which was representative of the queen of Mauritius, Elizabeth II. The office of governor general was occupied by Sir Dayandranath Burrenchobay, Sir Seewoosagur Ramgoolam and Sir Veerasamy Ringadoo was governor general from 1986 to 11 March 1992, he became the first president of the republic on 12 March 1992 and left office on 30 June 1992. Cassam Uteem was elected as the president in 1992 and 1997, he held office from 30 June 1992 and resigned on 15 February 2002 in protest at a controversial anti-terrorism bill which the government wanted signed into law. Angidi Chettiar who was the vice president of Mauritius held the office as acting president on 15 February 2002, he resigned after two days. Ariranga Pillay became acting president from 18 February 2002 to 25 February 2002. Karl Offmann was elected in 2002, he held office from 25 February 2002 and resigned on 1 October 2003. Raouf Bundhun became acting president from 1 October 2003 to 7 October 2003.

Sir Anerood Jugnauth was elected in 2003. Taking office on 7 October 2003, he was re-elected in 2008. In March 2012, Sir Anerood criticised the government, saying that the economy has entered in a vicious circle of economic loss and the population are suffering. The prime minister Navin Ramgoolam said that the presidency was an apolitical office and invited him to join the political arena. SAJ resigned on 31 March 2012 and make his comeback in politics, he took the lead of his former party Militant Socialist Movement (MSM) which just break it alliance with the Labour party and left the government because of corruption accusation, the Medpoint Scandal. After the return of Sir Anerood, the MSM concluded an alliance with the opposition party Mauritian Militant Movement.

Monique Ohsan Bellepeau the then–vice president acted as president from 31 March 2012 to 21 July 2012. Kailash Purryag was elected as the fifth president of Mauritius by members of the National Assembly on Friday 20 July.

Monique Ohsan Bellepeau again acted as president from 1 June 2015 to 5 June 2015 prior to the inauguration of Ameenah Gurib-Fakim. She is the first woman to ever hold the title of president of Mauritius. Her ascendancy to the presidency was facilitated by a constitutional conundrum that had gripped Mauritius since Alliance L'Avenir came to power in 2010. In 2014, the Alliance L'Avenir entered into an agreement with the Alliance L'Avenir on the basis of constitutional reform which would have seen Mauritius turning into a semi-presidential state where the president would be conferred the power of dissolution, having a direct role in shaping foreign policy and, chairing government meetings. In December 2014, voters rejected the proposals to give the president greater powers.

Selection process

Eligibility

The President must have been at least  40 years old and have resided in Mauritius for at least 5 years immediately preceding the election.

Election

According to the Chapter IV Section 28 of the Constitution of Mauritius, the president shall be elected by the National Assembly on a motion made by the prime minister and supported by the votes of a majority of all the members Assembly. The term of office is 5 years. The motion shall not be the subject matter of any debate in the Assembly. The office of the president shall become vacant after the expiry of his term of office, where he dies or resigns his office by writing addressed to the Assembly and delivered to the speaker or where he is removed or suspended from office under section 30 of the Constitution. After the expiry of his term, the president shall continue to hold office until another person assumes office as president. When the office of president is vacant, or the president is absent from Mauritius or is for any other reason unable to perform the functions of his office, those functions shall be performed by the vice president, if there is no vice president, one should be elected and allowed to perform the functions of the president by the chief justice.

As of 2021, there is a two-term limit for the president in the Constitution of Mauritius. The first president for whom the term limits applied was Cassam Uteem in 2002.

Oath of office

A person elected to the office of president shall, before assuming his functions, take and subscribe the appropriate oath as set out in the Third Schedule of the Constitution of Mauritius. The oath shall be administered by the chief justice.

Succession

In the event of a vacancy the vice president serves as acting president, and in case of vacancy in the vice presidency, the chief justice of Mauritius will serve as acting president.

See also

 List of heads of state of Mauritius
 First Lady of Mauritius
 Vice President of Mauritius
 Governor-General of Mauritius
 Prime Minister of Mauritius
 Government of Mauritius

References

Mauritius
1992 establishments in Mauritius
Mauritius and the Commonwealth of Nations

President of Mauritius


An Calamagrostis teretifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Simon Laegaard. An Calamagrostis teretifolia in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis teretifolia


Cystocloniaceae, porodica crvenih alga, dio reda Gigartinales. Postoji petnaest rodova sa 114 priznatih vrsta

Rodovi
 Acanthococcus J.D.Hooker & Harvey 1
 Austroclonium Min-Thein & Womersley 1
 Calliblepharis Kützing 11
 Craspedocarpus F.Schmitz 7
 Cystoclonium Kützing 3
 Erythronaema J.Agardh 1
 Fimbrifolium G.I.Hansen 3
 Gloiophyllis J.Agardh 1
 Grunowiella F.Schmitz 1
 Hypnea J.V.Lamouroux 64
 Hypneocolax Børgesen 1
 Meridionella Tonicelli, M.E.Croce & Hommersand 2
 Peltasta J.Agardh 1
 Rhodophyllis Kützing 16
 Stictosporum J.Agardh 1

Izvori

Gigartinales

Cystocloniaceae


Aisha Somtochukwu Yesufu  (nascida em 12 de dezembro de 1973)  é uma ativista e empresária nigeriana. Ela cofundou o movimento #BringBackOurGirls (Traga nossas meninas de volta, em tradução literal para o português), que chama a atenção para o sequestro de mais de 200 meninas de uma escola secundária em Chibok, na Nigéria, em 14 de abril de 2014, pelo grupo terrorista Boko Haram. Ela também esteve envolvida de forma proeminente no movimento End SARS contra a brutalidade policial no país.

Infância e educação
Aisha Somtochukwu Yesufu nasceu e foi criada no estado de Kano, e é de Agbede no estado de Edo, na Nigéria. Ela experimentou as dificuldades de ser uma menina em um ambiente fortemente patriarcal. Segundo ela, quando tinha 11 anos não tinha nenhuma amiga, porque todas haviam ou se casado ou morrido no parto. Depois, quando se casou aos 24 anos, a maioria de suas amigas já eram quase avós. Aisha conta que seu amor pelos livros a ajudou durante a infância, e a leitura a fez perceber que "havia um mundo além do gueto em que eu estava crescendo"... e eu queria essa vida". Ela se inscreveu na Academia de Defesa da Nigéria, em 1991, mas foi rejeitada por ser mulher. Inicialmente, Aisha foi admitida na Universidade Usmanu Danfodiyo, em 1992, mas depois que a escola fechou, ela se matriculou na Universidade Ahmadu Bello para estudar medicina. Yesufu deixou a Universidade Ahmadu Bello depois que a escola também foi fechada, após o assassinato de um professor em 1994. Ela então completou sua educação na Bayero University Kano, onde se formou em microbiologia.

Ativismo
Njideka Agbo escreveu sobre Aisha Yesufu no The Guardian em 2019: "Muitas vezes difamada por sua posição sobre questões nacionais na Nigéria por vozes pró-governo, ela não é uma ativista comum. Sua propensão para citar nomes lhe rendeu muitos inimigos e, talvez, admiradores".

#BringBackOurGirls
Depois que o grupo terrorista Boko Haram sequestrou 276 meninas em 2014, Yesufu e Oby Ezekwesili cofundaram o movimento #BringBackOurGirls para pressionar por seu resgate. Yesufu estava entre as mulheres manifestantes que marcharam na Assembleia Nacional da Nigéria, na capital do país, Abuja, em 30 de abril de 2014.

Acabar com a SARS
Yesufu tem sido um membro proeminente do movimento End SARS, que começou em 2017 e chama a atenção para a brutalidade policial na Nigéria). Uma fotografia dela usando hijab em um protesto contra a Sars End tornou-se um símbolo icônico do movimento. Yesufu disse sobre os protestos do fim da SARS: "Não serei uma mãe irresponsável e deixarei essa luta para meus filhos. Estou pronta para sacrificar minha vida para que meus filhos vivam. Eu os trouxe a este mundo e preciso consertar o mundo em que os coloquei."

Prêmios
Yesufu esteve entre as 100 mulheres da BBC em 2020. Yesufu foi incluída na lista dos 100 africanos mais influentes da revista New African  em 2020.

Vida pessoal
Yesufu se casou com seu marido, Aliu, em 1998. Eles têm dois filhos.

Referências

Empresários da Nigéria
Pessoas vivas
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2020
Nascidos em 1973
Naturais de Cano (cidade)
Mulheres ativistas
Microbiologistas
Direitos da mulher na Nigéria

Aisha Yesufu


Buzduganul cu trei peceți este un film istoric de aventuri românesc din 1977 regizat de Constantin Vaeni. Scenariul este scris de Eugen Mandric. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Victor Rebengiuc, Toma Caragiu și Vasile Nițulescu. Filmul prezintă o versiune politizată a evenimentelor ce au dus în 1600 la unirea celor trei țări române. A fost realizat la 7 ani după filmul lui Sergiu Nicolaescu, Mihai Viteazul, care trata o temă asemănătoare. Titlul filmului face referire la buzduganul primit de Mihai Viteazul după unirea celor trei țări române și care avea trei peceți: vulturul valah, ghepardul transilvan și bourul Moldovei.

Rezumat

La sfârșitul secolului al XVI-lea, după bătălia de la Călugăreni din 1595, domnitorul Țării Românești Mihai Viteazul visa la unirea celor trei țări românești (Țara Românească, Moldova și Transilvania) într-un singur stat. Mihai Viteazul își conduce trupele sale, cu un moral ridicat datorită ultimei victorii împotriva armatei otomane invadatoare, pentru a se alătura trupelor moldovene vecine și celor din Transilvania aflate dincolo de munți. Voievodul moldovean Răzvan și principele Sigismund din Transilvania, de asemenea, doresc să-și unească forțele cu domnitorului muntean, pentru a crea un front unit împotriva unui eventual avans otoman mai adânc în Europa creștină. Era pentru prima dată în epoca medievală când armatele celor trei principate române luptau unite sub un singur comandant.

Distribuție

 Victor Rebengiuc — principele Mihai Viteazul, domnul Țării Românești
 Toma Caragiu — ieromonahul Pamfilie / Popa Traistă, sfetnicul de încredere al lui Mihai Viteazul
 Vasile Nițulescu — boierul Dragomir, unchiul Doamnei Stanca
 Ștefan Sileanu — Mihalcea, marele ban al Olteniei, boier credincios al lui Mihai Viteazul
 Olga Bucătaru — Doamna Stanca, soția lui Mihai Viteazul
 Loránd Lohinszky — cardinalul iezuit Malaspina, nunțiul papei Clement al VIII-lea în Ungaria
 Cornel Coman — boierul Stoichiță, comandantul străjii domnești
 Ovidiu Iuliu Moldovan — cadiul de Avlona, comandantul oștii turcești care a ocupat Târgoviștea
 Ferenc Fábián — căpitanul Moise Székely, nobil secui, comandantul unei oști de călăreți lefegii
 Constantin Fugașin — prințul Nicolae Pătrașcu, fiul lui Mihai Viteazul
 István Gyarmati — călugărul Macarie, ajutorul lui Pamfilie (menționat István Gyarmaty)
 Petre Gheorghiu-Dolj — boierul Teodosie Rudeanu, mare logofăt peste Țara Românească și Transilvania
 Ștefan Velniciuc — cardinalul Andrei Báthory, principele Transilvaniei, vărul lui Sigismund
 Ferenc Bencze — nobilul transilvan , general maghiar, solul principelui Andrei Báthory
 Cornel Nicoară — boierul Radu Buzescu
 Ferenc Bács — generalul Basta (menționat Francisc Bács)
 Toma Dimitriu — boierul trădător Dumitru, unchiul banului Mihalcea
 Andrei Finți — Marcu Cercel, fiul domnului Petru Cercel
 Iurie Darie — Sigismund Báthory, principele Transilvaniei
 András Csorba — groful , căpitan de oști al Principatului Transilvaniei
 Gabriel Oseciuc — Anghel, băiatul cel mic al boierului Dumitru, călăraș în steagurile lui Calomfirescu
 Nae Gh. Mazilu — Luca din Cipru, episcop al Buzăului, ulterior mitropolit al Ungrovlahiei
 George Motoi — baronul Ștefan Jósika, cancelarul Transilvaniei
 Remus Mărgineanu — Tamás Csomortányi, solul principelui Andrei Báthory
 Dan Nasta — Dionisie Rally Paleologul, mitropolitul de Tărnovo, consilierul bizantin al lui Mihai Viteazul
 Ernest Maftei — țăranul Oprea din Cordun, iobag al boierului Dragomir
 Papil Panduru — boier muntean
 Constantin Gabor
 Teofil Vîlcu — Ieremia Movilă, domnul Moldovei
 Aurel Grușevschi
 Cezara Dafinescu — Maria Cristina de Habsburg, soția principelui Sigismund Báthory
 Jean Săndulescu — călugărul iezuit maghiar Demeter Naprágyi, episcop catolic al Transilvaniei, viitor cancelar
 Vasile Cosma — boierul trădător Dan, rudă cu Doamna Stanca, vistiernic
 Boris Ciornei — boierul trădător Vintilă, rudă cu Doamna Stanca
 Zoltán Vadász — căpitanul Albert Király, nobil secui, comandantul unei oști de mercenari care a luptat alături de Mihai Viteazul
 Mihai Pălădescu — hatmanul polon Jan Zamoyski, mare cancelar
 Gheorghe Șimonca — Ștefan Lazăr, nobil transilvan, cancelarul Transilvaniei, succesorul lui Jósika
 Mircea Cosma — Ștefan Răzvan, domn al Moldovei
 Ovidiu Schumacher — Simion Movilă, fratele lui Ieremia, viitor domn al Moldovei
  — ambasadorul Poloniei la curtea principelui Andrei Báthory
 Victor Ștrengaru — Ali Pașa, comandant militar otoman, sfetnicul lui Mehmed Pașa
 George Calboreanu jr. — boierul tânăr Dumitru, fiul boierului Dumitru, mare logofăt
 Dan Săndulescu — căpitanul de oști moldovean Petrea
 Octav Enigărescu
 Paul Fister — un iobag care a devenit tâlhar de codru
 Adrian Ștefănescu — oștean din oastea lui Mihai Viteazul
 Nicolae Ivănescu
 Dan Dobre
  — baronul maghiar Ungnad
 Dumitru Crăciun — căpitanul de oști Baba Novac
 Tudor Stavru
 Ionel Rusu
 Nicolae Dide
 Gheorghe Iosif
 Vasile Popa
 Ion Albu
 Ion Pall
 Gheorghe Stan
 Constantin Păun
 Dumitru Ghiuzelea
 Viorel Plevițiu
 Ion Popovici
 Szabolcs Cseh — căpitanul de oști Preda Buzescu (menționat Cseh Szábolcs)
 Mircea Bogdan — călugăr muntean (nemenționat)
 Anca Szönyi — Maria, fiica lui István Jósika (nemenționată)
 Aristide Teică — slujitor al principelui Andrei Báthory (nemenționat)

Producție
Filmările au avut loc în perioada 21 iunie – 30 decembrie 1976. Au fost necesare mai multe aprobări pentru filmări la Castelul Huniazilor, Cetatea Făgărașului, Palatul Mogoșoaia, Catedrala Patriarhală, Mănăstirea Sucevița, Mănăstirea Putna, Biserica fortificată din Prejmer, Biserica Evanghelică din București și Catedrala Sfântul Iosif din București. Cheltuieli de producție s-au ridicat la 14.674.000 lei.

Filmul a fost creat de Casa de Filme 1, însă anumite scene s-au realizat și cu ajutorul Casei de Filme 3. Filmul este în special cunoscut pentru excesul pe propagandă pe care îl prezintă, în special datorită dorinței liderului de partid, Nicolae Ceaușescu, de a prezenta spectatorului românesc un domnitor diferit de cel prezentat în filmul Mihai Viteazul regizat de Sergiu Nicolaescu, mult prea reflexiv și interiorizat pentru a se plia pe necesitățile comunismului. În ciuda produsului final, consultanții istorici care au contribuit la realizarea scenariilor au fost Dinu C. Giurescu, Ion Ardeleanu și C. Stănescu. Filmările vor începe în 1975, suma inițială acordată pentru producție fiind de zece milioane de lei, însă cheltuielile ulterioare vor duce suma finală la 14 milioane de lei. În aceste cheltuieli vor intra și necesitatea solicitării ajutorului studiourilor din Cehoslovacia pentru costume, arme sau anumite decoruri de care Casa de Filme 1 nu dispunea la momentul respectiv. În afară de aceste solicitări, schimbările dese care au apărut în scenariu au dus la necesitatea unor noi sume de bani. Vizionat până în 2005 de peste 4 milioane de spectatori, filmul nu s-a ridicat sub nicio formă la nivelul primei versiuni ecranizate a vieții domnitorului din 1971, chiar dacă decorul abundă de scene religioase (destul de rar întâlnite în filmul comunist). Eșecul filmului se datorează, în special, versiunii mult mai profesioniste a lui Sergiu Nicolaescu, producția fiind întotdeauna comparată cu aceasta.

Într-adevăr, discursul domnitorului nu este cu mult diferit de cel al lui Nicolae Ceaușescu în fața poporului, fiind vorba despre un personaj care "vorbește ca și Ceaușescu în Congresele PCR". Totodată, Buzduganul cu trei peceți este una din producțiile cinematografice care introduce propaganda neagră în filmul istoric românesc. Acest procedeu de educație populară apare în stenogramele partidului și în literatura de popularizare, Dumitru Fernoagă fiind "convins că aceste filme vor înfățișa, în imagini artistice de o factură superioară, lupta de veacuri a poporului român de neatârnare, pentru păstrarea ființei naționale, dârzenia, eroismul unor personalități strălucite ale istoriei noastre. Cred că aceste filme vor sta cu cinste alături de Dacii, Columna, Mihai Viteazul și Tudor, construind un mijloc de seamă pentru în educația patriotică a spectatorilor, mai ales a tineretului.". Scopul final era cel al educației poporului, de aceea, în procesul realizării filmului, au existat numeroase conflicte referitoare la anumite scene ce trebuiau adăugate sau scoase. Astfel, scena intrării domnitorului în Alba-Iulia va fi revizuită, fiind adăugați mai mulți țărani pentru ca impactul scenei să fie mai puternic. Eugen Mandric recunoaște că o mică parte a scenariului inițial a fost respectată, acest lucru datorându-se vieții complicate pe care domnitorul a avut-o. În realitate, a fost mult mai complicat de împăcat adevărul istoric (consultanții istorici, scenaristul și regizorul fiind într-o continuă dispută referitoare la rezultatul final) cu ideologia comunistă care voia un domnitor ce înfățișa o luptă milenară pentru împlinirea statului românesc în forma în care doar comunismul reușise să o facă.

Primire
Filmul a fost vizionat de 4.089.870 de spectatori la cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Tudor Caranfil consideră că Buzduganul cu trei peceți este "un film de idei, de fapt colaj de discursuri, alcătuit de Eugen Mandric, și regizate fără respirație epică". Filmul a câștigat Premiul ACIN pentru scenariu (Eugen Mandric) și pentru imagine (Iosif Demian), precum și Premiul in memoriam (Toma Caragiu). Romulus Rusan consideră că filmul seamănă mai mult cu o dezbatere contemporană decât cu o reconstituire.

Nicolae Ceaușescu
Filmul a fost realizat după ce Nicolae Ceaușescu a cerut un film cu mai multă "conștiință de clasă", care să pună mai puțin accentul pe acțiune și lupte și mai mult pe "gândirea" eroului, al cărui urmaș se credea. Se dorea un film portret al ideii de unire în creația politică a lui Mihai Viteazul.

Toate filmele românești erau văzute mai întâi de Nicolae Ceaușescu la Vila Lac, unde exista o sală de proiecție. Potrivit lui Ion Bucheru, filmul a fost proiectat pe la ora 19:00, urmând ca puțin înainte de 20:30 Nicolae Ceaușescu să întrerupă filmul și să vadă un meci de fotbal cu Steaua București din Cupa Campionilor Europeni. Când cel care se ocupa de proiecția filmului i-a spus că începe meciul, Ceaușescu i-ar fi răspuns: "Duceți-vă cu meciurile voastre cu tot, lasă filmul!" Nicolae Ceaușescu a apreciat foarte mult două filme istorice românești: Buzduganul cu trei peceți și Mircea care nu erau ecranizări sofisticate.

În 2011, Victor Rebengiuc afirma la rândul său că filmul a fost realizat la comanda autorităților comuniste.

Note

Legături externe

Vezi și
 1977 în film

Filme din 1977
Filme regizate de Constantin Vaeni
Filme românești
Filme în limba română
Filme istorice din anii 1970
Filme istorice românești
Filme de aventuri
Filme biografice
Filme de război
Filme cu acțiunea în secolul al XVI-lea
Mihai Viteazul în cultura populară
Andrei Báthory în cultura populară
Frații Buzești în cultura populară
Filme Casa de Filme 1
Filme Casa de Filme 3

Buzduganul cu trei peceți


مرشِح التمرير العالي في الإلكترونيات  هو مرشح يعمل على رفض أو توهين الترددات المنخفضة وتمرير الترددات العالية. أبسط أشكال مرشحات التردد العالي هو دائرة الكترونية تتكون من مكثف ومقاومة، بصفة عامة تستخدم المرشحات في الدوائر الكهربية مثل دوائر الاستقبال في الراديو للتخلص من الترددات التي قد تشوش على الإشارة المراد التقاطها وتكبيرها.

توضح الدائرة الكهربية في الشكل السابق فكرة عمل مرشح التمرير العالي، حيث أن المصدر متصل مع المكثف والمقاومة على التوالي ويكوّن الجهد الناتج على طرفي المقاومة.
القيمة العظمى للجهد

تعطى بالعلاقة:

وقيمة الجهد الناتج على طرفي المقاومة يعطى من خلال قانون أوم

بقسمة المعادلتين نحصل على المعادلة التالية:

من المعادلة نلاحظ أن عند الترددات المنخفضة تكون قيمة الجهد  أقل بكثير من
وعند الترددات المرتفعة تكون قيمتي الجهد متساويتين
وهذا يعني أن الدائرة تمرر فقط الترددات المرتفعة ولذلك سميت  بينما الترددات المنخفضة توقف ولا تمرر.

مراجع

انظر أيضا

 دائرة مقاومة ومكثف
 مرشح الترددات المنخفضة
 مرشح تمرير النطاق
 مرشح إيقاف النطاق
 مرشح مضاد للتشوهات

مرشحات
معالجة الإشارة

مرشح تمرير عالي


Kham Ouane Boupha (nascido em 5 de dezembro de 1932, em Luang Prabang) é um militar e político laociano. Nomeado para comandar a província de Phongsali no Reino do Laos em 1957 ou 1958, quando tinha vinte e poucos anos, manteria essa base no decorrer da Guerra Civil do Laos. Durante essa guerra, em abril de 1963, ele desertaria do serviço governamental para chefiar o movimento pró-comunista dos Neutralistas Patrióticos. No final da guerra, quando os comunistas chegaram ao poder através do Governo Provisório de União Nacional, Kham Ouane Boupha foi nomeado Vice-Ministro da Defesa em 9 de abril de 1974. Ele foi promovido a Ministro da Defesa em 12 de maio de 1975 e serviu como assim por muitos anos, mesmo quando também foi Ministro da Justiça. Ele se aposentou do posto de gabinete em 2006, tornando-se Ministro no Gabinete do Primeiro Ministro.

Antecedentes
O movimento dos Neutralistas Patrióticos dirigido por Kham Ouane Boupha foi um resultado indireto do golpe de 1960 liderado pelo capitão Kong Le. Quando o oficial paraquedista assumiu o controle do Reino do Laos em agosto de 1960, ele fundou as Forças Armadas Neutralistas (FAN) como uma força não alinhada na Guerra Civil do Laos, separada dos comunistas e dos realistas. Kong Le posteriormente perderia a Batalha de Vientiane e o controle do Laos em dezembro de 1960 para o General Phoumi Nosavan, e recuaria para a Planície de Jars. Uma vez lá, Kong Le foi originalmente ajudado pelos comunistas do Pathet Lao, mas acabou se afastando deles para os realistas. A insatisfação nas fileiras da FAN levaria a uma ruptura no movimento neutralista em abril de 1963. Os Neutralistas Patrióticos se dividiram como uma facção pró-comunista.

Biografia
Kham Ouane Boupha (grafia alternativa Khamouane ou Khammouane Boupha) nasceu em 5 de dezembro de 1932 em Luang Prabang, Reino do Laos. Ele abandonou o ensino médio. Seu irmão se tornou um oficial de alto escalão no Pathet Lao.

Carreira militar
Por ser considerado competente, Kham Ouane Boupha foi nomeado para os dois cargos de governador e comandante da Região Militar na província de Phongsali em novembro de 1957 ou janeiro de 1958. O governo real do Laos providenciou para que os militares chineses fornecessem os 2.000 soldados sob seu comando. Em janeiro de 1958, o Major Kham Ouane fundou e comandou o Bataillon Volontaires 11 (Batalhão de Voluntários 11), desdobrando-os em toda a província. Esta foi uma medida de segurança em preparação para a Operação Booster Shot e a eleição subsequente.

Quando o capitão Kong Le tomou o poder em seu golpe de Estado de agosto, Kham Ouane declarou apoio a ele. Naquela época, ainda tinha 2.000 soldados sob seu comando - uma mistura de milícias e soldados regulares do Batalhão de Voluntários 11. No entanto, depois que o general Phoumi Nosavan recuperou o poder no Laos, Kham Ouane o apoiou. Em 3 de janeiro de 1961, as tropas em Phongsali receberam arroz dos suprimentos de Phoumi. Em 9 de janeiro, o brigadeiro-general Kham Ouane ofereceu-se para marchar sobre Luang Prabang e expulsar as Forças Armadas Neutralistas de Kong Le. Embora ele nunca tenha realmente atacado, sua mudança de lealdade foi clara.

No entanto, quando uma guarnição de todas as partes da Guerra Civil do Laos foi acordada em Luang Prabang, uma companhia do Batalhão de Voluntários 11 veio de Boun Neua. Como havia poucas tropas comunistas na província de Phongsali, sua mudança para o lado deles foi bem-vinda. No entanto, teve que lidar com a deslealdade em suas fileiras. Em 1962, ele teria executado dois capitães por tentarem um golpe contra si.

O primeiro-ministro Souvanna Phouma fechou um acordo com a República Popular da China, permitindo que os chineses construíssem estradas dentro do Laos. A estrada de Meng La, na província de Yunnan, para a cidade de Phongsali foi inaugurada em janeiro de 1963. A China abastecia as unidades locais do  Pathet Lao por meio dessa estrada. Eles também trouxeram tropas, bem como trabalhadores da construção civil, para dentro do Laos na rodovia para todas as condições climáticas. Quando os Neutralistas Patrióticos se separaram das Forças Armadas Neutralistas de Kong Le em abril de 1963, o General Khamouane ficou do lado do Coronel Deuane Sunnalath e sua nova organização. Kham Ouane tornou-se o comandante supremo dos Neutralistas Patrióticos na Região Militar 1. Embora permanecendo nominalmente independente, ele coordenou suas atividades com o Pathet Lao. Ele cortou as comunicações com o governo real do Laos e bloqueou sua pista de pouso local para que seus aviões não pudessem pousar. Em maio de 1964, havia um consulado chinês na cidade de Phongsali; os habitantes locais o chamavam de embaixada. Em julho de 1964, a companhia de guarda de honra do Batalhão de Voluntários 11 em Luang Prabang foi dissolvida por Kong Le como sendo pró-comunista.

Em julho de 1965, Kham Ouane aparentemente executou o coronel Bountam por uma tentativa de golpe.

No outono de 1967, Kham Ouane forneceu sete paraquedistas ao Team Sone Pet para sua missão de espionagem dentro da China.

Carreira política
Em 9 de abril de 1974, Kham Ouane Boupha foi nomeado Vice-Ministro da Defesa no recém-formado Governo Provisório da União Nacional. Em conformidade com as novas diretrizes do governo, o pessoal estadunidense foi reduzido a um Gabinete de Adido de Defesa de 45 pessoas, abastecendo o Exército Real do Laos. Em 15 de fevereiro de 1975, Kham Ouane exigiu que o Gabinete do Adido de Defesa canalizasse ajuda ao Governo Provisório da União Nacional para que também pudesse ser distribuída ao Pathet Lao. Em 12 de maio de 1975, tornou-se ministro da Defesa, sucedendo ao cargo após a renúncia de quatro ministros de direita. Como vice-ministro, havia sido privado do poder pelas forças realistas. Como ministro, ele prontamente interrompeu os movimentos das tropas realistas como parte do fim da Guerra Civil Laociana e exigiu que jurassem lealdade ao Governo Provisório da União Nacional.

Kham Ouane Boupha passaria muitos anos de serviço no governo da República Democrática Popular do Laos. Ele foi nomeado Ministro da Defesa em 1992. No entanto, atuava como ministro da Justiça em 2 de novembro de 1996, quando promulgou a Lei de Recursos Hídricos 005. Foi reconduzido como Ministro da Defesa em 1998. De 17 a 18 de junho de 2002, participou de uma conferência da ASEAN em Bangkok como Ministro da Justiça. Em 29 de novembro de 2004, ele ainda representava o Laos internacionalmente como Ministro da Justiça, pois assinou um tratado naquele dia. Kham Ouane Boupha desistiu de servir no gabinete do Laos em 2006, mas permaneceu como ministro no gabinete do primeiro-ministro.

Um relatório de 1 de julho de 2010 sobre o Pântano That Luang em Vientiane sendo preservado ao invés de desenvolvido pelos chineses em uma cidade modelo citou Kham Ouane dizendo que o pântano agora era uma área ambientalmente protegida. Ele estava servindo como responsável pela  gestão territorial.

Em 3 de dezembro de 2012, o Bureau de Recursos Humanos do Partido Popular Revolucionário do Laos recompensou o serviço de Kham Ouane Boupha com um prêmio de moradia de 400 milhões de kips.

Notas de rodapé

Referências
 Anthony, Victor B. and Richard R. Sexton (1993). The War in Northern Laos. Command for Air Force History. OCLC 232549943.
 Castle, Timothy N. (1993). At War in the Shadow of Vietnam: U.S. Military Aid to the Royal Lao Government 1955–1975. .
 Conboy, Kenneth and James Morrison (1995). Shadow War: The CIA's Secret War in Laos. Paladin Press. .
 Stuart-Fox, Martin (2008) Historical Dictionary of Laos. Scarecrow Press. ISBNs 0810864118, 978-0-81086-411-5.
 United Nations Staff  (2008), Treaty Series 2311 297, United Nations Publications. ISBNs 9219003198, 9789219003194.

Militares do Laos
Políticos do Laos
Pessoas da Guerra Civil do Laos

Kham Ouane Boupha


Robert Moffat () a fost un misionar congregaționalist scoțian în Africa, socrul lui David Livingstone și primul traducător al Bibliei în Setswana.

Viața
Moffat s-a născut într-o familie cu părinți umili în Ormiston, East Lothian. Ca să găsească serviciu, el s-a mutat în sud în Cheshire în Anglia ca și grădinar. În 1814, în timp ce era angajat la West Hall, High Legh în Cheshire, a experimentat dificultăți cu șeful său din cauza simpatiilor sale Metodiste. Pentru o perioadă scurtă de timp, după ce a aplicat cu succes la London Missionary Society (LMS) să devină misionar peste mări, a luat un loc de muncă provizoriu ca fermier, la Plantation Farm in Dukinfield (unde și-a întâlnit pentru prima dată viitoarea soție). Locul de muncă care îl avea fusese găsit pentru el de către William Roby, care îl luase pe Moffat sub aripa sa pentru un an.</div>

În septembrie 1816 Moffat a fost delegat în mod oficial la Surrey Chapel în Londra ca misionar al LMS (în aceeași zi ca și John Williams) și a fost trimis în Africa de Sud. Logodnica sa Mary Smith (1795-1870) a reușit să i se alăture trei ani mai târziu, după ce s-a întors din Namaqualand în Cape Town.

În 1820 Moffat împreună cu soția sa au părăsit Cape și s-au dus în Griquatown, unde fiica lor Mary ( care mai târziu s-a căsătorit cu David Livingstone) s-a născut. Mai târziu familia s-a stabilit în Kuruman, la nord de râul Vasl, alături de locuitorii Batswana. Aici ei au trăit și au lucrat cu pasiune pentru cauza misionară, înfruntând multe greutăți.O dată el a stat patru zile fără apă, iar gura sa a devenit așa de uscată încât nu a mai putut vorbi. De multe ori își înfășura stomacul cu o fașă ca să îl ajute să suporte postul atunci când el nu găsea mâncare. În perioadele acestea, Robert Moffat a făcut călătorii frecvente în regiunile învecinate, până în nord precum țara Matabele. El a comunicat rezultatul acestor călătorii celor de la Royal Geographical Society ( Jurnal 25-38 și Procedura ii). În timpul unui concediu în Anglia (1839-1843) în urma experientelor de familie, el publică "Missionary Labours and Scenes in South Africa" (1842). El a tradus Biblia și cartea Călătoria Creștinului în limba Setswana. Pe lângă formarea sa timpurie ca grădinar, fermier și mai târziu ca un scriitor, Moffat a dezvoltat abilități în construcții, tâmplărie, imprimare și fierărie.

Robert și Mary Moffat au avut 10 copii: Mary (care s-a căsătorit cu David Livingston), Ann, Robert (care a murit când era mic), Robert (care a murit la vârsta de 36 de ani, lăsând-o incompletă, dar publicată, lucrare în limba Setswana), Helen, Elizabeth (care la fel a murit când era mică), James, John, Elizabeth și Jean. Fiul lor John Smith Moffat devine un misionar LMS și a preluat conducerea misiunii în Kuruman înainte de introducerea de serviciu colonial. Nepotul său Howard Unwin Moffat a devenit prim ministru al Southern Rhodesia. Mary a murit înaintea lui Robert în 1870, acasă în Anglia unde ei se întorseseră din cauza problemelor medicale. Pentru ultimii 12 ani din viața sa, Robert a vorbit în Anglia, pentru a crește interesul în lucrarea de misiune. El a fost prezentat reginei Victoria de două ori, la cererea ei, cu titlul de Doctor of Divinity, studii de la Universitatea din Edinburgh.

Robert Moffat a murit în Leigh, în apropiere de Tunbridge Wells, în 9 august 1883, și este îngropat la cimitirul West Norwood. Un monument memorial, plătit din cotizație publică, a fost ridicat la locul nașterii sale în 1885.

Moștenire
 Locuitorii din High Legh organizează o cursă de alergare de 10 km intitulată Robert Moffat Memorial care începe și se termină de la cabana sa.

 Activitatea sa de printare în Kuruman a fost suportată de o presă manuală de fier care a fost adusă în Cape Town în 1825 și dusă în Kuruman în 1831. Rev. Moffat a folosit-o până în 1870 când s-a retras, iar aceasta a fost preluată de William Aston și A J Gould și a fost folosită până aproximativ în 1882. În 1918 a fost luată de către Kimberley Public Library unde a fost până în momentul când a fost returnată la Moffat Mission în Kuruman în 1996. Aceasta este încă folosită pentru printarea documentelor comemorative.

Lucrări
 Robert Moffat (1826) A Bechuana Catechism, with Translations of the Third Chapter of the Gospel by John, The Lord's Prayer and Other Passages of Scripture
 Robert Moffat (1830) Evangelia kotsa mahuku a molemo a kuariloeng ki Luka (Tswana)
 Robert Moffat (1831) Lihela tsa tuto le puluko tsa Yesu Kereste (Tswana)
 Robert Moffat (1838) Lihela tsa tihelo ea Morimo; tse ri kuariloeng mo puong ea Secuana (Tswana hymn book)
 Robert Moffat (1842) Missionary Labours and Scenes in Southern Africa
 Robert Moffat (1843) Lihela tsa tihélo ea Morimo (Tswana)
 Robert Moffat (1844) Scenes and Adventures in Africa
 Robert Moffat (1846) The Gospel Among the Bechuanas and Other Tribes of Southern Africa
 Robert Moffat (1869) The White Foreigners from over the Water

Note

Lectură suplimentară
 William Walters (1885) Life and Labours of Robert Moffat, D.D., Missionary in South Africa,
 John Smith Moffat (1885) Lives of Robert and Mary Moffat
 C. S. Home (1894) The Story of the L. M. S.
 Alan Butler (1987) Kuruman Moffat Mission, Kuruman Moffat Mission Trust, Kuruman

Legături externe
 Friends of West Norwood Cemetery (Word format)
 Robert Moffat biographies
 Moffat Mission near Kuruman, Northern Cape, South Africa

Nașteri în 1795
Decese în 1883
Traducători ai Bibliei
Misionari creștini

Robert Moffat


Ippolita Di Majo, née le  à Naples (Italie), est une scénariste italienne.

Biographie

Filmographie partielle

Au cinéma
 2014 : Il giovane favoloso
 2015 : Pastorale cilentana (court métrage)
 2018 : Capri-Revolution
 2019 : Il sindaco del Rione Sanità (adaptation)
 2021 : Qui rido io
 2022 : Nostalgia

Récompenses et distinctions

 Récompenses
 2015 : Ciak d'oro : meilleur scénario (Migliore Sceneggiatura) pour Il giovane favoloso (2014). Partagé avec Mario Martone
 2019 : BIFEST - Bari International Film Festival (Italian Competition Award) : Meilleure histoire originale pour Capri-Revolution (2018). Partagé avec Mario Martone.

 Nominations
 David di Donatello :
 2015	: meilleur scénario (Migliore Sceneggiatura) pour Il giovane favoloso (2014). Partagé avec Mario Martone.
 2020	: meilleur scénario adapté (Migliore Sceneggiatura Non Originale) pour Il sindaco del Rione Sanità (2019). Partagé avec Mario Martone.
 2022	: meilleur scénario original (Migliore Sceneggiatura Originale) pour Qui rido io (2021). Partagé avec Mario Martone.

Notes et références

Liens externes

Scénariste italienne de cinéma
Naissance en février 1972
Naissance à Naples

Ippolita Di Majo


Enano con un perro o Retrato de bufón con perro y también Don Antonio "el Inglés", es una pintura realizada al óleo sobre lienzo hacia 1650, conservada en el Museo del Prado en Madrid, donde aparece catalogada como obra anónima de escuela española.

Historia
El cuadro se recoge como obra de Diego Velázquez en los inventarios de la colección real, redactados a lo largo del . Autoría que fue puesta en duda en 1925 por Juan Allende Salazar, para quien podría tratarse de una obra de Juan Carreño de Miranda. Posteriormente Kurt Gerstemberg relacionó el retrato con la pintura de Juan Bautista Martínez del Mazo, señalando la estrecha semejanza entre la perra aquí retratada y el mastín que aparece en la Cacería del tabladillo, obra segura de Mazo conservada también en el Museo del Prado. Excluida del catálogo de obras de Velázquez por José López-Rey y Jonathan Brown conforme al parecer de la mayor parte de la crítica especializada, tiende a considerarse obra del taller de Velázquez, o sencillamente influida por él en lo que a su técnica se refiere pero apuntando a la vez incorrecciones en su ejecución, por ejemplo en la concepción del espacio.

Descripción
El retrato representa a un enano o bufón de la corte elegantemente vestido con traje de color ocre y bordados dorados, con paños blancos de encaje en cuello y puños, el sombrero en una mano y espada al cinto, junto a una perra mastín casi de su tamaño para subrayar su pequeñez. Tratándose del retrato de un hombre de placer puede recordar otros retratos semejantes de Velázquez, quien pintó varios bufones y enanos de la corte de Felipe IV, como El bufón don Diego de Acedo.

Pedro de Madrazo sostuvo que podría tratarse del bufón llamado don Antonio "el Inglés", cedido a Felipe III por el duque de Windsor, suposición que fue descartada por José Moreno Villa quien pudo demostrar que "el Inglés" había fallecido antes de 1617, fecha que desentona con la técnica empleada en la ejecución del lienzo y con la propia indumentaria del retratado. El mismo Moreno Villa propuso por dichos motivos su identificación con Antonio Mascareli, enano genovés documentado en la corte entre 1673 y 1693, varios años después de muerto Velázquez.

La obra, de concepción velazqueña en su composición y al parecer inacabada, está ejecutada con pincelada suelta y pastosa a la manera de Velázquez pero con trazos más breves y descuidados de lo que es habitual en el maestro.

Véase también
Anexo:Cuadros de Velázquez
 Francisco Lezcano, el Niño de Vallecas

Referencias

Bibliografía
 VV.AA., Pintores del reinado de Felipe IV, Madrid, 1994, Museo del Prado - Caja de Ahorros de Navarra, ISBN 84-606-2078-6

Enlaces externos

Pintura española del Museo del Prado
Pintura de España del siglo XVII

Enano con un perro


Ilija Tripun Bizanti (Helius Tryphon, Trypho Dalmata) (Kotor, oko 1480. — ?, oko 1530.)., hrvatski humanist i pjesnik iz Crne Gore.

U Italiji stekao doktorat iz filozofije i teologije, nekoliko njegovih latinskih prigodnica sačuvano je u ostavštini G. Prage u mletačkoj Marciani.

Iz obitelji Bizanti, plemićke obitelji Hrvata iz Kotora.

Zbog oskudnih podataka o članovima obitelji Bizanti životopisci ga često identificiraju s njegovim suvremenikom, pripadnikom iste obitelji, kotorskim biskupom Tripunom Bizantijem. O Iliji Tripunu, humanistu, pouzdano se zna da je veći dio svoga života proveo u Italiji. U Padovi je studirao filozofiju. Potom je u Veneciji bio učitelj sinova humanista Girolama Donata. Krećući se u mletačkomu humanističkom krugu, prijateljevao je s L. Ariostom te s njime razmjenjivao korespondenciju. Njegovom preporukom bio je 1503. izabran za javnog učitelja grčkoga i latinskog jezika u Reggio Emiliji, što zbog spriječenosti nije prihvatio (G. Campori objavio Bizantijevo pismo o tome). Po nekim naznakama čini se da je bio dvorski knjižničar u Modeni i da je boravio na dvoru vojvode D'Este u Ferrari. Dulje vremena proveo je u Carpiju kod kneza Alberta Pija, promicatelja humanističkih nastojanja. Spominje se da je ondje dobio određene crkvene nadarbine. Prema životopiscima, kraj života protekao mu je nesretno i bijedno te je vjerojatno završio samoubojstvom. — Bizanti je bio tipičan izdanak humanizma. Bio je učen čovjek, dobro je poznavao klasične jezike i književnost te se bavio pjesništvom na latinskom jeziku. Neke pjesme, tiskane za njegova života, pronašao je G. Praga, najavivši da će ih ponovno objaviti, ali to – čini se – nije uradio. Veći dio pjesničkih radova vjerojatno je nestao nakon Bizantijeve smrti, a možda ih je u duševnoj krizi i sâm uništio. Sačuvan je i neznatan dio njegove korespondencije s mnogim učenim talijanskim humanistima. — Da je bio cijenjen u humanističko-književnim krugovima u Mlecima i Emiliji svjedoče pohvalne pjesme kojima su ga pojedinci veličali (G. Valeriano epigramom Ad Tryphonem Dalmatam), kao i pisma u kojima ga mnogim ukrasnim epitetima izričito nazivaju literatom.

LIT.: Giampietro Valeriano: Da litteratorum infelicitate. In Venetiis (oko 1530), 16202, II, 83. — Isti: Hexametri, Odae et Epigrammata. In Venetiis 1550, 123 i 133. — Giuseppe Campori: Trifone Bisanti. Atti e memorie della R. Deputazione di storia patria per le provincia dell' Emilia, NS, 1882, VII/2, str. 202–207. — Nabore Campanini: Pontico Virunio lettore publico di lettere latine e greche a Reggio (1500–1503). Atti e memorie della R. Deputazione di storia patria per le provincie modenesi e parmensi, S. III, 1890, 6, str. 594–596. — Eugenio Di Carlo: Dei due Trifoni della famiglia Bisanti da Cattaro (Sec. XVI). Archivio storico per la Dalmazia, 8(1933) XV/85, str. 6–9. — Giuseppe Praga: Le rime amorose di Giorgio Bisanti da Cattaro. Ibid., 14(1939) XXVII/157, str. 3. — Risto Kovijanić: Književnost Kotora. Kotor 1970, 118. — Radoslav Rotković: Pregled crnogorske literature od najstarijih vremena do 1918. Stvaranje, 34(1979) 4, str. 595.

Izvori

Hrvati u Crnoj Gori
Hrvatski pjesnici
Hrvatski latinisti
Bizanti
Humanizam i renesansa

Ilija Tripun Bizanti


عبد السلام بك عباس المكاوي
ولد في 10 اغسطس 1907 في قرية كرداسة في محافظة الجيزة في عائلة من وجهاء المحافظة وهي عائلة المكاوي والتي ترجع جزورها إلى الأمير محمود بن محمدبن يوسف المغربي بالمغرب() والده عباس بك المكاوي عمدة كرداسه ويلقب بعباس بك أبو الذهب وخاله الاميرالاى حسين بك وهبى

تخرج من كلية الحقوق بجامعة القاهرة سنة 1926م التي درس فيها على يد كبار فقهاء القانون والشريعة مثل السنهوري وعلي الخفيف ومحمد أبي زهرة، عين بعدها في سلك القضاء حتى عين وزيرا للعدل بالإقليم الشمالي (سوريا) أثناء الوحدة مع مصر وبعد انهاء الوحدة عمل رئيس لمحكمة امن الدولة العليا ثم رئيساً لمحكمة الاستئناف ثم رئيسا لمحكمة النقض واستمر في العمل بها حتى تقاعده سنة 1970 وقد حصل على وسام الاستحقاق من الدرجة الأولى من سيادة الرئيس جمال عبد الناصر نظراً لمجهوداتة في سلك القضاء وقد عمل مدرساً لطلاب الدراسات العليا بحقوق القاهرة.

خريجو جامعة القاهرة
صفحات تحتاج تصنيف سنة الوفاة
قضاة مصريون
مواليد 1907
مواليد في محافظة الجيزة

عبد السلام عباس المكاوي


Claudio Merulo (født 8. april 1533, død 4. maj 1604) var en italiensk komponist, forlægger og organist fra den sene renæssance. Han er mest kendt for meget originale kompositioner for tasteinstrumenter og kammermusik, komponeret i den venezianske polykorale stil. Han blev født i Correggio og døde i Parma. Han blev døbt Claudio Merlotti, men latiniserede sit efternavn (med betydningen solsort) da han blev berømt i Venedigs kulturelle verden.

Komponister fra Italien
Renæssancekomponister
Organister fra Italien

Claudio Merulo


Plamen mira (njem. Flamme des Friedens), je svjetska neprofitna i neovisna organizacija za promidžbu svjetskog mira.

O udruzi
Sjedište udruge u kojoj rade isključivo volonteri je u Beču. Registrirana je u registru Bečkih udruga. Osnivačica je ujedno i predsjednica udruge Plamen mira, Herta Margarete Habsburg-Lothringen. Potpredsjednik je njezin suprug, Sandor Habsburg-Lothringen. Za veleposlanike mira imenovane su većinom osobe iz javnog života koje se zalažu za mir. Spomenici Plamena mira nalaze se diljem svijeta. Oni služe kao simbol za očuvanje svjetskog mira.

Udruga Plamen mira u Hrvatskoj

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Neprofitne organizacije

Plamen mira


Camlıkahve, Bahçelievler, İstanbul'da Soğanlı'nın Bağcılar Caddesi üzerinde bulunan bir semtidir. Camlıkahve'de Kaplamacılar, Keresteciler, Orman Ürünleri satan dükkânların çokluğu ile bölge bu açıdan sektörün merkezlerinden biridir.

Toplu Taşımı ile ulaşım yolları

Camlı kahveden geçen İETT güzergahları :

 92 Eminönü - Ateştuğla
 98D Bakırköy - Bağcılar Çiftlik
 98Y Bakırköy - Yüzyıl Mahallesi
 36CY Yenibosna - Cebeci

Bahçelievler'in semtleri

Camlıkahve


Borussia VfL 1900 e.V. Mönchengladbach, kısaca Borussia Mönchengladbach, ismini aldığı Almanya'nın batısında bulunan Mönchengladbach şehrinin spor kulübüdür.

Siyah-beyaz-yeşil renklere sahip olan takım, maçlarını 2004 yılından beri Mönchengladbach'ta bulunan 54,067 seyirci kapasiteli Borussia-Park stadyumunda oynamaktadır. Borussia Mönchengladbach bundan önceki yıllarda maçlarını Bökelberg Stadı'nda oynamaktaydı.
Kulüp bünyesinde barındırdığı (Haziran 2015 itibarıyla) 77,300 üyesiyle Almanya'nın üye sayısı bakımından en büyük takımlarından biri konumundadır. Tarihi başarılarla dolu olan Borussia Mönchengladbach, özellikle 1970'li yıllarda hem Almanya liginde hem de Avrupa kupalarında gösterdiği başarılarla adından sıkça söz ettirmiştir. Bu köklü kulübün tamamı 1970'li yıllarda kazanılmış olan 5 Bundesliga şampiyonluğu, 2 UEFA Kupası ve 3 tanede Almanya Kupası (DFB-Pokal) şampiyonluğu bulunmaktadır.

Borussia Mönchengladbach, Bundesliga tarihinde kazanılmış olan şampiyonluğu bir sonraki yılda korumayı başaran ve böylece iki yıl üst üste şampiyon olan ilk takımdır. (1970 ve 1971 yıllarında)

Borussia Mönchengladbach, özellikle 1970'li yıllardaki ezeli ve ebedi rakibi Bayern München'in dışında üst üste üç yıl şampiyonluğa ulaşan tek takım olma unvanına sahip olup söz konusu şampiyonlukları 1975, 1976 ve 1977 yıllarında elde etmiştir.

Almanya'nın bu köklü kulübünün bir diğer özelliği ise Almanya Bundesliga tarihinin en farklı skoruna imza atan takım unvanına sahip olmasıdır. 29 Nisan 1978 tarihinde oynanan karşılaşmada Borussia Mönchengladbach, Borussia Dortmund'u tarihi bir skor olan 12-0 ile yenerken Bundesliga tarihine de adını yazdırmayı başardı.

Futbol takımının başarılarına devam edememesinin ve bu yarışta Bayern Münih'in gölgesinde kalmasının en önemli ve başlıca sebeplerinden bir tanesi ekonomik durumlardır. Stadın zamanın şartlarına göre yeniden düzenlenip büyütülememesi ve gelirlerin buna bağlı olarak azalmasıyla baş gösteren ekonomik sıkıntılar eldeki yıldız oyuncuları satmaya ve kadroyu her seferinde yeniden oluşturmayı beraberinde getirdi. Yıldızlardan yoksun olarak da Borussia Mönchengladbach her sene amacından biraz daha uzaklaşarak sonunda lig tarihlerinde ilk kez 2. Lige düşecek duruma geldi. Borussia Mönchengladbach tarihinde 1998-99 ve 2006-07 sezonları sonunda 2. Bundesliga'ye düşmüştür.

Başarılar
 Bundesliga
Şampiyon (5): 1969-70, 1970-71, 1974-75, 1975-76, 1976-77
 2. Bundesliga
Şampiyon (1): 2007-08
 DFB-Pokal
Şampiyon (3): 1959-60, 1972-73, 1994-95
Finalist (2): 1983-84, 1991-92
 UEFA Şampiyonlar Ligi
Finalist (2): 1976-77
 UEFA Avrupa Ligi
Şampiyon (2): 1974-75, 1978-79
Finalist (2): 1972-73, 1979-80
 Kıtalararası Kupa
Finalist (1): 1977

Oyuncular

Güncel kadro

Teknik direktörler

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Official team site
 fohlen-hautnah.de Supporter Magazine
 Seitenwahl.de Supporter Magazine
 The Abseits Guide to German Soccer

UEFA Kupası şampiyonları

Borussia Mönchengladbach


Ina ist ein sehr kleine Vertiefung auf der Mondvorderseite im Lacus Felicitatis nördlich des Kraters Yangel.

Die namentliche Bezeichnung geht auf eine ursprünglich inoffizielle Bezeichnung auf Blatt 41C3/S1 der Topophotomap-Kartenserie der NASA zurück, die von der IAU 1979 übernommen wurde.

Es wurde die Vermutung geäußert, dass Ina Resultat einer Gasexplosion in den letzten 10 Millionen Jahren sein könnte und somit von Interesse im Zusammenhang mit der Frage, ob der Mond noch geologisch aktiv ist.

Weblinks
 Scienceticker.de: Mögliche Gasausbrüche auf dem Mond

 Ina auf The-Moon Wiki
 Spektrum.de: Schaumvulkan verjüngt Mondkrater

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Ina (Mondkrater)


Westwood One was an American radio network that was based in New York City. At one time, it was managed by CBS Radio, and was later purchased by the private equity firm, The Gores Group. Due to purchases, mergers and other forms of consolidation in the 1980s and 1990s, at one time or another, it had ownership stakes in or syndication rights to some of the most famous brands in network radio, including CBS, NBC, Mutual, CNN, Fox, and Unistar. The company was one of the largest producers and distributors of radio programming in the United States. It broadcast entertainment, news, weather, sports, talk, and traffic programming to about 7,700 radio stations across the United States. The company was the top provider of local traffic reports in the U.S. through its subsidiaries, Metro Networks, Shadow Broadcast Services, SmartRoute Systems, and Sigalert.com. Westwood One also offers weather services; originally using Accuweather, Westwood switched to The Weather Channel in 2009.

Oaktree Capital Management, through its Triton Media Group division, merged with Westwood One in October 2011. Triton then folded Westwood One into its Dial Global subsidiary. The Westwood One name was initially retained for most sports programming. However, starting with the 2011–12 NFL playoffs, Westwood One's sports programming was branded as "Westwood One on the Dial Global Radio Network." After the NFL Playoffs concluded, the Westwood One name was removed altogether in favor of the Dial Global Sports Network, and the sports website was relocated to www.dialglobalsports.com.

On September 4, 2013, Dial Global announced that it was renaming itself Westwood One, citing greater brand recognition.

History
The company was founded by Norman J. Pattiz in 1976. At the time, he was a former advertising sales executive with KCOP-TV, a Los Angeles TV station. He was listening to a local radio station doing a Motown weekend and decided to syndicate The Sound of Motown to radio. The show was a success. He added several more shows during the 1970s, including Dr. Demento and Mary Turner's Off The Record. In 1981 Pattiz started recording live concerts for broadcast with a Chuck Berry performance that January. The company was a leader in live broadcasts and concert recordings for radio until May 2011. By 1982, he was distributing his radio shows via satellite through an arrangement with idb Communications in Culver City. Pattiz took Westwood One public in 1984 and with the money raised by the IPO, he purchased the Mutual Broadcasting System the following year and the NBC Radio Network in 1987. Other highlights in the late 1980s include the purchase of three radio stations, the trade paper Radio & Records, and the hiring of Casey Kasem from ABC.

Although Pattiz long remained a major shareholder and board chairman, control and management shifted to others in the early 1990s. In 1993, operations were shifted to radio station group owner Infinity Broadcasting, headed by Mel Karmazin, who also took over direct management of Westwood. With Infinity already owning and managing competing Unistar Radio Networks (formerly known as the RKO Radio Networks and later as United Stations Radio Networks, which merged with Transtar in the late 1980s), the two companies were combined under the Westwood name in 1994 (later spinning off Transtar in 2006). After the sale of his Infinity Broadcasting to Westinghouse, then parent of CBS, Karmazin went on to become COO of CBS and under his control, CBS took over management of Westwood. CBS also had a significant ownership stake in Westwood, which then purchased Metro Networks in 1999 in a three-way merger including Copter Acquisition Corp. and Westwood. On August 30, 2010, Pattiz was succeeded as chairman by Mark Stone, senior managing director of the Gores Group, which by then was the majority owner and controlled Westwood. A Westwood press release said Pattiz signed a new contract as a company consultant. Pattiz has now started "PodcastOne," providing a hub for listeners to find their favorite radio personalities.

Purchase of Mutual and NBC
In 1985, Westwood One purchased the Mutual Broadcasting System, one of the "Big Four" of the 1940s in American radio, continuing to operate it as a separate network into the 1990s. Thereafter, Mutual became a brand name for programming provided by Westwood One. CBS-run Westwood One discontinued using the Mutual name in 1999 in favor of CNN Radio, to which it had syndication rights from its 1994 merger with Unistar, and the Mutual name faded away permanently.

Two years after the Mutual purchase, in 1987, Westwood One acquired the NBC Radio Network and licensed the use of the name NBC Radio Network News (later shortened to NBC Radio News) from General Electric, which was divesting all of the NBC radio properties created or purchased by former owner RCA. Like Mutual, NBC ceased operating as a network and merely became a brand name, even to the point of being merged into Mutual itself. NBC's other services, The Source and NBC Talknet, would eventually be retired in the late 1990s.

Until the Dial Global merger, the NBC Radio brand was still occasionally used, including twice daily at the halfway point and conclusion of the early morning news magazine First Light (which has since revived the NBC branding throughout the program). In 2003, NBC News began contracting with Westwood One to produce a new radio news service, NBC News Radio, consisting of one-minute updates written by Westwood staffers and read by NBC News talent. Westwood One also distributed Meet the Press, monologues of NBC's late night programming, CNBC radio reports, and localized forecasts for The Weather Channel, which effectively united all of NBC's programming under one network.

Westwood One provided operational, sales, and marketing support for the CBS Radio Network, whose properties were owned by the CBS Corporation. In turn, CBS managed production of Mutual and NBC Radio newscasts from 1998 until the retirement of the original NBC Radio top-of-the-hour newscasts in June 2004. The CBS Radio news and sports broadcasts (the latter specifically branded as "from Westwood One") were distributed from the CBS/Westwood One Master Control at the CBS Broadcast Center in New York City.

Westwood One also provided alternate feeds of NFL football games to Sirius Satellite Radio.

Westwood One expanded into digital media with the hiring of radio veteran Gary Krantz in 2006; he remained with the company until March 2008.

Sale
On May 4, 2007, the New York Post reported that Westwood One had retained investment bank UBS to seek potential buyers for the network.

In October 2007, Westwood and CBS Radio signed a new contractual agreement by which Westwood would hire its own officers and directors, and CBS would use Westwood One programming and trademark licenses. Westwood also had use of CBS trademarks under the agreement, which was filed as part of the companies' public disclosures with the United States Securities and Exchange Commission. The agreement took effect on March 3, 2008, the same day that Gores Radio Group invested $12.5 million as part of a multi-stage investment takeover of Westwood One. The second stage of the Gores investment happened only two weeks later with another $12.5 million, giving Gores Radio direct ownership of more than 14 million shares of Westwood One stock.

Westwood One stock was traded on the New York Stock Exchange until November 21, 2008, when it was delisted for failing to maintain market capitalization requirements. Thereafter, shares of the company traded publicly on the Pink Sheets under the stock symbol WWON.PK. After further stock losses, the Gores Group bought the company outright in March 2009 and relisted it on NASDAQ later that year under the ticker symbol "DIAL."

Westwood One announced its merger with Dial Global in August 2011, closing it on October 21, 2011.

On September 4, 2013, Dial Global, which had been bought by Cumulus Media, assumed the name Westwood One and absorbed Cumulus Media Networks (previously ABC Radio and Citadel Media).

Overview
The company was one of the largest producers and distributors of radio programming in the United States. It broadcast entertainment, news, weather, sports, talk, and traffic programming to about 7,700 radio stations across the USA. It is America's top provider of local traffic reports through its subsidiaries Metro Networks, Shadow Broadcast Services, SmartRoute Systems, and Sigalert.com. Westwood One also offers weather services, originally using Accuweather before switching to The Weather Channel in 2009.

Notable personalities
Talk radio personalities distributed by Westwood One included at various times Don and Mike, Phil Valentine, Dennis Miller, Jim Bohannon, Billy Bush, Robert Wuhl, Drew Pinsky (Loveline), G. Gordon Liddy, Joe Scarborough, Kevin and Bean, Tom Leykis, Opie and Anthony, and Adam Carolla. The company syndicated these shows across AM and FM affiliates but did not provide the programs to satellite radio. Westwood One distributed the radio news operations of CNN and NBC as well as its corporate cousin, the CBS Radio Network.

In 1988, Casey Kasem moved from ABC Radio Networks to Westwood One after a contract dispute. Pattiz created Casey's Top 40, Casey's Countdown, and Casey's Hot 20 for him. Kasem stayed with the network for nine years, leaving in 1998 when AM/FM Radio Networks (now Premiere Radio Networks) allowed him to bring back American Top 40.

In the early 2000s, Westwood One handled the distribution of Fox News Radio; that has since moved to Premiere Radio Networks. One Fox program, The Radio Factor, hosted by Bill O'Reilly, continued to be distributed by Westwood One until his departure from the show in January 2009. The time slot was later filled by Fred Thompson and Douglas Urbanski.

Imus in the Morning was carried on Westwood One from 1993 until the controversy surrounding his remarks about the Rutgers women's basketball team led to his firing in 2007. The program was then heard on Cumulus Media Networks until the show ended in June 2018.

In 2009, the network added several short-form features based on television series syndicated by CBS Television Distribution: The Doctors' Orders, Ask Dr. Phil, Rach on the Radio, and The Insider Radio Minute.

Westwood One attempted to secure the rights to The Savage Nation, but current syndicator Talk Radio Network refused to let host Michael Savage out of what apparently is a perpetual contract. By the time the dispute was settled in Savage's favor, Westwood One had already dissolved.

Rick Dees moved from Citadel Media to Westwood One in 2011.

24-hour radio formats via satellite to affiliate stations
Until 2006, Westwood One distributed a number of 24-hour radio formats via satellite to affiliate stations. These formats included: Adult Rock & Roll (classic rock), Adult Standards (formerly AM Only), Bright AC (hot adult contemporary), CNN Headline News, Hot Country, Mainstream Country, SAM - Simply About Music (variety hits), Soft AC, The Oldies Channel, and Westwood One 70s. The 24-hour formats, originally acquired through Westwood One's purchase of Unistar in 1993, were spun off in 2006 and are currently distributed under the Dial Global brand.

The lone exception is the audio feed of CNN Headline News, which remains part of the CNN Radio branding under Westwood One.

Music programs syndicated
Westwood One syndicated several popular programs for a variety of music formats. Perhaps its most famous alumnus was Casey Kasem, who spent over nine years hosting a weekly radio countdown franchise for the network.

Other shows included The Beatle Years with Bob Malik (originally hosted by Elliot Mintz and later J. J. Jackson), Beatle Brunch with Joe Johnson, Country Countdown USA, Superstar Concert Series, "Absolutely Live," Country Gold (in most markets, also known as Country Gold Saturday Night, but also available on Sunday), Randy Jackson's Hit List with Randy Jackson and Kesha Monk, 106 and Park Weekend Countdown with Terrence and Rocsi, MTV TRL Weekend Countdown, Off the Record with Mary Turner (and later Joe Benson), VH1 Concerts and Specials, Out of Order with Jed the Fish, and the Country Six Pack of holiday music specials. The Dr. Demento Show was carried from 1978 to 1992.

Many of these programs were not maintained in the Dial Global merger; Compass Media Networks picked up the rock-oriented programs, the country programs were split up among various networks, and the fate of the pop programs is unknown.

Live concerts and sports broadcasts
Westwood One was most notable for its coverage and location recording of live concerts and events for broadcast/distribution via LP and eventually satellite. They syndicated the summer solstice Grateful Dead concert on June 21, 1989, a service that currently conglomerated radio stations no longer do. Since the merger with Dial Global, the company no longer records live music and has shut down its mobile recording division.

The company holds exclusive national radio rights for many sporting events including National Football League and college football games, the Olympic Games, the NCAA basketball tournament (this and NFL coverage are co-produced with corporate sibling CBS TV), the Masters and U.S. Open golf, the Wimbledon tennis tournament, the Frozen Four of college hockey, and the GRAMMY Awards. For many years the network also aired Notre Dame football and National Hockey League games.

Westwood One has also handled sales and advertising for the Sports USA Radio Network since 2009. Notable sports announcers for Dial Global include: Scott Graham, Kevin Harlan, Brad Sham, Dave Sims, Kevin Kugler, John Tautges, John Sadak, Ian Eagle, Tom McCarthy, Chuck Cooperstein, Kevin Calabro, and Dave Ryan. Past personalities include Marv Albert, Howard David, Gary Cohen, and Harry Kalas.

Syndicated news and traffic programming
In 2005, Westwood One, Inc. and its traffic subsidiary, Metro Networks, sent several existing officers and directors of Westwood to Canada and Australia to unify a number of helicopter aviation companies that were already providing reports to Westwood One and Metro Networks' affiliates. The result was the formation of the Global Traffic Network, which began taking deliveries of Robinson R44 news helicopters in 2005. The companies signed a three-way content and data sharing agreement in November 2005.

See also
List of United States radio networks
NFL on Westwood One
NHL Radio

References

External links
Official website Westwood One
CBS Radio - Managing partner of Westwood One

1976 establishments in New York (state)
2011 disestablishments in New York (state)
Radio stations established in 1976
Radio stations disestablished in 2011
Companies formerly listed on the New York Stock Exchange
Sports radio networks in the United States
Defunct companies based in New York City
Defunct radio broadcasting companies of the United States
Defunct radio networks in the United States
Former CBS Corporation subsidiaries
College football on the radio

Westwood One (1976–2011)


Gyldendalske Boghandel, Nordisk Forlag A/S, menționată, de obicei, pur și simplu ca Gyldendal, este o editură daneză.

Fondată în anul 1770 de către Søren Gyldendal, ea este cea mai veche și cea mai mare editură din Danemarca, oferind o gamă largă de cărți, inclusiv ficțiune, non-ficțiune și dicționare. Înainte de 1925, a fost, de asemenea, principala editură din Norvegia și a publicat toate operele lui Henrik Ibsen. În 1925 a fost fondată o editură norvegiană denumită Gyldendal Norsk Forlag ("Editura Norvegiană Gyldendal"), care a cumpărat drepturile de publicare ale autorilor norvegieni de la Gyldendal.

Gyldendal este o companie publică și acțiunile sale sunt tranzacționate la Bursa de Valori din Copenhaga (Nasdaq Nordic: ).

Gyldendal a întrerupt publicarea versiunii tipărite a enciclopediei ei în 2006, concentrându-se în schimb pe vânzarea de abonamente plătite pentru enciclopedia online. Prin 2008 ea a decis că avea nevoie de o altă abordare pentru a-și susține activitatea online. Începând din februarie 2009 Gyldendal publică o enciclopedie online accesibilă fără abonament.

Companii subsidiare
Printre companiile subsidiare ale editurii se află următoarele:
 Rosinante
 Høst & Søn
 Samlerens Forlag
 Forlaget Forum
 Forlaget Fremad
 Hans Reitzels Forlag
 Munksgaard Danmark
 Academica
 Systime
 Exlibris
 Nordisk Bog Center

Note

Legături externe

 Hans Reitzel Forlag
 Forlaget Munksgaard
 Gyldendals Bogklubber

Edituri din Danemarca
Fondări în 1770

Gyldendal


White Light er det sjette studiealbum fra den irske folkrockgruppe The Corrs. Det udkom den 27. november 2015. Det er gruppens første studiealbum i 10 år efter Home fra 2005, og deres første med nyt materiale siden 2004. Albummet markere gruppens tilbagevenden til musikscenen 10 års pause.

Baggrund
The Corrs gik i studiet i maj 2015 efter en pause på 10 år, hvor gruppens medlemmer har stiftet familie og forfulgt solokarrierer. Sharon fortalte Vibe Magazine, at det var Caroline der startede det og sagde: "Jeg tror hun har tænkt på det i et stykke tid." inden hun fortsatte sagde hun "Vi har aldrig sagt aldrig, vi er en familie, vi var ikke gået fra hinanden – det ville have været alt for seriøst og katastrofalt. Hun ringede til os alle, og vi var alle åbne overfor ideen." Deres tid i studiet blev ikke gjort offentligt til at starte med, som Sharon forklarede "Vi gjorde det heele på en meget organisk måde, fuldstændigt under radaren. Vi fortalte ikke nogen om det, og vi gik bare i et studie i London. Vi skrev alt vores materiale hjemme, og medbragte det og fandt ud af, at vi havde nogle gode ideer sammen. Magien var der lige med det samme."

Jim fortalte på Magic Radio at han mente at albummet "nok var det bedste album vi har lavet. Vi er virkeligt stolte af det, og håber at vores fans vil elske det lige så meget."

Udgivelse
Den 19. oktober 2015 blev førstesinglen "Bring on the Night" spillet for første gange på BBC Radio 2. Singlen blev udgivet som digital download den 30. oktober 2015. På The Corrs' officielle YouTubekanal blev der uploadet en video med teksten til sangen den 30. oktober 2015. En egentlig musikvideo blev udgivet 11. nvoember 2015.

Albummet debuterede som nummer 11 på UK Albums Chart med 27.648 solgte eksemplarer den første uge. Den 1. januar 2016 blev albummet certificeret guld af BPI for mere end 100.000 solgte eksemplarer.

For at promovere albummet yderligere drog gruppen på en verdensturne i Europa i  2016.

Modtagelse

White Light modtog blandede anmeldelser af musikkritikerne. Neil Yeung fra AllMusic gav albummet fire ud af fem stjerner og skrev at "denne samling lyder som om at de er fortsat direkte efter deres sidste album og ikke som om at de er vendt tilbgae til scenen efter ti år." Adrian Thrills fra Daily Mail gav albummet tre ud af fem stjerner og skrev at "på trods af sine mere voksne temaer, finder White Light The Corrs der generobrer en vindende lyd, der stadig er en af de mest markante inden for popgenren."

Spor
Alle sange er skrevet af The Corrs, på nær "Kiss of Life" der er skrevet af The Corrs, John Shanks og Natasha Bedingfield; og "Unconditional" der er skrevet af The Corrs, Shanks og Ruth-Anne Cunningham.

Hitlister

Ugentlige histlister

Års-hitlister

Certificeringer

Referencer

The Corrs-album
Album fra 2015

White Light (The Corrs-album)


جرَادُو قرية تقع في معتمدية ساقية سيدي يوسف بولاية الكاف بالشمال التونسي.

انظر أيضا

مواضيع ذات علاقة
 معتمدية ساقية سيدي يوسف.
 ولاية الكاف.

قرى ولاية الكاف

جرادو (الكاف)


Armand Trousseau (født 14. oktober 1801 i Tours, død 27. juni 1867 i Paris) var en fransk læge.

Trousseau tog doktorgraden 1825 og blev året efter agrégé ved det medicinske fakultet, men sendtes 1828 ud som epidemilæge i Sydfrankrig og indvalgtes samtidig i kommissionen angående den gule feber i Gibraltar. Efter konkurrence blev han 1831 médecin des hôpitaux og ansattes 1832 som læge ved Bureau central, 1839 ved Hôpital Saint-Antoine og 1850 ved Hôtel-Dieu, samtidig med at han blev professor i medicinsk klinik. Han modtog Akademiets store præmie for Traité pratique de la phthisie laryngée, de la laryngite chronique et des maladies de la voix, en bog, der oversattes til mange andre sprog. Trousseau var den første i Paris, der udførte tracheotomi (1813) og han behandlede denne operation i flere berømte afhandlinger som: Nouvelles recherches sur la trachéotomie pratiquée dans la periode extrème du croup (1851) og Du tubage de la glotte et de la trachéotomie (1851), i hvilken sidste afhandling intubationen omtales første gang. Han siges også at have været den første, der anvendte thoracocentese (1843), det vil sige indførelse af en kanyle i lungesækken. Som kliniker hørte han til Frankrigs bedste og beskrev først af alle den svimmelhed, der udløses ved visse mavesygdomme, samt angav ukendte symptomer på den infantile tetani. Trousseau var en meget frugtbar forfatter; hans Clinique médicale de l'Hôtel-Dieu de Paris, I—II, 1861, udkom mange gange, Traité élémentaire de thérapeutique et de matière médicale, I—II, 1836—39, endda i 8 udgaver og oversattes til flere andre sprog, og ved siden af disse arbejder står en meget betydelig række artikler i tidsskrifter, som Trousseau delvis selv havde grundlagt (Journal des connaissances médico-chirurgicales etc.).

Trousseau-tegn er opkaldt efter Armand Trousseau, som beskrev fænomenet i 1861.

Kilder

Referencer

Læger fra Frankrig
Franskmænd i 1800-tallet
Personer fra Tours

Armand Trousseau


Manuel de las Casas (Talavera de la Reina, 1940 - Madrid, 8 de Fevereiro de 2014) foi um arquiteto espanhol.

Biografia
Licenciou-se na Escola Técnica Superior de Arquitectura de Madrid em 1964 e obteve o seu doutoramento na mesma escola em 1966, onde também leccionou no departamento de projectos.

Além disso, foi nomeado Inspector Chefe do Serviço de Restauração de Monumentos (Ministério da Cultura) em 1979, primeiro Director-Geral Adjunto de Projectos e Obras, depois Director-Geral da Direcção Geral de Arquitectura e Construção (Ministério das Obras Públicas) e Director da Bienal de Arquitectura em 1983.

Obras
 Restauração da Catedral de Toledo (Toledo, 1982).
 Igreja e Centro Paroquial de Santa Irene (Madrid), 1984.
 Pavilhão de Castilla-La Mancha na Expo. '92, (Sevilha, 1991).
 Instituto hispano-português D. Afonso Henriques (Zamora): reforma de um convento franciscano, 1993.
 Ministério da Agricultura (Toledo), 1993.
 198 habitações sociais (Alcobendas).
 Palácio de Congressos e Auditório de Pontevedra, 1997.
 Faculdade de Ciências da Saúde (A Corunha), 1998.
 Fundação Real de Toledo (Toledo), 1998.
 Centro de Exposições de Pontevedra, 1998.
 Centro Cultural (Villaviciosa d'Odón).
 Casa Sanchez-Medina (Toledo, 2004).

Prémios
 Prémio de Urbanismo e Arquitectura (Câmara Municipal de Madrid 1986).
 Prémio de Urbanismo e Arquitectura (Câmara Municipal de Madrid 1991).
 I Bienal de Arquitectura Espanhola (Ministério das Obras Públicas, 1991).
 II Bienal de Arquitectura Espanhola (MOPU, 1993).
 Instituto Hispano-Português "Rei Afonso Henriques" (Ministério da Educação e Cultura e Deputação de Zamora, 1993).
 Medalha de Ouro de Belas Artes (Ministério da Cultura, 1995).
 Medalha de Ouro da Cidade de Toledo (Câmara Municipal de Toledo, 1998).
 I Bienal Iberoamericana de Arquitetura e Engenharia Civil (1998).
 Prémio de Qualidade Estética (comunidade de Madrid, 1998).
 Prémio de Qualidade para Soluções de Habitação (comunidade de Madrid, 1998).
 VIII Edição do Prémio COAG de Arquitectura: Melhores edifícios de nova planta (Escola Oficial de Arquitectos da Galiza, 1998).
 Prémio Nacional de Arquitectura (Espanha, 1999).
 Prémio Antológico de Arquitectura Contemporânea para a melhor habitação privada (Castilla-La Mancha, 2006).

Bibliografia
 M. de las Casas. Instituto Hispano-Luso Rei Afonso Henriques , Ministério de Fomento, Direcção-Geral da Habitação, Arquitectura e Urbanismo, 1999. .

Ligações externas
  Manuel de las Casas na Biblioteca ETSAM
 Manuel de las Casas no Arqui Magazine

Nascidos em 1940
Arquitetos do século XX
Arquitetos da Espanha
Mortos em 2014

Manuel de las Casas


Il existe plusieurs routes ayant comme numéro 459 dans le monde.

 Route fédérale 459 en Allemagne
 Interstate 459 aux États-Unis
 Route régionale 459 en Finlande
 Route nationale 459 en France

Route 459


Amy Irving (født 10. september 1953) er en amerikanske teater- og filmskuespiller.

Irvings forældre var teaterdirektør Jules Irving og skuespiller Priscilla Pointer. Som ung var hun aktiv som teaterskuespiller. Hun filmdebuterede i 1976 i Brian De Palmas Carrie (hvor hendes mor også medvirker). I 1978 optrådte hun i De Palmas Den hemmelige kraft. For sin præstation i Barbra Streisands Yentl blev hun nomineret til en Oscar for bedste kvindelige birolle. Hun optrådte også i Blake Edwards' En kone for meget (1984) og Miniserien Anastasia (1986), der gav hende en Golden Globe-nominering. I 2000'erne har hun medvirket i Traffic (2000), Thirteen Conversations About One Thing (2001) og Tuck Everlasting (2002). Hun har også været aktiv som teaterskuespiller.

Irving datede Steven Spielberg i slutningen af 1970'erne. De giftede sig 1985, men blev skilt i 1989. Efter skilsmissen fik hun omkring 100 millioner dollars. Hun har siden været gift med den brasilianske instruktør Bruno Barreto og dokumentaristen Kenneth Bowser.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra Palo Alto
Amerikanere i 1900-tallet
Amerikanere i 2000-tallet

Amy Irving


Kosmos 2244, ruski izviđački satelit iz programa Kosmos. Vrste je US-P (US-PM, br. 17L).
Lansiran je 28. travnja 1993. godine u 3:39 s kozmodroma Bajkonura (Tjuratam) u Kazahstanu, startnog kompleksa br. 90. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Ciklon-2 11K69. Orbita mu je bila 403 km u perigeju i 417 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je bila 65,03°. Spacetrackov kataloški broj je 22643. COSPARova oznaka je 1993-029-A. Zemlju je obilazio u 92,76 minuta. Pri lansiranju bio je mase 3150 kg.

Ovaj mornarički satelit imao je zadaću odrediti položaj neprijateljskih pomorskih snaga kroz detekciju i triangulaciju njihovih elektromagnetskih odašiljanja (radijskog, radarskog i ostalog).

Vratio se u Zemljinu atmosferu 18. ožujka 1995. godine. Tijekom misije odvojio se dio koji je također brzo se vratio u atmosferu.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1993 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2244