Dobroje (russisch ) ist der Name folgender Dörfer und ländlicher Siedlungen in Russland:
 Dobroje (Belgorod, Graiworonski), in der Oblast Belgorod, Graiworonski rajon
 Dobroje (Belgorod, Schebekinski), in der Oblast Belgorod, Schebekinski rajon
 Dobroje (Jüdische Autonome Oblast), in der Jüdischen Autonomen Oblast
 Dobroje (Kaliningrad), im Rajon Gurjewsk der Oblast Kaliningrad ((Groß) Legden, Kreis Königsberg/Samland, Ostpreußen)
 Dobroje, seit 1993 Ortsteil von Swetlogorsk, im Rajon Swetlogorsk der Oblast Kaliningrad (Preußisch Battau, Kreis Fischhausen/Samland, Ostpreußen)
 Dobroje (Kaluga, Malojaroslawezki), in der Oblast Kaluga, Malojaroslawezki rajon
 Dobroje (Kaluga, Schukowski), in der Oblast Kaluga, Schukowski rajon
 Dobroje (Kursk), in der Oblast Kursk
 Dobroje (Lipezk), in der Oblast Lipezk
 Dobroje (Moskau), in der Oblast Moskau
 Dobroje (Smolensk), in der Oblast Smolensk
 Dobroje (Tula), in der Oblast Tula
 Dobroje (Tula), in der Oblast Tula
 Dobroje (Twer, Ostaschkowski), in der Oblast Twer, Ostaschkowski rajon
 Dobroje (Twer, Penowski), in der Oblast Twer, Penowski rajon

Dobroje


A tournament, or tourney (from Old French torneiement, tornei), was a chivalrous competition or mock fight in the Middle Ages and Renaissance (12th to 16th centuries), and is a type of hastilude. Tournaments included mêlée, hand-to-hand combat, contests of strength, accuracy, and sometimes jousts. Although some thought that the tournaments were a threat to public order, the shows were still often held to celebrate coronations, marriages of notable figures, births, recent conquests, peace treatises; to welcome those considered of great importance, such as ambassadors and lords; or for no particular reason at all, and simply for entertainment. Certain tournaments are depicted throughout the Codex Manesse.

Etymology

The Old French word, , was in use in the 12th century, from a verb , ultimately Latin  "to turn". The same word also gave rise to the Italian  (modern English tourney, modern French ). The French terms were adopted in English (via Anglo-Norman) by 1300.

The Old French verb in origin meant "to joust and tilt", but it came to refer to the knightly tournament more generally, while joster "approach, meet" became the technical term for jousting specifically (also adopted in English before 1300).

By the end of the 12th century,  and Latinized  had become the generic term for all kinds of knightly hastiludes or martial displays. Roger of Hoveden writing in the late 12th century defined  as "military exercises carried out, not in the knight's spirit of hostility (), but solely for practice and the display of prowess ()."

Origins
Medieval equestrian warfare and equestrian practices hark back to Roman antiquity, just as the notion of chivalry goes back to the rank of equites in Roman times. There may be an element of continuity connecting the medieval tournament to the hippika gymnasia of the Roman cavalry, but due to the sparsity of written records during the 5th to 8th centuries this is difficult to establish. It is known that such cavalry games were central to military training in the Carolingian Empire, with records of Louis and Charles' military games at Worms in 843. At this event which was recorded by Nithard, the initial chasing and fleeing was followed by a general mêlée of all combatants.

Documentation of equestrian practice during the 9th to 10th centuries is sparse, but it is clear that the tournament was a development of the High Middle Ages. It is recognized by several medieval historical sources: a chronicler of Tours in the late 12th century attributes the "invention" of the knightly tournament to an Angevin baron, Geoffroi de Preulli, who supposedly died in 1066. In 16th-century German historiography, the setting down of the first tournament laws is attributed to Henry the Fowler (r. 919–936); this tradition is cited by Georg Rüxner in his Thurnierbuch of c. 1530 as well as by Paulus Hector Mair in his De Arte Athletica (c. 1544/5).

The earliest known use of the word "tournament" comes from peace legislation by Count Baldwin III of Hainaut for the town of Valenciennes, dated to 1114. It refers to the keepers of the peace in the town leaving it "for the purpose of frequenting javelin sports, tournaments and such like."

A pattern of regular tournament meetings across northern France is evident in sources for the life of Charles, Count of Flanders (1119–27). The sources of the 1160s and 1170s portray the event in the developed form it maintained into the 14th century.

During the High Middle Ages
Tournaments centered on the mêlée, a general fight where the knights were divided into two sides and charged at each other, fighting with blunted weapons. Jousting, a single combat of two knights riding at each other, was a component of the tournament but was never its main feature.

The standard form of a tournament is evident in sources as early as the 1160s and 1170s, notably the Life of William Marshal and the Arthurian romances of Chrétien de Troyes. Tournaments might be held at all times of the year except the penitential season of Lent (the forty days preceding the Triduum of Easter). The general custom was to hold them on Mondays and Tuesdays, though any day but Friday and Sunday might be used. The site of the tournament was customarily announced a fortnight before it was to be held. The most famous tournament fields were in northeastern France (including between Ressons-sur-Matz and Gournay-sur-Aronde near Compiègne, in use between the 1160s and 1240s) which attracted hundreds of foreign knights from all over Europe for the 'lonc sejor' (the tournament season).

Knights arrived individually or in companies to stay at one or other of the two settlements designated as their lodgings. The tournament began on a field outside the principal settlement, where stands were erected for spectators. On the day of the tournament one side was formed of those 'within' the principal settlement, and another of those "outside."

Parties hosted by the principal magnates present were held in both settlements, and preliminary jousts (called the vespers or premières commençailles) offered knights an individual showcase for their talents. On the day of the event, the tournament was opened by a review () in which both sides paraded and called out their war cries. There was then a further opportunity for individual jousting carried out between the , the two lines of knights. The opportunity for jousting at this point was customarily offered to the new, young knights who were present.

At some time in mid-morning the knights would line up for the charge (estor). At the signal which was usually a bugle or herald's cry, the two knights would ride at each other and meet with levelled lances. Those remaining on horseback would turn quickly (the action which gave the tournament its name) and single out knights to attack. There is evidence that squires were present at the lists (the staked and embanked line in front of the stands) to offer their masters up to three replacement lances. The mêlée would tend then to degenerate into running battles between parties of knights seeking to take ransoms, and would spread over several square miles between the two settlements which defined the tournament area. Most tournaments continued until both sides were exhausted, or until the light faded. A few ended earlier, if one side broke in the charge, panicked and ran for its home base looking to get behind its lists and the shelter of the armed infantry which protected them. Following the tournament the patron of the day would offer lavish banquets and entertainment. Prizes were offered to the best knight on either side and awarded during the meals.

Melee

Melee ( or /ˈmeleɪ/, French: mêlée ; in English frequently spelled as mêlée, melée, or simply melee) is a term for a type of mock combat in medieval tournaments. The "mêlée" was the "mass tournament" where two teams, either on foot or horse, clashed in formation. The aim was to smash into the enemy in massed formation, with the aim of throwing them back or breaking their ranks. Following a successful maneuver of this kind, the rank would attempt to turn around without breaking formation ( or ); this action was so central that it would become eponymous of the entire tradition of the tourney or tournament by the mid-12th century. Weapons were often blunted before fights in order to prevent serious injury.

The Middle High German term for this type of contest was  (adopted in French as ); some sources may also make a distinction between mêlée or mass tournament and , as the latter could refer to a wider class of equestrian games not necessarily confined to the formal tournament reserved to nobility.

The Old French meslee "brawl, confused fight; mixture, blend" (12th century) is the feminine past participle of the verb mesler "to mix" (ultimately from Vulgar Latin misculāta "mixed", from Latin miscēre "to mix"; compare mélange; meddle, medley). The modern French form mêlée was borrowed into English in the 17th century and is not the historical term used for tournament mock battles.
The term buhurt may be related to hurter "to push, collide with" (cognate with English to hurt) or alternatively from a Frankish bihurdan "to fence; encompass with a fence or paling").

Tournaments often contained a mêlée consisting of knights fighting one another on foot or mounted, either divided into two sides or fighting as a free-for-all. The object was to capture opposing knights so that they could be ransomed, and this could be a very profitable business for such skilled knights as William Marshal.

The mêlée or buhurt was the main form of the tournament in its early phase during the 12th and 13th centuries. The joust, while in existence since at least the 12th century as part of tournaments, did not play the central role it would acquire later by the late 15th century.

Jousting

As has been said, jousting formed part of the tournament event from as early a time as it can be observed. It was an evening prelude to the big day, and was also a preliminary to the grand charge on the day itself. In the 12th century, jousting was occasionally banned in tournaments. The reasons given are that it distracted knights from the main event, and allowed a form of cheating. Count Philip of Flanders made a practice in the 1160s of turning up armed with his retinue to the preliminary jousts, and then declining to join the mêlée until the knights were exhausted and ransoms could be swept up.

But jousting had its own devoted constituency by the early 13th century, and in the 1220s it began to have its own exclusive events outside the tournament. The biographer of William Marshal observed c.1224 that in his day noblemen were more interested in jousting than tourneying. In 1223, we have the first mention of an exclusively jousting event, the Round Table held in Cyprus by John d'Ibelin, lord of Beirut. Round Tables were a 13th-century enthusiasm and can be reconstructed to have been an elimination jousting event. They were held for knights and squires alike. Other forms of jousting also arose during the century, and by the 14th century the joust was poised to take over the vacancy in aristocratic amusement caused by the decline of the tournament.

Popularity
The first English mention of tourneying is in a charter of Osbert of Arden, Lord of Kingsbury of Warwickshire, which reveals that he travelled to both Northampton and London, but also crossed the English Channel to join in events in France. The charter dates to the late 1120s. The great tournaments of northern France attracted many hundreds of knights from Germany, England, Scotland, Occitania, and Iberia. There is evidence that 3000 knights attended the tournament at Lagny-sur-Marne in November 1179 promoted by Louis VII in honour of his son's coronation. The state tournaments at Senlis and Compiègne held by Philip III in 1279 can be calculated to have been even larger events.

Aristocratic enthusiasm for the tournament meant that it had travelled outside its northern French heartland before the 1120s. The first evidence for it in England and the Rhineland is found in the 1120s. References in the Marshal biography indicate that in the 1160s tournaments were being held in central France and Great Britain. The contemporary works of Bertran de Born talk of a tourneying world that also embraced northern Iberia, Scotland and the Empire. The chronicle of Lauterberg indicates that by 1175 the enthusiasm had reached the borders of Poland.

Despite this huge interest and wide distribution, royal and ecclesiastical authority was deployed to prohibit the event. In 1130, Pope Innocent II at a church council at Clermont denounced the tournament and forbade Christian burial for those killed in them. The usual ecclesiastical justification for prohibiting them was that it distracted the aristocracy from more acceptable warfare in the defense of Christianity elsewhere. However, the reason for the ban imposed on them in England by Henry II was most likely because of its persistent threat to public order. Knights going to tournaments were accused of theft and violence against the unarmed. Henry II was keen to re-establish public order in England after the disruption during the reign of King Stephen (1135–1154). He did not prohibit tournaments in his continental domains, and indeed three of his sons were avid pursuers of the sport.

Tournaments were allowed in England once again after 1192, when Richard I identified six sites where they would be permitted and gave a scale of fees by which patrons could pay for a license. But both King John and his son, Henry III, introduced fitful and capricious prohibitions which much annoyed the aristocracy and eroded the popularity of the events. In France, Louis IX prohibited tourneying within his domains in 1260, and his successors for the most part maintained the ban.

Equipment
It is an debated issue as to what extent specialized arms and armor were used in mêlée tournaments, and to what extent the military equipment of knights and their horses in the 12th and 13th centuries was devised to meet the perils and demands of tournaments, rather than warfare. It is, however, clear from the sources that the weapons used in tournaments were initially the same as those used in war. It is not by any means certain that swords were blunted for most of the history of the tournament. This must have changed by the mid 13th century, at least in jousting encounters. There is a passing reference to a special spear for use in jousting in the Prose Lancelot (c. 1220). In the 1252 jousting at Walden, the lances used had , curved ring-like punches instead of points. Edward I of England's Statute of Arms of 1292 says that blunted knives and swords should be used in tournaments.

Late Middle and Early Modern Ages

The tournament had a resurgence of popularity in England in the reign of the martial and crusading king, Edward I (1272–1307), and under his grandson, Edward III (1327–77), yet nonetheless the tournament died out in the latter's reign. Edward III encouraged the move towards pageantry and a predominance of jousting in his sponsored events. In one of the last true tournaments held in England in 1342 at Dunstable, the mêlée was postponed so long by jousting that the sun was sinking by the time the lines charged.

A tournament was held in Norwich in 1350 which was attended by Edward, commonly known as the Black Prince. The tournament was held at the expense of the citizens of Norwich and cost £37.4s.6d.; approximately 5 years wages for a skilled craftsman. The tournament survived little longer in France or Burgundy. The last known to be held was at Bruges in 1379. That same year the citizens of Ghent rioted when the count of Flanders announced a tournament to be held at their city. The cause of their discontent was the associated expense for them.

By using costumes, drama, and symbolism tournaments became a form of art, which raised the expenses for these events considerably. They had political purposes, to impress the populace and guests with their opulence, as well as the courage of the participants. Loyalty to a lord or lady was expressed through clothes and increasingly elaborate enactments. Tournaments also served cultural purposes. As the ideals of Courtly Love became more influential, women played a more important role in the events. They were often held in honor of a lady and they participated in the playacting and symbolism.

Edward III of England regularly held tournaments, during which people often dressed up, sometimes as the Knights of the Round Table. In 1331, the participants of one tournament were all wearing green cloaks decorated with golden arrows. In the same year one was held at Cheapside, in which the king and other participants dressed as Tartars and led the ladies, who were in the colors of Saint George, in a procession at the start of the event. His grandson, Richard II, would first distribute his livery badges with the White Hart at a tournament at Smithfield.

Mythology and storytelling were popular aspects of tournaments. An example of this is the tournament in 1468 that was organized by Charles the Bold to celebrate his marriage with Margaret of York. The tournament was supposedly at the bidding of the 'Lady of the Hidden Ile'. A golden tree had been erected with all the coats of arms of the participating knights. They were dressed like famous figures from legend and history, while their squires were dressed as harlequins. A notable example of an elaborate costume was that of Anthony of Luxembourg. Chained in a black castle he entered the lists. He could only be freed with a golden key and approval of the attending ladies.

In Florence, the military aspect of the tournaments was secondary to the display of wealth. For a tournament honoring his marriage to Clarice Orsini, Lorenzo de Medici had his standard designed by Leonardo da Vinci and Andrea del Verrocchio. He also wore a large amount of jewelry, including the famous Medici diamond 'Il Libro'.

Royalty also held tournaments to stress the importance of certain events and the nobility's loyalty. Henry VII of England and Elizabeth of York presided over a series of tournaments when their son Henry was created Duke of York. These tournaments were noted for their display of wealth. On the first day, the participants showed their loyalty by wearing the King's colors on their bodies and the Queen's colors on their helmets. They further honored the royal family by wearing the colors of the King's mother, Margaret Beaufort, on the next day.

In 1511, at the court of Henry VIII of England, a tournament was held in honor of Catherine of Aragon. Charles Brandon came out of a tower which was moved onto the battlefield, dressed like a pilgrim. He only took off his pilgrim's clothes after the queen had given him permission to participate. In 1559, Henry II of France died during a tournament when a sliver from the shattered lance of Gabriel Montgomery, captain of the Scottish Guard at the French Court, pierced his eye and entered his brain. The death of Henry II caused his 15-year-old son Francis II to take the throne, beginning a period of political instability that ultimately led to the French Wars of Religion.

The decline of the true tournament, as opposed to the joust, was not a straightforward process. Although the word continued to be used for jousts until the 16th century forced by the prominent place that tourneying occupied in popular Arthurian romance literature.

See also
 Pas d'Armes
 Horses in the Middle Ages
 Knight
 Melee
 Historical medieval battles
 Mock combat
 Hastilude

Notes

References

Bibliography
 J.R.V. Barker, The Tournament in England, 1100–1400 (Woodbridge, 1986)
 R. Barber and J.R.V. Barker, Tournaments: Jousts, Chivalry and Pageants in the Middle Ages (Woodbridge, 1989)
 J. Bumke, Höfische Kultur: Literatur und Gesellschaft im hohen Mittelalter (Munich, 1986) English Translation by Thomas Dunlap: Courtly Culture: Literature and Society in the High Middle Ages, New York: overlook Duckworth, 2000, , section 4.3 "Tournaments".
 Louis Carolus-Barré, 'Les grand tournois de Compiègne et de Senlis en l'honneur de Charles, prince de Salerne (mai 1279)', Bullétin de la société nationale des antiquaires de France (1978/79)
 .

 S. Muhlberger, Jousts and Tournaments: Charny and Chivalric Sport in the Fourteenth Century (Union City, Calif.:The Chivalry Bookshelf, 2003)
 .

 S. Nadot, Rompez les lances ! Chevaliers et tournois au Moyen Age, Paris, editions Autrement, 2010. (Couch your lances! Knights and tournaments in the Middle Ages)
 E. van den Neste, Tournois, joutes, pas d'armes dans les villes de Flandre à la fin du moyen âge, 1300–1486 (Paris, 1996)
 M. Parisse, 'Le tournoi en France, des origines à la fin du xiiie siècle, in, Das ritterliche Turnier in Mittelalter: Beitrage zu einer vergleichenden Formentund verhallengeschichte des Rittertum, ed. J. Fleckenstein (Göttingen, 1985)
 J. Vale, Edward III and Chivalry: Chivalric Society and its Context, 1270–1350 (Woodbridge, 1983).

External links

World History Encyclopedia - Medieval Tournament
The Tournament at St. Inglevert
A Collection of Accounts of Formal Deeds of Arms of the Fourteenth Century

Tournament (medieval)


Wycliffe Bible Translators USA (also known as Wycliffe USA) is an interdenominational nonprofit organization with a goal "for people from every language to understand the Bible and be transformed."

Based in Orlando, Florida, it partners with many organizations and churches around the world to help facilitate the work of Bible translation. It is the largest of the many independent organizations that together are part of Wycliffe Global Alliance.

History
Wycliffe USA was founded in 1942 by William Cameron Townsend, and is named after John Wycliffe who was responsible for the first complete English translation of the whole Bible into Middle English.

It led to the founding of many similar organisations around the world, with separate Wycliffe organizations in over 60 countries within the Wycliffe Global Alliance.

, translations of either portions of the Bible, the New Testament, or the whole Bible exist in over 3,400 of the 7,300 languages used on Earth. Wycliffe has translated the Bible into more than 700 languages.

Methodology
Wycliffe describes its mission as being to "Serve with the global body of Christ to advance Bible translation and work together so people can encounter God through his Word".

Wycliffe missionaries develop alphabets, help preliterate people learn to read and write, and translate the Bible into written versions of currently spoken languages. By developing written languages, the organization is helping to "save lost and dying languages."

Due to technological advances, Wycliffe's missionaries in the United States connect with translation teams in other areas of the world to translate the Bible into additional languages. As a result, translations that used to take 20 or 30 years to finish can be completed in six or seven years in some cases.

Wycliffe has also joined with the Deaf Bible Society and other organizations to translate the Bible into sign languages.

Associated organizations
SIL International, originally the Summer Institute of Linguistics, began as a small summer training session for missionaries in Arkansas in 1934. It is a partner organization of the Wycliffe Global Alliance and Wycliffe USA.

A partner organization of SIL International, JAARS, originally the Jungle Aviation And Radio Service, based out of Waxhaw, NC, provides transportation and technical support for SIL in support of Bible translation across the globe.

The Seed Company is a subsidiary of Wycliffe USA that provides support to people doing Bible translations for their own languages.

See also
 Bible translations by language
 Wycliffe Bible Translators (UK & Ireland)
 Wycliffe Global Alliance

References

Bible societies
Christian missions
Christian organizations established in 1942
Christian organizations established in the 20th century
Bible translators
1942 establishments in the United States

Wycliffe USA


An Psychopsis krameriana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Henry Gordon Jones. An Psychopsis krameriana in nahilalakip ha genus nga Psychopsis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Psychopsis (Orchidaceae)

Psychopsis krameriana


Ferzan Özpetek (d. 3 Şubat 1959, İstanbul), Türk-İtalyan yönetmen, senarist, yazardır.

Kariyeri
1976 yılında İtalya'da önce Perugia Yabancılar Üniversitesi'ne giderek bir yıl boyunca İtalyanca öğrendikten sonra sinema eğitimi almak için Roma La Sapienza Üniversitesi'e geçiş yaptı. Buradaki eğitimini tamamladıktan sonra sanat tarihi, kostüm ve tiyatro yönetmenliği eğitimi için Accademia Navona ve Accademia d'Arte Drammatica okullarına giderek Silvio D'Amico'dan dersler aldı. Bu dönemde Julien Beck ile The Living Teather'ın Avrupa turnesinde çeşitli görevlerde çalıştıktan sonra, 1982 yılında Scusate il Ritardo filminde Massimo Troisi'nin, daha sonra sokak sanatçısı rolüyle de ilk oyunculuk deneyimini yaşadığı Son Contento filminde Maurizio Ponzi'nin yönetmen yardımcılığını üstlendi. Ferzan Özpetek, yönetmen yardımcısı olarak yaklaşık 15 yıl, Ricky Tognazzi, Lamberto Bava, Francesco Nuti, Sergio Citti, Giovanni Veronesi ve Marco Risi gibi farklı yönetmenlerle çalıştı.

Amerikalı şarkıcı Madonna, bir televizyon programına verdiği röportajda Ferzan Özpetek'in "bir dahi" olduğunu belirtti. Özpetek, 2009 yılında çektiği Serseri Mayınlar isimli filminin Los Angeles Film Festivali açılışındaki gösteriminden sonra John Travolta, Andy Garcia gibi isimlerden de tebrik almıştır.

Ferzan Özpetek, 2005 yılında gerçekleştirilen  42. Antalya Altın Portakal Film Festivali'nde, oyuncular Hülya Koçyiğit, Zuhal Olcay, Aytaç Arman, Kenan Işık ve yönetmen Nuri Bilge Ceylan'ın bulunduğu kurula jüri başkanlığı yapmıştır. 2007 yılında ise 75. Venedik Film Festivali'nde jüri üyeliği yapmıştır.

Özel hayatı
3 Şubat 1959'da İstanbul'da doğan Ferzan Özpetek, 2001 yılından itibaren birlikte olduğu sevgilisi Simone Pontesilli ile İtalya'da eşcinsel birlikteliklerin hukuki olarak tanınmasını sağlayan medeni birliktelik yasasının Mayıs 2016 tarihinde mecliste kabul edilmesinden sonra evlendi. Özpetek, son kitabı Sen Benim Hayatımsın'ı Simone Pontesilli'ye adamıştı.

Filmleri

15 yıl boyunca yaptığı yardımcı yönetmenlik görevinden sonra ilk defa 1997 yılında Hamam filminde yönetmenlik yaptı.

Hamam
İspanya, İtalya ve Türkiye arasında bir ortak yapım olan ve yapımcılığını Maurizio Tedesco ile birlikte üstlendiği ilk filmi 'Il Bagno Turco - Hamam' eleştirmenler tarafından beğenildi ve hem İtalya'da hem de diğer ülkelerdeki festivallerde izlendi. 1997 yılının Mayıs ayında İtalyan sinema salonlarında gösterime giren Hamam filmi aynı zamanda Cannes Film Festivalinin bir bölümü olan Quinzaine des Réalisateurs'de yer aldı. 1996-1997 yıllarında düzenli olarak İtalyan sinema salonlarında gösterimde olan film, video kaset olarak çıktığı 1998 yılının Şubat ayına kadar (39 hafta) gösterimde kaldı. Fransa, İngiltere, Hollanda, Almanya, Japonya ve Amerika Birleşik Devletleri başta olmak üzere 21 ülkeye filmin satışı yapıldı. Türkiye, Norveç, İsveç gibi ülkelerde gişe hasılat rekoru kırdı.

Harem Suare
1999 yılında Tilde Corsi ve Gianni Romoli, Marie Gillain ve Alex Descas ile Ferzan Özpetek'in ikinci filmi Harem Suare'nin yapımcılığını üstlendiler. Hikayesini Gianni Romoli ile birlikte kaleme aldığı filmin konusu, yönetmenin doğduğu şehir İstanbul'da geçer ve Osmanlı İmparatoru Sultan Abdülhamit döneminde harem ağası Nadir ile sultanın en gözde cariyesi Safiye arasındaki aşk hikayesini anlatır. Film hem eleştirmenler hem de seyirci tarafından beğenildi ve aynı yıl Cannes Film Festivali'nde Un Certain Regard kategorisinde gösterime girdi. Ardından Londra Film Festivali ve Toronto Film Festivaline davet edildi.

Cahil Periler
Stefano Accorsi ve Margherita Buy'ın başrollerini paylaştıkları, Ferzan Özpetek'in üçüncü filmi 'Le Fate İgnoranti - Cahil Periler', eleştirmenlerden aldığı övgüler ve elde ettiği gişe hasılatı ile 2001 sinema sezonunun en önemli filmi oldu. Film, 3 Globi d'Oro ve 4 Nastri d'Argento gibi ödüllerin sahibi oldu.

Karşı Pencere
Giovanna Mezzogiorno, Massimo Girotti, Raoul Bova ve Filippo Nigro'nun başrollerini paylaştığı filmi 'La Finestra di Fronte - Karşı Pencere' de 2003 yılında uluslararası bir başarı elde etti. 5 David di Donatello, 4 Ciak d'Oro e 3 Globi d'Oro gibi ödüller alan filmin dağıtımını Amerika Birleşik Devletleri'nden Sony Classic üstlendi.

Kutsal Yürek
2005 yılında yapımcılığını Gianni Romoli ve Tilde Corsi'nin üstlendiği, başrolde Barbara Bobulova'nın yer aldığı Ferzan Özpetek'in beşinci filmi Kutsal Yürek, 12 farklı dalda kazandığı David di Donatello ödülleri gibi başarılar elde etti.

Bir Ömür Yetmez
Yönetmenin 2007 yılında gösterime giren filmi 'Saturno Contro – 'Bir Ömür Yetmez', Stefano Accorsi ve Margherita Buy, Pierfrancesco Favino  Serra Yılmaz, Ennio Fantastichini, Ambra Angiolini, Luca Argenter, Lunetta Savino Luigi Di Berti ve Isabella Ferrari gibi oyuncu kadrosunu bir araya getirdi. 'Bir Ömür Yetmez', uluslararası bir başarı elde etti ve çeşitli ödüller aldı. 64. Uluslararası Venedik Film Festivali'nin resmi jürisinde yer alan Ferzan Özpetek aynı yıl, İsabella Ferrari'nin oynadığı, İtalyan Kanser Araştırma Derneği 'AIRC' için bir reklam filmi çekti.
Ferzan Özpetek, ilk kez kendi senaryosu olmayan fakat Melania Gaia Mazzucco'nun büyük romanından sinemaya uyarlanan bir anonim film çekti. Gianni Romoli ve Tilde Corsi, Fandango'dan Domenico Procacci ile sanatsal işbirliği yaptığı, Isabella Ferrari ve Valerio Mastandrea'nın başrollerini paylaştığı 'Un Giorno Perfetto – Mükemmel Bir Gün'  filmi, 65. Uluslararası Venedik Film Festivali'nde 3 milyon ciroluk gişe hasılatı elde etti.

Serseri Mayınlar
Ferzan Özpetek, 2009 yılında Ivan Cotroneo ile birlikte kaleme aldığı, Riccardio Scamarcio, Alessandro Preziosi, Nicole Grimaudo, Ennio Fantastichini gibi önemli oyuncuların kadroda olduğu  'Mine Vaganti – Serseri Mayınlar' filminin çekimlerini Güney İtalya'nın Lecce şehrinde gerçekleştirdi. Bir aile komedisi olan Serseri Mayınlar  11 Şubat - 21 Şubat 2010 tarihlerinde 70. Uluslararası Berlin Film Festivali'nde Panorama bölümünde dünya gösterimini yaptı ve 2010 yılının Mart ayında İtalya'da sinema salonlarında vizyona girdi. Ferzan Özpetek bu filmin elde ettiği başarı sonucunda Lecce şehri tarafından fahri vatandaşlık ile ödüllendirildi.

4 Aralık – 12 Aralık 2008 tarihleri arasında Museum of Modern Art (MoMa) yönetmenin yedi filmi için özel gösterim organize etti.

2009 yılında İtalya'nın Aquilla kentinde meydana gelen depremin hatırasına hayata geçirilen 'Molozların Altında 5 Yönetmen' projesi için 'Nonostante tutto è Pasqua – Her şeye Rağmen Paskalya' isimli kısa metraj bir film çekti. Ferzan Özpetek bu filmini, şarkıcı olmak isteyen fakat depremde evinin yıkılmasıyla molozların altında kalarak hayatını kaybeden Allessandra Cora'ya adamıştır.

Romanları
 İstanbul Kırmızısı - 2014
 Sen Benim Hayatımsın - 2015
 Bir Nefes Gibi - 2020

Ödülleri ve adaylıkları

Kaynakça

Dış bağlantılar

1959 doğumlular
Türk senaristler
20. yüzyıl Türk roman yazarları
21. yüzyıl Türk roman yazarları
Türk film yönetmenleri
Türkiye'de LGBT kişiler
İtalya'daki Türk göçmenler
İtalyan film yönetmenleri
20. yüzyıl İtalyan roman yazarları
21. yüzyıl İtalyan roman yazarları
İtalya'da LGBT kişiler
Roma La Sapienza Üniversitesinde öğrenim görenler
David di Donatello Ödülü sahibi yönetmenler
LGBT senaristler
LGBT yönetmenler
Yaşayan insanlar
Türk asıllı İtalyanlar
İtalya Cumhuriyeti Liyakat Nişanı sahipleri

Ferzan Özpetek


Cercul poeților dispăruți (eng. Dead Poets Society) este un film dramatic din anul 1989, cu un scenariu scris de Tom Schulman și regizat de Peter Weir. În rolul principal joacă Robin Williams. Acțiunea are loc în anul 1959 la o școală de elită ficțională, numită Welton Academy, și urmărește povestea unui profesor ce predă limba engleză și care își inspiră elevii prin metodele sale de predare a poeziei.

Filmul a fost lăudat de către critici și a avut mare succes și la box office; a câștigat premiul de Cel mai Bun Film din partea BAFTA, Cel mai Bun Film Străin la Premiile César 1991 și Premiile David di Donatello din 1990. Schulman a câștigat Premiul Oscar pentru cel mai bun scenariu original pentru munca sa.

Intrigă

În anul 1959, timidul Todd Anderson începe studiile la liceul Welton Academy, o școală de pregătire de elită. El ajunge să fie coleg de cameră cu Neil Perry, unul dintre elevii promițători ai liceului Welton, și este acceptat rapid de Neil și prietenii săi: romanticul Knox Overstreet, silitorul Richard Cameron, prietenii la cataramă Steven Meeks și Gerard Pitts, și nonconformistul Charlie Dalton.

În prima zi,  ei sunt surprinși de metodele neortodoxe ale noului profesor de limba engleză, John Keating, și el, la rândul lui, absolvent al liceului Welton, care își încurajează studenții să "își facă viețile extraordinare", un sentiment pe care îl asociază cu expresia din latină, carpe diem ("trăiește clipa"). Orele ulterioare includ statul pe propriile bănci pentru ca băieții să învețe că trebuie să privească viața din perspective diferite, ruperea paginilor ce conțin introducerea cărții cu poezii, în care se folosește o formulă matematică pentru a se ierarhiza poeziile, și invitarea lor în curtea liceului pentru ca fiecare să se plimbe în propriul fel, cu scopul de a-și dezvolta individualitatea. Metodele sale îi atrag atenția directorului Gale Nolan.

După ce află că Keating a fost membru al unui grup interzis, numit Cercul Poeților Dispăruți (Dead Poets Society), în timp ce învăța la Welton, Neil reînvie clubul, iar el și prietenii săi se furișează afară din campus spre o peșteră, unde citesc poezii și poeme, inclusiv pe ale lor. Pe vreme ce anul trece, băieții sunt încurajați din ce în ce mai mult să își trăiască viața după bunul plac. Knox își încearcă norocul cu Chris Noel, o fată ce se întâlnește cu un jucător de rugby și a cărei familii este prietenă cu cea a lui Knox.  Neil își descoperă pasiunea pentru teatru și primește rolul principal într-o producție locală a piesei Visul unei nopți de vară, în ciuda faptului că tatăl său despotic dorește ca el să ajungă doctor. Keating îl ajută pe Todd să iasă din propria carapace și își dă seama de potențialul său atunci când acesta se exprimă liber în fața clasei, ceea ce rezultă în compunerea spontană a unei poezii.

Charlie publică un articol în revista școlii, în numele Cercului Poeților Dispăruți, cerând ca fetele să fie admise la Welton. Nolan folosește pedeapsa corporală pentru a-l convinge pe Charlie să spună cine mai face parte din Cercul Poeților Dispăruți, dar el nu spune nimic. Nolan vorbește și cu Keating, avertizându-l că ar trebui să-și descurajeze elevii din a pune la îndoială autoritatea.

Tatăl lui Neil descoperă implicarea fiului său în piesă și îi spune să o abandoneze în ajunul spectacolului de deschidere. Devastat, Neil se duce la Keating, care îl sfătuiește să-și spună opinia și să-i demonstreze tatălui său că pasiunea pentru actorie e ceva de luat în serios. Tatăl lui Neil apare neașteptat la spectacol. El îl duce pe Neil acasă și îl forțează să urmeze școala pentru a deveni doctor. Neavând curajul să-și spună opinia în fața tatălui său, Neil, obidit, se sinucide.

Nolan investighează moartea lui Neil la cererea familiei Perry. Richard îl învinuiește pe Keating pentru a scăpa de pedeapsă, și spune care au fost membrii Cercului Poeților Dispăruți. Confruntat de Charlie, Richard îi îndeamnă pe ceilalți să-l facă pe Keating țapul ispășitor. Charlie îl lovește pe Richard și este exmatriculat. Fiecare dintre băieți este chemat în biroul lui Nolan pentru a semna o scrisoare prin care se atestă afirmațiile lui Richard, cu toate că ei știu că sunt false. Când îi vine rândul lui Todd, el ezită să semneze, dar o face după ce a văzut că și ceilalți au făcut la fel.

Keating este concediat, iar Nolan preia clasa. Keating întrerupe ora pentru a-și lua lucrurile personale; înainte de a pleca, Todd îi spune că au fost obligați să semneze scrisoarea prin care a fost demis și moartea lui Neil nu a fost din vina lui. Todd se ridică pe banca sa și îl salută pe Keating cu "O Captain! My Captain!". Peste jumătate din clasă face la fel, ignorând ordinele lui Nolan de a sta jos. Keating este profund emoționat de gestul lor, după care le mulțumește băieților și pleacă.

Distribuție
 Robin Williams. . . . .John Keating
 Robert Sean Leonard. . . . .Neil Perry
 Ethan Hawke. . . . .Todd Anderson
 Josh Charles. . . . .Knox Overstreet
 Gale Hansen. . . . .Charlie Dalton
 Norman Lloyd. . . . .Directorul Gale Nolan
 Kurtwood Smith. . . . .Dl. Perry
 Dylan Kussman. . . . .Richard Cameron
 James Waterston. . . . .Gerard Pitts
 Allelon Ruggiero. . . . .Steven Meeks
 Alexandra Powers. . . . .Chris Noel

Producție
Scenariul a fost scris de Tom Schulman și se bazează pe experiența sa de la Montgomery Bell Academy din Nashville, Tennessee, în special pe cea cu profesorul Samuel Pickering. O scenă din scenariul original, care îl arată pe Keating cum moare într-un spital, a fost scoasă de regizorul Peter Weir, dându-i gestului lui Todd de a se ridica pe banca sa o importanță enormă. Filmările au avut loc la St. Andrew's School din Middletown, Delaware, în New Castle, Delaware, precum și în Wilmington, Delaware.

Recepție

Încasări
Încasările internaționale au fost de 235.860.116 de dolari, în care sunt incluse și încasările domestice de 95.860.116 de dolari. A fost al cincilea cel mai profitabil film al anului 1989, și cel mai profitabil film dramatic.

Reacția criticilor
Dead Poets Society are un rating de 86% și o notă de 7,2/10 pe Rotten Tomatoes, scor bazat pe 54 de recenzii. Site-ul notează, "Performanțele emoționante ale tinerei distribuții și un joc actoricesc de geniu al lui Robin Williams onorează drama de top al lui Peter Weir." Filmul are o notă de 79 din 100 pe Metacritic, scor bazat pe 14 recenzii, indicând "recenzii majoritar favorabile."

Criticul de la The Washington Post l-a numit o "distracție profundă și înțeleaptă", și l-a lăudat pe Robin Williams pentru "performanța actoricească plăcută și restrânsă". Vincent Canby de la The New York Times a lăudat și el "performanța excepțional de bună" a lui Williams, notând însă că "Dead Poets Society... se concentrează mai mult pe băieții sensibili decât pe profesorul Keating". Pauline Kael nu a fost convinsă de film, dar l-a lăudat pe Williams. "Performanța lui Robin Williams este mult mai elegantă decât cele anterioare [-] este foarte concentrat aici - [el] își recită replicile splendid, iar atunci când recită din Shakespeare nu există prosteală; el este un profesor cu un har, ce își demonstrează abilitățile."

Recenzia lui Roger Ebert a fost majoritar negativă, acordându-i filmului două stele din patru. El l-a criticat pe Williams pentru că a stricat o performanță dramatică prin atitudinea sa de comediant și că, cu toate că acțiunea are loc în anii '50, nu se menționează deloc despre scriitori generației beat. În plus, Ebert descrie filmul ca "o colecție de banalități pioase [...] Filmul duce lipsă de calități și valori, care apar doar în scenariu." După nominalizarea la Oscar pentru Cel mai Bun Actor într-un Rol Principal a lui Williams, atât Gene Siskel (care a scris și el o recenzie negativă despre film), cât și Ebert au spus că cei care meritau nominalizarea trebuiau să fie ori Matt Dillon pentru Drugstore Cowboy, ori John Cusack pentru Say Anything. În martie 1990, Ebert a mai spus și că pelicula care trebuia să primească o nominalizare pentru Cel mai Bun Film trebuia să fie Do the Right Thing al lui Spike Lee, și nu Cercul poeților dispăruți.

Premii
Cercul poeților dispăruți a câștigat Premiul Oscar pentru cel mai bun scenariu original (Tom Schulman). Peter Weir a fost nominalizat la categoria Cel mai Bun Regizor, iar pelicula a fost nominalizată la categoria Cel mai Bun Film. Robin Williams a fost nominalizat pentru a doua oară la categoria Cel mai Bun Actor într-un Rol Principal și este considerat unul dintre cele mai bune roluri ale actorului. A câștigat și Premiul BAFTA pentru cel mai bun film.

 Premiile Oscar (SUA) 1990
 Câștigat: Cel mai Bun Scenariu Original (Tom Schulman)
 Nominalizat: Cel mai Bun Actor într-un Rol Principal (Robin Williams)
 Nominalizat: Cel mai Bun Regizor (Peter Weir)
 Nominalizat: Cel mai Bun Film (Steven Haft, Paul Junger Witt și Tony Thomas, Producători)
 Premiile BAFTA (Regatul Unit) 1989
 Câștigat: Cel mai Bun Film
 Câștigat: Cea mai Bună Coloană Sonoră Originală (Maurice Jarre)
 Nominalizat: Cel mai Bun Actor într-un Rol Principal (Robin Williams)
 Nominalizat: Cel mai Bun Regizor (Peter Weir)
 Nominalizat: Cel mai Bun Montaj (William Anderson)
 Nominalizat: Cel mai Bun Scenariu Original (Tom Schulman)
 Premiul César (Franța)
 Câștigat: Cel mai Bun Film Străin
 Premiul David di Donatello (Italia)
 Câștigat: Cel mai Bun Film Străin
 Directors Guild of America (SUA)
 Nominalizat: Cel mai Bun Regizor (Peter Weir)
 Premiile Globul de Aur (SUA)
 Nominalizat: Cel mai Bun Actor într-o Peliculă – Dramă (Robin Williams)
 Nominalizat: Cel mai Bun Regizor (Peter Weir)
 Nominalizat: Cel mai Bun Film – Dramă
 Nominalizat: Cel mai Bun Scenariu (Tom Schulman)
 Writers Guild of America (SUA)
 Nominalizat: Cel mai Bun Scenariu – Original (Tom Schulman)

Filmul este pe locul 52 în clasamentul AFI's 100 Years...100 Cheers, o listă a celor mai stimulante 100 de filme din toate timpurile.

Citate
Replica din film, "Carpe diem. Trăiți clipa, băieți. Faceți ceva cu viețile voastre." este pe locul 95 în clasamentul 100 de ani...100 de replici memorabile, realizat de Institutul American de Film.

După moartea lui Williams din 2014, fanii săi au postat pe rețelele de socializare poze și videoclipuri ale scenei finale "O Captain! My Captain!".

Adaptări
N. H. Kleinbaum a scris un roman omonim bazat pe acest film:

Vezi și
 The Emperor's Club, o dramă din anul 2002, ce are loc într-o școală de pregătire pentru băieți.
 The Changing of the Guard, un episod al serialului Zona crepusculară, în care Donald Pleasence, profesor de engleză la o școală de băieți din New England, se întreabă dacă a reușit să-și influențeze elevii.

Referințe

Lectură ulterioară

Legături externe

Filme americane
Filme din 1989
Filme dramatice americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Peter Weir
Filme Touchstone Pictures

Cercul poeților dispăruți


est une série télévisée américaine de sitcom en onze épisodes de 22 minutes, diffusés entre le 25 septembre et le  sur NBC.

Synopsis

Fiche technique

 Titre original :
 Réalisation : Harry Thomason
 Scénario : Linda Bloodworth-Thomason, Dan Cohen, Pamela Norris, F. J. Pratt, David Nichols, George McGrath et Bill Steinkellner
 Casting : Deborah Barylski et Fran Bascom
 Montage : Leo Papin et Michael Fendler
 Décors : Leslie McCarthy-Frankenheimer
 Costumes : Cliff Chally
 Photographie : James W. Roberson
 Musique : Bruce Miller
 Production : Adrienne Crow et Barbara Stoll
 Producteur consultant : Pamela Norris, Dan Cohen, George McGrath, David Nichols et F. J. Pratt
 Producteur délégué : Linda Bloodworth-Thomason, Emeril Lagasse, Bill Steinkellner, Harry Thomason et Douglas Jackson
 Sociétés de production : Mozark Productions et NBC Studios
 Société de distribution : NBC
 Chaîne d'origine : NBC
 Pays d'origine :
 Langue originale : anglais
 Genre : Sitcom
 Durée : 22 minutes

Distribution

Acteurs principaux
 Emeril Lagasse : Emeril Lagasse
 Lisa Ann Walter : Cassandra Gilman
 Sherri Shepherd : Melva LeBlanc
 Carrie Preston : B. D. Benson
 Robert Urich : Jerry McKenney

Acteurs récurrents et invités
 Tricia O'Kelley : Trish O'Connell
 Mary Page Keller : Nora Lagasse
 Tara Karsian : Amy Smearball
 James Lafferty : James Lagasse
 Felicia Day : Cherie
 Robin Riker : Nora Lagasse
 Burt Reynolds : lui-même
 Molly Hagan : Joanna
 Bo Derek : elle-même
 Dom DeLuise : lui-même
 Vincent Pastore : lui-même
 Mark Christopher Lawrence : Matt
 Bradley Joseph : le garçon
 Kevin Cooney : Bill Benson
 Frank D'Amico : Burt

Épisodes

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 2001
Série télévisée disparue en 2001
Série télévisée de NBC

Emeril (série télévisée)


Katica Babijanović (Subotica, 5. travnja 1936.), naivna umjetnica u tehnici slame. Rodom je bačka Hrvatica.

Životopis
Rodila se u Subotici 1936. godine. Slikanjem u slami bavi se od 1992. godine. Izlaže na skupinim izložbama. Sudionica rada Tavankutske likovne kolonije.

Izvori

Vojvođanski Hrvati
Životopisi, Subotica
Hrvatski naivni slikari
Hrvatski umjetnici iz Vojvodine

Katica Babijanović


Las elecciones federales extraordinarias de México de 1872 se llevaron a cabo en dos jornadas, las elecciones primarias el 13 de octubre de 1872 y las elecciones secundarias el 28 de octubre de 1872, en ellas se eligieron los siguientes cargos de elección popular:

Presidente de México. Jefe de Estado y de Gobierno, electo por un período de 4 años, con posibilidad de reelección inmediata, para cubrir el periodo 1872-1876 y del que tomaría posesión el 1 de diciembre de 1872. El candidato electo fue Sebastián Lerdo de Tejada (quien se desempeñaba como presidente interino desde el 18 de julio de 1872 a causa de la muerte del presidente Benito Juárez).

Presidente

Véase también
 Porfirio Díaz
 Sebastián Lerdo de Tejada
 Plan de la Noria

México en 1872
México
1872
1872

Elecciones federales extraordinarias de México de 1872


The onager (British , , U.S. /ˈɑnədʒər/) was a Roman torsion powered siege engine. It is commonly depicted as a catapult with a bowl, bucket, or sling at the end of its throwing arm. The onager was first mentioned in 353 AD by Ammianus Marcellinus, who described onagers as the same as a scorpion. The onager is often confused with the later mangonel, a "traction trebuchet" that replaced torsion powered siege engines in the 6th century AD.

Etymology
According to two authors of the later Roman Empire who wrote on military affairs, the onager's name, meaning wild ass, derived from the kicking action of the machine that threw stones into the air. This action resembled the kicking action of the hooves of the wild ass, the Syrian wild ass, a subspecies of onager, which was native to the eastern part of the empire. In Latin this species was known as onagrum.

Design
The onager consisted of a large frame placed on the ground to whose front end a vertical frame of solid timber was rigidly fixed. A vertical spoke that passed through a rope bundle fastened to the frame had a cup, bucket, or sling attached which contained a projectile. To fire it, the spoke or arm was forced down, against the tension of twisted ropes or other springs, by a windlass, and then suddenly released. As the sling swung outwards, one end would release, as with a staff-sling, and the projectile would be hurled forward. The arm would then be caught by a padded beam or bed when it could be winched back again. It weighed around two to six tons. Flavius Josephus described an instance where an onager shot a  rock over a  distance. According to Ammianus Marcellinus, a single-armed onager required eight men to wind down the arm. When it fired, the recoil was so great that it made the onager impossible to place on stone walls because the stones would be dislodged. This was confirmed by a reconstructed onager, considerably smaller than the ones described in the sources, that still caused substantial recoil. Its shot weighed .

According to the historian Peter Purton:

History

The onager was used from the 4th century until the 6th century. It may have originated in the third century BC. It was initially developed for the purpose of disrupting enemy lines and destroying walls. The late-fourth century author Ammianus Marcellinus describes 'onager' as a neologism for scorpions and relates various incidents in which the engines fire both rocks and arrow-shaped missiles. According to Ammianus, the onager was a single-armed torsion engine unlike the twin-armed ballista before it. It needed eight men just to wind down the arm and could not be placed on fortifications because of its great recoil. It had very low mobility and was difficult to aim. Originally it used a bucket or cup to hold the projectile but at some point it was replaced with a sling, which elongated the throwing arm without burdening it and allowed for a greater range of shot.

In 378, the onager was used against the Goths at Adrianople and although it did not cause any casualties, its large stone projectile was incredibly frightening to the Goths. The late-fourth or early-fifth century military writer Vegetius stipulates that a legion ought to field ten onagers, one for each cohort. These he says should be transported fully assembled on ox carts to ensure readiness in case of sudden attack, in which case the onagers could be used for defense immediately. For Vegetius, the onagers were stone throwing machines.

In the late 6th century the Avars brought the Chinese traction trebuchet, otherwise known as the mangonel, to the Mediterranean, where it soon replaced the slower and more complex torsion powered engines. The onager may have continued to be used by the Byzantines and Arabs during the Middle Ages. In modern history, the mangonel is often misrepresented as an onager although there is no evidence of its usage beyond the 6th century AD.

The first attempts to reconstruct the onager were made by Chevalier de Folard and Robert Melvill in the 18th century. Swiss general Guillaume Henri Dufour made another attempt to reconstruct the onager based on the work of de Folard in 1840. Napoleon III had his general  Verchère de Reffye create a reconstruction of the onager. By the end of the nineteenth century Sir Ralph Payne-Gallwey made another attempt at reconstructing the onager. Later, the German major-general Erwin Schramm and the British scholar Eric Marsden made a reconstruction of the onager which became the basis of the modern understanding of the weapon.

Effectiveness
The onager was considered to be less accurate and cruder than the ballista. One reason the onager may have become the Roman military's primary type of torsion catapult was because it was easier to produce and required less technical knowledge to operate. The onager was used to destroy walls and create confusion amongst the enemy lines. Ammianus Marcellinus described an instance during an Alemanni incursion in Gaul where although the onager fired a rock that did not kill anyone, it created mass confusion amongst the enemy and routed them.

See also

 Roman siege engines
 Springald
 Torsion siege engine

References

Bibliography

External links

 Onager Animation (Misattributed as a "Roman Mangonel")

Roman artillery
Roman siege engines
Medieval siege engines

Onager (weapon)


Thomas Klein (né le  à Berlin) est un homme politique et historien de la RDA.

Biographie
Klein suit un apprentissage d'électromécanicien puis commence à étudier les mathématiques à l'Université Humboldt de Berlin. En 1976, il obtient son doctorat avec une thèse sur les systèmes d'apprentissage séquentielle non déterministe. À partir de 1973, il travaille à l'Institut central d'économie de l'Académie des sciences de la RDA. Dans les années 1970, Klein rejoint les cercles d'opposition. En , il est arrêté par le ministère de la Sécurité d'État (MfS) et mis dans sa maison d'arrêt centrale de Berlin-Hohenschönhausen. Cela est suivi d'une peine d'emprisonnement pour « connexion illégale » (article 219 du StGB de la RDA), que Klein purge jusqu'en  dans la prison spéciale Bautzen II du MfS. Il se voit alors interdire de travailler dans le domaine scientifique et se voit confier un poste de responsable des prix chez VEB Möbelkombinat Berlin.

Engagement politico-subversif jusqu'à la révolution de 1989
En 1987, avec des personnes partageant les mêmes idées, Klein fonde le groupe Gegenstimmen, une association d'opposants explicitement socialistes.

Klein est membre fondateur de la Gauche unie (VL) en 1989.

Travail depuis l'unification de l'Allemagne
Pour la Gauche unie Klein il se constitue tête de liste aux élections législatives de  dans le cadre de la liste de l'Association de la Gauche unie. Bien que la liste n'ait reçu que 0,18 % des voix, Klein est élu à la Chambre du peuple et devient député non-inscrit. D'octobre à , il représente la Gauche unie au Bundestag.

Après avoir travaillé au Bundestag en 1991-92, il travaille de 1996 à 2009 en tant qu'assistant de recherche au Centre de recherche en histoire contemporaine (ZZF) à Potsdam, où il étudie l'histoire de la RDA et de l'opposition de la RDA. Klein est membre de la commission historique du parti Die Linke.

Travaux

 1991: Keine Opposition. Nirgends? Linke in Deutschland nach dem Sturz des Realsozialismus.  (Zusammen mit Vera Vordenbäumen (Herausgeberin) als Herausgeber), Ch. Links Verlag, Berlin .
 1997: Visionen. Repression und Opposition in der SED (1949–1989). (Gemeinsam mit Wilfriede Otto und Peter Grieder), 1997 .
 2002: "Für die Einheit und Reinheit der Partei". Die innerparteilichen Kontrollorgane der SED in der Ära Ulbricht. Köln/Weimar/Wien  (Digitalisat auf zeitgeschichte-digital.de.)
 Frieden und Gerechtigkeit. Die Politisierung der unabhängigen Friedensbewegung in Ost-Berlin während der 80er Jahre Köln/Weimar/Wien, 2007  (Digitalisat auf zeitgeschichte-digital.de.)
 2009: "Das Land ist still - noch!" Herrschaftswandel und politische Gegnerschaft in der DDR (1971–1989). (gemeinsam mit Leonore Ansorg, , Danuta Kneipp), Köln
 2009: SEW – Die Westberliner Einheitssozialisten. Eine "ostdeutsche" Partei als Stachel im Fleische der "Frontstadt"? Ch. Links Verlag, Berlin  (2011)

Bibliographie
 Silvia Müller, « Klein, Thomas » in Wer war wer in der DDR?, , , Ch. Links, Berlin, 2010 .

Liens externes

Député de la Chambre du peuple
Écrivain allemand du XXe siècle
Écrivain allemand du XIXe siècle
Personnalité de Die Linke
Naissance en avril 1948
Naissance à Berlin

Thomas Klein (homme politique)


An Thelymitra matthewsii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Frederic Cheeseman. An Thelymitra matthewsii in nahilalakip ha genus nga Thelymitra, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Thelymitra

Thelymitra matthewsii


Gerontoloji veya jerontoloji (Antik Yunanca γέρων (géron), "ihtiyar" + λόγος (lógos), "ilim") yaşlanmanın ve yaşlılığın bilimi anlamına gelmektedir .

Bu terimi ilk defa 1903'te tıp dalında Nobel Ödülü alan Rus bilim insanı İlya Meçnikov kullanmıştır. 1930'lu yıllardan beri ABD ve Avrupa'da anabilimdalı olarak çeşitli üniversitelerde okutulmaktadır.

Gerontolojinin bu konuma gelişinin başlıca sebebi, sürekli uzayan yaşam süresine bağlı yaşlı nüfusun artışıdır. Gerontoloji interdisipliner bir bilim dalıdır, yani farklı bilim dallarında yaşlanma ve yaşlılık incelenmektedir. Teorik çalışmaların yanı sıra gerontoloji aynı zamanda uygulamalı bir bilim koludur. Öncelikle yaşlıların yaşam koşullarını iyileştirme hedefi takip edilmektedir. Yeni teknolojik veya ekonomik gelişmeler, bu hedefe yaklaşabilmek açısından birçok olanak sunmaktadır.

Yaşlanma ve yaşlılığı sosyal bilimler bünyesinde tartışmaya açan ilk Gerontoloji kürsüsü 2006 yılında Antalya Akdeniz Üniversitesi'nde kurulmuştur. Gerontoloji bölümü Türkiye'de ikinci olarak 2015 yılında İstanbul Üniversitesi'nde Sağlık Bilimleri Fakültesi'ne bağlı olarak kurulmuştur. 14 Aralık 2017 tarihinde, "Yaşlılık ve İnovasyon: İstanbul Geronteknoloji Araştırma ve Uygulama Merkezi (İst-GETAM)" adlı proje kapsamında Türkiye'nin ilk Geronteknoloji Merkezi İstanbul Üniversitesi'nde kurulmuştur.

Ayrıca bakınız
 Gerontokrasi
 Yaşlanma

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Ulusal Sosyal ve Uygulamalı Gerontoloji Derneği
 See also the art-project: "Dialogue with the High Age" --- of Willy Puchner

Tıp terimleri

Gerontoloji


Chemical Physics Letters es una revista científica, revisada por pares, que publica artículos de investigación en todas las áreas de la Fisicoquímica. Cada año se publican 36 números, es decir, la periodicidad es aproximadamente decenal. Es publicada desde 1967 por Elsevier.

Según el Journal Citation Reports, el factor de impacto de esta revista era 2,291 en 2009 y 2,280 en 2010. Los actuales editores de la publicación son David C. Clary (Universidad de Oxford, Reino Unido), M. Okumura (Instituto de Tecnología de California, Pasadena (California), Estados Unidos), R.J. Saykally (Universidad de California en Berkeley, EE. UU.), Villy Sundström (Universidad de Lund, Suecia)

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web de la revista
 Elsevier
 Revistas de Elsevier

Revistas de química
Revistas de física
Fisicoquímica
Revistas publicadas por Elsevier
Revistas científicas del Reino Unido
Revistas científicas en inglés
Publicaciones fundadas en 1967

Chemical Physics Letters


Boxtel () er en kommune og en by i den sydlige provins Noord-Brabant i Nederlandene.

Kilder/eksterne henvisninger

Byer i Nord-Brabant
Kommuner i Nord-Brabant

Boxtel


Hans Hannover (født 16. april 1904- død 6. juni 1975)  var søn af Harald Immanuel Hannover, professor ved Polyteknisk Læreanstalt  og hustru Laura - født Michaelsen.
Hans Hannover havde brødrene Poul Hannover, Knud og Åge.

Hans Hannover giftede sig med Inger Hannover (1920-1973) - Datter af Skibsmægler Viggo Hansen og Hustru Olga Hansen.
De fik børnene Bent 1940 - 2018 , Lone født 1943 og John Hannover f 1950

Hans Hannover rejste tidligt ud og uddannede sig inden for handel, ved arbejdspladser i England, Frankrig og Tyskland. Hjemkommet til Danmark stiftede han en række virksomheder, herunder Hanno konserves og Dansk Etiketvæveri (1946 - eksisterer stadigt 2018) under ny ejer og navn Nilorn Danmark A/S.

Hans H sad i mere end 20 år i hovedbestyrelsen i Dansk Textilfabrikantforening samt i Dansk Arbejdsgiverforening, ligesom han var det danske medlem af "Comite Directeur" i den internationale organisation for bånd og etiketfabrikanter Aertel.

Under 2. verdenskrig flygtede hele familien til Sverige som følge af faderens jødiske herkomst. Sønnen Bent kom illegalt over til Sverige senere, datteren Lone blev i DK hos morforældre.

Slægten Hannover kom oprindeligt til København fra Altona ved Hamburg. Den første i slægten til at komme til København var Moses Abraham Hannover, der ankom alene som 16 årig i 1806. Moses Abraham Hannover blev far til den kendte læge Adolph Hannover

Kilder og henvisninger

Erhvervsfolk fra Danmark
Hans

Hans Hannover


Ksenija Vladimirovna Makejeva (; født d. 19. September 1990 i Ufa) er en russisk håndboldspiller, der spiller for Rostov-Don og Ruslands håndboldlandshold.

Hun var med til at vinde OL-sølv i håndbold for , ved Sommer-OL 2020 i Tokyo, efter finalenederlag over , med cifrene 25–30.

Hun har tidligere spillet for den russiske storklub Dinamo Volgograd og rumænske HCM Baia Mare.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Rusland
Håndboldspillere ved sommer-OL 2020
Håndboldspillere ved sommer-OL 2016
Medaljevindere ved sommer-OL 2016
Medaljevindere ved sommer-OL 2020

Ksenija Makejeva


Waleriý Wiktorowiç Broşin ( Waleri Wiktorowitsch Broschin; * 9. Oktober 1962 in Leningrad; † 5. März 2009 in Moskau) war ein sowjetischer bzw. russischer und turkmenischer Fußballspieler und Fußballtrainer.

Spielerkarriere
Broşin begann seine Karriere als aktiver Spieler 1980 bei Zenit Leningrad. Mit diesem Team gewann der Mittelfeldspieler 1984 die Sowjetische Fußballmeisterschaft. Im selben Jahr stand er mit seiner Mannschaft auch im Finale des Sowjetischen Pokalwettbewerbs, das Spiel verlor Zenit allerdings gegen Dynamo Moskau. Nach 107 Spielen für Zenit wechselte Broşin 1986 zu ZSKA Moskau und wurde mit dieser Mannschaft im Jahr 1991 sowjetischer Meister. 1992 kam er zunächst nach Finnland zum Team des Kuopion PS, wechselte aber noch in derselben Saison zu CD Badajoz in die spanische Segunda División. Nachdem er 1993/94 erneut kurze Zeit für ZSKA Moskau gespielt hatte, wechselte Broşin nach Israel und spielte dort zunächst für Hapoel Kfar Saba dann für Maccabi Petach Tikwa. Im Jahr 1995 kehrte er erneut nach Russland zurück und absolvierte zehn Spiele für das damals in der zweitklassigen 1. Fußball-Division spielende Team von Zenit St. Petersburg. In den Spielzeiten 1997 und 1998 war Broşin in Turkmenistan bei Köpetdag Aşgabat unter Vertrag und wurde mit dieser Mannschaft turkmenischer Meister und Pokalsieger. Nach Stationen bei den unterklassigen russischen Vereinen SKA Rostow und FC Nika Moskau beendete er 2001 seine Karriere beim FK Homel in Belarus.

Broşin spielte im April 1987 erstmals für die sowjetische Nationalmannschaft. Er nahm an der Weltmeisterschaft 1990 in Italien teil, kam während dieses Turniers aber zu keinem Einsatz. Insgesamt bestritt er drei Spiele für die Sbornaja und kam zu zwei Einsätzen im sowjetischen Olympia-Team. Nachdem er 1997 die turkmenische Staatsangehörigkeit angenommen hatte, spielte er von 1997 bis 1998 insgesamt elfmal für die Turkmenische Fußballnationalmannschaft.

Trainerkarriere
Nach seiner aktiven Karriere arbeitete Broşin zunächst als Assistenz-Trainer beim FK Homel, später trainierte er dann den FC Nika Moskau. Am 5. März 2009 starb Waleriý Broşin in Moskau an Krebs.

Weblinks
 Biografie bei rusteam (russisch)
 Fotografie seiner Grabstätte

Fußballnationalspieler (Sowjetunion)
Fußballnationalspieler (Turkmenistan)
Fußballspieler (Zenit St. Petersburg)
Fußballspieler (ZSKA Moskau)
Fußballspieler (Kuopion PS)
Fußballspieler (CD Badajoz)
Fußballspieler (Hapoel Kfar Saba)
Fußballspieler (Maccabi Petach Tikwa)
Fußballspieler (Köpetdag Aşgabat)
Fußballspieler (FK SKA Rostow)
Fußballspieler (FK Homel)
Teilnehmer an einer Fußball-Weltmeisterschaft (Sowjetunion)
Sowjetischer Meister (Fußball)
Geboren 1962
Gestorben 2009
Mann
Sowjetbürger
Russe
Turkmene

Waleriý Broşin


Serpneve (, , Serpnevoïe), littéralement « aoûtien », est une commune urbaine de l'oblast d'Odessa, en Ukraine. Elle compte  en 2021.

Géographie
Serpneve se trouve à l'ouest d'Odessa et à 20 km au nord-ouest de Taroutyne, au bord du Kohylnyk. La commune se situe dans le raïon de Taroutyne à la frontière de la Moldavie, non loin de la ville moldave de Basarabeasca.

Histoire
La région entre dans l'Empire russe en 1812 comme le Boudjak et le reste de la Bessarabie. Le gouverneur de Nouvelle-Russie appelle à la suite du manifeste de 1813 de l'empereur Alexandre à coloniser les terres inhabitées, peu cultivées et steppiques. Le village luthérien de Leipzig (colonie n° 8) est donc fondé en 1815 par des colons allemands sur la rive gauche de la rivière Skinossa à 100 km à l'ouest du chef-lieu de l'ouïezd d'Akkerman. Il fait partie de la volost de Klöstitz de l'ouïezd d'Akkerman dans le gouvernement de Bessarabie. Il doit son nom en l'honneur de la bataille des nations qui a eu lieu près de Leipzig en 1813 contre les armées napoléoniennes. Les colons sont regroupés en 126 familles venues de Prusse, du Wurtemberg et de villages allemands en Pologne prussienne. En 1842-1843, certaines familles émigrent et en 1843, 21 familles venues des colonies de la région d'Odessa s'y installent. L'on y construit une église luthérienne dont La paroisse dépend de celle de Taroutino. Le village est construit de chaque côté d'une grande route de 50 mètres de largeur. Les terres arables s'étendent sur 7 435 déciatines, pour 11,5 km de long et 7,7 km de large (en 1857, il y a 124 fermes et 165 familles sans terre). Il existe une tuilerie appartenant à M. Werner. Le nombre d'habitants est de 667 en 1827; 1 338 en 1859; 1 913 en 1870; 1 665 en 1875; 1 962 en 1886; 1 785 (dont 1 740 Allemands) en 1897; 2 122 en 1905 et 2 302 en 1939. Une nouvelle église luthérienne est construite en 1908 pouvant accueillir un millier de fidèles et la paroisse devient indépendante en 1926. Il y avait des moulins à grain et à huile, deux laiteries, une fabrique de draps, une usine de briques d'argile et, à partir de 1934, une fonderie qui fabriquait des machines agricoles telles que des moulins de nettoyage, des semoirs à maïs, des pressoirs à vin et des broyeurs à maïs. À partir de 1912, de plus en plus de puits artésiens sont construits pour fournir de l'eau.

Jusqu'en 1917, le village fait partie de l'Empire russe et après une période de troubles il entre en janvier 1918 dans le royaume de Roumanie, jusqu'en juin 1940 lorsque selon les accords Molotov-Ribbentrop la région intègre l'URSS après avoir été prise par l'Armée rouge. L'on donne le choix selon ces accords aux 2 300 habitants de partir où rester, et la majorité décide de partir en septembre-octobre 1940 par le Danube en embarquant au port de Galați ou par le chemin de fer pour rejoindre le Reich et surtout de se fixer dans le Wartheland (où ils vont être décimés à l'issue de la Seconde Guerre mondiale). Quant au village de Leipzig  presque déserté entretemps, il est occupé par l'armée roumaine jusqu'en 1944, lorsque cette région est prise par l'Armée rouge.

En 1945, un décret de la république socialiste soviétique d'Ukraine change son nom en Serpnevoïé. Les autorités font venir de nouvelles populations de zones dévastées de Russie soviétique. Le village obtient le statut de commune de type urbain en 1947. L'église est détruite et une nouvelle école est construite en 1959 grâce aux briques de cet édifice et des maisons anciennement dévastées par la guerre. L'école accueille alors 700 élèves. Ils ne sont plus que 250 en 2015. Le nom du village est ukrainisé en 1991 à l'indépendance du pays.

Références

Commune urbaine dans l'oblast d'Odessa

Serpneve


Scott Ronald Garland (born July 2, 1973) is an American professional wrestler. He is best known for his appearances with WWE under the ring names "Too Hot" Scott Taylor (1991–1999) and Scotty 2 Hotty (1999–2007) for WWE. During his WWE career, Garland held the WWF World Tag Team Championship, WWE Tag Team Championship and WWF Light Heavyweight Championship.

Professional wrestling career

Early career (1989–1997)
At approximately 14 or 15 years old, Garland wrote to Sue Aitchison, the Community Relations Specialist of the World Wrestling Federation, inquiring from which professional wrestling school the company recruited the majority of their employees. Aitchison responded by telling him that they did not recruit from any particular school and wished him luck. Garland then attempted to call Vince McMahon, but was unable to speak to McMahon directly.

Garland began attending shows at the Cumberland County Civic Center in Portland, Maine, helping the ring crew to construct the wrestling ring. After an independent promoter saw Garland wrestling with his friends, he offered Garland a job. In his first match, Garland wrestled Steve Ramsey in a Portland armory on November 23, 1989, the same night the Survivor Series was taking place. In the same year, Garland began wrestling for the Massachusetts-based New England Wrestling.

In August 1991, Garland was introduced to the WWF by fellow NEW wrestler Phil Apollo. Garland made his first appearance with the World Wrestling Federation in October 1991 while still a junior in high school, teaming with Sonny Blaze and using the ring name "Scott Taylor". Garland appeared sporadically with the WWF as an enhancement talent over the next six years, losing to wrestlers such as The Berzerker, Yokozuna and The Ringmaster.

Garland continued to attend college throughout his early tenure, and in 1994, he supplemented his income by working as a Fleet Bank bank teller and as the assistant manager of a Spencer's Gifts outlet.

Garland made two appearances for Extreme Championship Wrestling in February 1997, losing both matches to Taz.

World Wrestling Federation/Entertainment/WWE (1997–2021)

Light heavyweight division (1997–1998)
In 1997, Garland, now working for an insurance company, planned to wrestle tryout matches for Extreme Championship Wrestling. Upon hearing of his plans, President of the WWF Talent Relations Bruce Prichard signed him to a contract. Garland began wrestling in the Light Heavyweight division as Scott Taylor. In late 1997, he took part in an eight-man tournament for the vacant WWF Light Heavyweight Championship, but was eliminated in the second round after being chokeslammed by Kane.

Too Much/Too Cool (1998–2001)

On March 29, 1998 at WrestleMania XIV, Taylor and "Too Sexy" Brian Christopher teamed together for the first time, taking part in a tag team battle royal. Following WrestleMania XIV, Taylor and Christopher continued to team together on the WWF's syndicated Saturday wrestling shows, with Taylor playing the straight man to Christopher's over-the-top, egotistical antics. Soon, Taylor adopted Christopher's flamboyant actions and in-ring mannerisms and became known as Scott "Too Hot" Taylor, with the duo dubbed "Too Much".

In June 1999, they were renamed "Too Cool" and given the characteristics of hip hop aficionados, delivering raps aimed at their opponents and parodying aspects of the hip hop culture.

Shortly after debuting their new gimmicks, the team was temporarily separated after Christopher tore his anterior cruciate ligament and was sidelined for five months. During this time, Taylor began incorporating breakdancing moves into his matches. In late 1999, Taylor was renamed Scotty 2 Hotty and Christopher was renamed Grandmaster Sexay. They aligned themselves with Rikishi Fatu (whom they quickly renamed Rikishi), forming a faction. Following their matches, they would dance in the center of the ring.

In early 2000, the group began feuding with The Radicalz, culminating with Too Cool teaming with Chyna to defeat Eddie Guerrero, Perry Saturn and Dean Malenko at WrestleMania 2000. After Grandmaster re-injured his leg, Scotty briefly returned to the Light Heavyweight division, and on April 17, 2000, he defeated Radicalz member Dean Malenko to win the WWF Light Heavyweight Championship. He held the title for only 10 days before dropping it back to Malenko on April 27, 2000. Scotty challenged Malenko for the title once more at Backlash, but was defeated. Grandmaster returned in mid-2000, and on May 29, Too Cool defeated Edge and Christian for the WWF World Tag Team Championship with the assistance of rapper Joe C. They held the title until King of the Ring, when Edge and Christian regained the title.

Too Cool and Rikishi separated in late 2000 after Rikishi was revealed to have run over Stone Cold Steve Austin. Rikishi subsequently easily defeated his former allies in a handicap match. In March 2001, the intervertebral disc between Scotty's C5, and C6, C7 vertebrae bulged, and he was forced to take time off and do physical therapy 5 days a week. His absence was explained that he suffered a (kayfabe) broken ankle at the hands of Kurt Angle. While Scotty was recuperating, Grandmaster was released from the company for illegally conveying drugs across the Canada–United States border.

Various tag teams (2001–2007)
Scotty returned to the ring in June 2001, taking part in the rivalry between Team WWF and The Alliance. During this time, he formed a tag team with Albert, who subsequently adopted the nickname "The Hip Hop Hippo", and they collectively became known as the "Zoo Crew". The team competed in the tag team division until April 2002, when Albert betrayed Scotty by attacking him. Soon thereafter, Scotty began experiencing pains in his previously injured neck, and on May 7, 2002, Dr. Lloyd Youngblood performed neck surgery (cervical fusion) on him.

Scotty spent 18 months recuperating, returning to the ring on television in October 2003. Wrestling on the SmackDown! brand, Scotty formed a tag team with his former ally Rikishi. Together, they competed in the tag team division and ultimately defeated the Basham Brothers to win the WWE Tag Team Championship on February 5, 2004. Scotty and Rikishi successfully defended their titles in a four-way tag team match at WrestleMania XX. Their reign ended on April 22, 2004 when they were defeated by Charlie Haas and Rico. On July 16, 2004, WWE released Rikishi, leaving Scotty on his own.

After Rikishi's release, Scotty wrestled mainly on Velocity and in dark matches until early 2007. He also teamed with Funaki from 2005 to 2006. In late 2004, Scotty was diagnosed with testicular cancer, but he quickly recovered and was back wrestling within a couple of months. In February 2007 he returned briefly to the Raw roster, competing in a handful of matches on WWE Heat. Before this, he was the last person drafted in 2002 to remain on his original show. He was released from the company on May 18, 2007.

Sporadic appearances, NXT Trainer (2007–2021)
Seven months after his release, on the December 10, 2007 15-Year Anniversary special episode of Raw, Scotty would take part in a "15-Year Flashback Battle Royal", lasting to the final four before being eliminated by Skinner. On the August 15, 2012 episode of NXT, Scotty would make a surprise appearance, defeating Heath Slater. On the January 6, 2014 episode of Raw, Scotty would reunite with Grand Master Sexay and Rikishi, defeating 3MB (Heath Slater, Drew McIntyre and Jinder Mahal) in a six-man tag team match. On February 24, at NXT Arrival, Scotty would team with Sexay, challenging The Ascension for the NXT Tag Team Championship in a losing effort.

On September 7, 2016, Garland made his return to WWE as a trainer at the WWE Performance Center. According to Pro Wrestling Torch in 2017, Garland taught the middle class at the WWE Performance Center, the second of four levels of classes. He would stay with WWE until November 23, 2021, when Garland reportedly asked for his release from the company.

Independent circuit (2007–2016, 2022-present)

After leaving WWE, Garland worked two shows for Puerto Rico's International Wrestling Association (IWA) in mid-June 2007. He then wrestled on the independent circuit, working for at least 31 promotions in 11 countries as Scotty 2 Hotty and Scotty the Hotty. In 2014 and 2015 Garland continued teaming with Grand Master Sexay in the independents, England and Germany. On December 6, 2014, Garland, as Scotty 2 Hotty, made his debut for the Japanese Pro Wrestling Noah promotion, teaming with Funaki and Super Crazy in a six-man tag team match, where they defeated Pesadilla, Yoshinari Ogawa and Zack Sabre Jr., with Scotty pinning Pesadilla for the win. He would retire from wrestling in 2016. When he was hired by WWE as a coach for their development territory NXT.

On New Year's Day 2022, he made his return to independent wrestling for the first time since 2016 for Game Changer Wrestling's Die For This pay-per-view where he lost to Joey Janela. Recently he has trained wrestlers and wrestled matches in the United Kingdom, Ireland and Norway.

Firefighting career
In February 2013, Garland began training as a firefighter. In June 2013, he graduated from the Lake Tech Fire Academy in Florida. He subsequently began training as an emergency medical technician.

Personal life
Garland lives in the Orlando, Florida area with his two children. Garland is a fan of Disney (Mick Foley has called him a "Disney psychotic"), and has been to Disneyland and Walt Disney World many times. He bought a Dumbo Halloween costume, among much other merchandise, for his daughter, Taylor before she was even born.

Other media
Garland appeared in-character, alongside Kid Kash in the December 2009 video for the Irish band Fight Like Apes' single "Do You Karate". In 2010, he completed filming a movie called Ultimate Death Match 3, which also featured other wrestlers. In 2017, the American music group Migos paid homage to Garland's WWE character with their song titled "Too Hotty".

Championships and accomplishments

 All Action Wrestling
 AAW Tag Team Championship (1 time) – with Dallas Knight
Coastal Championship Wrestling
 CCW Heavyweight Championship (1 time)
 Eastern Pro Wrestling
 EPW Heavyweight Championship (1 time)
 White River Royal Rumble (2008)
 New England Wrestling Association
 NEWA Heavyweight Championship (5 times)
 NEWA Tag Team Championship (2 times) – with Steve Ramsey
 Pro Wrestling Illustrated
 PWI ranked him #33 of the top 500 singles wrestlers in the PWI 500 in 2000
 Pro Wrestling International
 PWI International Heavyweight Championship (1 time)
 World Wrestling Federation / World Wrestling Entertainment
 WWF Light Heavyweight Championship (1 time)
 WWF Tag Team Championship (1 time) – with Grand Master Sexay
 WWE Tag Team Championship (1 time) – with Rikishi

References

External links

1973 births
21st-century American firefighters
American male professional wrestlers
Living people
People from Westbrook, Maine
Professional wrestlers from Maine
20th-century professional wrestlers
21st-century professional wrestlers
Sportspeople from Cumberland County, Maine
World Tag Team Champions (WWE)
WWF Light Heavyweight Champions
WWE Raw Tag Team Champions

Scotty 2 Hotty


Las joyas de la Virgen (en italiano, I gioielli della Madonna; en alemán, Der Schmuck der Madonna es una ópera en tres actos con música de Ermanno Wolf-Ferrari y libreto en italiano con música de Carlo Zangarini y Enrico Golisciani, basada en los relatos periodísticos de un acontecimiento real.  Se estrenó en el Kurfürstenoper, Berlín, de 23 de diciembre de 1911.

Historia
Se estrenó en el Kurfürstenoper, Berlín, de 23 de diciembre de 1911 bajo el título de Der Schmuck der Madonna. Esa representación fue en alemán, pero actualmente se suele representar en italiano. Wolf-Ferrari se aseguró que sus óperas se estrenaran a menudo en alemán simplemente porque tenía un editor alemán.

La ópera se estrenó en italiano en 1953. I gioielli della Madonna no se representa a menudo en la actualidad, aunque permanece en el repertorio. En las estadísticas de Operabase aparece con sólo 1 representación en el período 2005-2010.

El intermezzo del tercer acto fue durante muchos años una popular pieza de concierto. Se representó en el Teatro Grattacielo de Nueva York en 2010.

Sus temas controvertidos incluyeron amor entre un hermano y su hermana adoptiva, implicó crítica de la Iglesia católica, y una orgía sobre el escenario. Existe una grabación de la ópera, con  Alberto Erede, conduciendo en 1976 la orquesta de la BBC, en Londres.

Personajes

Referencias
Notas

Fuentes
Kobbé, Gustav, I gioielli della Madonna, The Complete Opera Book (edición de 1919), G. P. Putnam.
Waterhouse, John C.G., 'Gioielli della Madonna, I' en The New Grove Dictionary of Opera, ed. Stanley Sadie (Londres, 1992) ISBN 0-333-73432-7
"Wolf-Ferrari here to hear his operas", The New York Times, 6 de enero de 1912

Óperas de Ermanno Wolf-Ferrari
Óperas en italiano
Óperas en alemán
Óperas de 1911
Óperas estrenadas en Berlín

Las joyas de la señora


Laura Perrins (nascida McGowan, nascida em 1981) é a cofundadora e coeditora irlandesa do The Conservative Woman. Ela escreveu para The Daily Telegraph, Daily Mail, ConservativeHome e The Catholic Herald. Em 2013, ela foi incluída na lista das 100 Mulheres da BBC.

Educação
Laura Perrins é originalmente de Balbriggan, County Dublin, na Irlanda, e estudou na University College, Dublin, onde obteve seu Bacharelado em Direito Civil (BCL), qualificando-se como Barrister-at-Law do King's Inns em Dublin, onde foi chamada para o Bar irlandês. Ela se qualificou como advogada da Inglaterra e do País de Gales em 2006, tendo obtido um Master of Laws (LLM) pela Universidade de Cambridge, no Reino Unido.

Carreira
Laura Perrins desistiu de trabalhar como advogada para cuidar de seus filhos e tornou-se uma ativista pelos direitos dos pais que ficam em casa, ganhando destaque em 2013 depois de confrontar o então vice-primeiro-ministro, Nick Clegg, em este tópico durante seu programa de rádio semanal na LBC.

Ela apoiou a saída da União Europeia no referendo de adesão à União Europeia de 2016.

Laura Perrins apareceu no Question Time, Any Questions, o programa Today e Woman's Hour, nas reviews dos jornais da BBC News e Sophy Ridge no domingo e em várias ocasiões no Sky News, bem como no Today with Seán O'Rourke na RTÉ. Ela foi perfilada no Irish Independent.

Vida pessoal
Laura Perrins mora com o marido e três filhos em East Dulwich, em Londres, capital da Inglaterra.

Reconhecimento
Em 2013, Laura Perrins foi incluída da BBC na lista das 100 Mulheres mais inspiradoras do mundo.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Pessoas vivas
Alunos da Universidade de Cambridge
Nascidos em 1981
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2013
Ativistas do Reino Unido

Laura Perrins


Oppenheim kan henvise til flere artikler

Personer
 Albert Oppenheim (1879–1956) – dansk arkitekt.
 Berthold Oppenheim (1867–1942) – rabbiner.
 Jeanette Oppenheim (født 1952) – dansk advokat og tidligere politiker.
 Joachim Oppenheim (1832–1891) – rabbiner og forfatter.

Lokaliteter
 Oppenheim en by i Landkreis Mainz-Bingen i den østlige del af Rheinland-Pfalz i Tyskland.

Se også
 J. Robert Oppenheimer – amerikansk atomfysiker

Oppenheim


Brandon Allan Hardesty () este un actor american de film, televiziune, și voce.

Biografie

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1987
Nașteri pe 13 aprilie
Americani în viață
Actori de voce americani
Actori de film americani
Actori de televiziune americani
Actori americani din secolul al XX-lea
Actori americani din secolul al XXI-lea

Brandon Hardesty


Fazilet Partisi (kısaca FP), Millî Görüş'ü benimseyen Refah Partisinin Anayasa Mahkemesi tarafından kapatılmasına az bir zaman kala İsmail Alptekin başkanlığında kurulan siyasi çatısı. Daha sonra Cumhuriyet Başsavcısı Vural Savaş'ın iddiaları Anayasa Mahkemesince haklı bulundu ve parti kapatıldı.

Tarihi
17 Aralık 1997'de, Refah Partisi'nin kapatılması ihtimaline karşı Millî Görüş çizgisindeki bir parti olarak İsmail Alptekin başkanlığında kuruldu. Refah Partisi'nin 16 Ocak 1998'de Anayasa Mahkemesi tarafından kapatılmasından sonra bağımsız kalan 150'ye yakın milletvekili Fazilet Partisi'ne geçti. 14 Mayıs 1998'de FP Kurucular Kurulu kararı ile Recai Kutan genel başkanlığa getirildi.

1999 yılında, aynı tarihte yapılan yerel seçimlerde elindeki belediyeleri büyük ölçüde korusa da, genel seçimlerde Refah Partisi'nin 1995'teki oy oranının ve milletvekili sayısının altında kaldı. 2 Mayıs 1999'da, Fazilet Partisi İstanbul milletvekili Merve Kavakçı'nın TBMM'deki yemin töreni sırasında genel kurula başörtüsüyle girmesi krize neden oldu.

Bu olaydan hemen sonra Yargıtay Cumhuriyet Başsavcısı Vural Savaş, 7 Mayıs 1999 günü kapatma davası açtı. 14 Mayıs 2000'de yapılan FP 1. Kongresi'nde gelenekçi ve yenilikçi kanatlar arasındaki çekişme su üstüne çıktı. Yenilikçi kanadın adayı Abdullah Gül 521, Recai Kutan 633 oy aldı.

Kapatılması
Dönemin Yargıtay Cumhuriyet Başsavcısı Vural Savaş 7 Mayıs 1999'da Fazilet Partisi'nin kapatılması yönünde dava açtı. Vural Savaş gerekçe olarak Anayasa'nın 68. ve 69. maddelerinin ihlal edilmesini ve Fazilet Partisi'nin Refah Partisi'nin devamı olmasını gösterdi. Ayrıca kapatılan partilerin yöneticilerinin bir başka partinin yöneticisi ya da denetleyicisi olamayacağını ve partinin laikliğe aykırı eylemlerin odağı haline geldiğini öne sürdü. Vural Savaş, Anayasa Mahkemesi'ne sunduğu iddianamede kapatılan Refah Partisi milletvekillerinin birkaç gün içinde Fazilet Partisi'ne geçmelerinin, Necmettin Erbakan'ın Fazilet Partisi'ni yönetmesinin, Fazilet Partisi'nin kapatılan Refah Partisi'nin devamı olduğunu gösterdiği savunuldu. Erbakan'ın Balgat'taki evinde sürekli FP kurmayları ile görüşmesi, bayramda parti genel başkanıymış gibi FP'lileri gruplar halinde kabul etmesi kanıt gösterildi.

FP'nin kapatılma davası, 8 Mayıs 1999 günü işleme koyuldu. Dönemin Anayasa Mahkemesi Başkanı Ahmet Necdet Sezer, ilk incelemesini yapması için dosyayı raportöre havale etti. FP'nin kapatma davasında ilk incelemeyi 12 Haziran günü yapan Anayasa Mahkemesi, iddianamesini, FP'li Merve Kavakçı'nın TBMM'deki başörtüsü olayına, "FP'lilerin başörtüsü ve dini sömürü aracı yaparak, kolay yoldan oy toplamalarına, bunun da laikliğe aykırı olduğu" tezine dayandıran Yargıtay Cumhuriyet Başsavcısı Vural Savaş'ın belgelerini eksik buldu. Anayasa Mahkemesi, başsavcıdan başta Genel Başkan Recai Kutan olmak üzere, FP yöneticileri, milletvekilleri ve belediye başkanlarının kapatma gerekçesi olabilecek söz ve eylemlerini tek tek kanıtları ile sunmasını istedi. Bu sırada Show TV'nin, tarikat toplantısına katıldığını ortaya çıkardığı FP'li Aksaray Belediye Başkanı Ahmet Er hakkında 15 Haziran 1999 günü Ankara DGM Başsavcılığı soruşturma başlattı. Er'in katıldığı Ceylani Hizmet Vakfı'nın tarikat toplantısı ile ilgili haberin kaseti ve Erbakan ile Hatipoğlu'nun telefon görüşmesi kaydı Anayasa Mahkemesi'ne kanıt olarak sunuldu. Bu ses kaydında seçimlerin iptaliyle ilgili oylama konusunda Erbakan'la konuşan Hatipoğlu, "Meclis'te yaptığım usule, hukuka ve kurallara aykırı" demektedir ve Erbakan'dan talimat almıştır. Anayasa Mahkemesi, başsavcının sunduğu kanıtlar dolayısıyla FP'den savunma istedi ve partiye ek süre tanıdı. FP 10 Eylül 1999'da savunmasını verdi. Savunmada FP'nin RP'nin devamı olmadığı ve FP'ye yöneltilen suçlamaların dayanaksız olduğu ileri sürüldü. Yargıtay Cumhuriyet Başsavcısı Vural Savaş'ın, 7 Mayıs 1999'da FP için açtığı kapatma davası, 19 ay sonra 16 Kasım 2000'de başladı. Mahkeme, milletvekillerinin sözlü savunmalarının alınması taleplerini reddetti. Mahkeme, bu kararını ise "bu davada şahısları değil, tüzel kişiliğin yargılandığı" gerekçesine dayandırdı.

Cumhurbaşkanı Sezer 18 Aralık 2000'de Yargıtay Başsavcılığı seçiminde 49 oy fark atan Vural Savaş'ın yerine, bu makama ikinci sıradaki Sabih Kanadoğlu'nu atadı. Bu karar FP'de kısa süreli bir sevinç yarattı. Yargıtay'ın yeni Cumhuriyet Başsavcısı Sabih Kanadoğlu 5 Şubat 2001'de FP hakkındaki kapatma davasında ek iddianame verdi. Kanadoğlu, ek iddianamede, Anayasa Mahkemesi'nin delil olarak kabul etmediği FP 1. Olağan Kongresi'ne ilişkin kasetleri dayanak göstererek, FP'nin kapatılan RP'nin devamı olduğu gerekçesiyle kapatılmasını istedi. FP 1. Olağan Kongresi'ne ilişkin kasetlerin Anayasa Mahkemesi'nce "iddianame tarihinden sonraki olayı içerdiği" gerekçesiyle delil kabul edilmediği anımsatılan ek iddianamede, siyasi partilerin kapatılmasına ilişkin davalarda CMUK hükümleri geçerli olsa da bu davaların ceza davası olarak kabul edilemeyeceği belirtildi. Anayasa Mahkemesi'nde bulunan FP 1. Olağan Kongresi'ne ilişkin kasetlerin çözümünden "Mücahit Erbakan-Erbakan nerede biz oradayız-İşte komutan işte asker" şeklinde tezahüratların yapıldığı ve dev ekrandan altyazı olarak "Mücahit Erbakan" yazısının geçtiği kaydedilen ek iddianamede, Anayasa Mahkemesi'nin 16 Ocak 1998 tarihinde RP'nin Anayasa'nın 68. maddesinin 4. fıkrasına göre "Laik cumhuriyet karşıtı eylemlerin odağı haline geldiği" gerekçesiyle temelli kapatılmasına karar verildiği hatırlatıldı. Bunun üzerine FP yine ek süre talep etti ve FP'nin kapatılma davası Anayasa Mahkemesi tarafından ancak 11 Haziran 2001 tarihinde görüşülmeye başlanabildi. Kapatma kararı 22 Haziran 2001'de verilerek Nazlı Ilıcak, Merve Kavakçı, Bekir Sobacı, Ramazan Yenidede ve Mehmet Sılay'a 5 yıl süreyle siyasi yasak getirildi. Daha sonra bu partinin devamı niteliğinde Recai Kutan önderliğinde Saadet Partisi kuruldu.

Parti Avrupa İnsan Hakları Mahkemesi'ne yaptığı başvurusunu ise Mahkeme'nin Müslümanlara çifte standart uyguladığı gerekçesi ile sonraki bir aşamada geri çekti. Partinin kapatılması ile milletvekilleri yerine kurulan Recai Kutan başkanlığındaki Saadet Partisi'nde birleştiler. Fazilet Partisi Kongresinde Abdullah Gül'ü destekleyen ve kendilerine yenilikçiler diyen ve artık Millî Görüşçü olmadıklarını ifade eden bir grup ise  ayrılarak Abdullah Gül liderliğinde daha sonra Recep Tayyip Erdoğan'ın başına geçeceği Adalet ve Kalkınma Partisi altında toplandılar.

Genel başkanları

Fazilet Partisi ve seçimler

Genel seçimler

Yerel seçimler

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Fazilet Partisi davası (iddianameler ve gelişmeler)
 Hürriyet Gazetesi Fazilet dosyası

1997'de kurulan siyasi partiler
2001'de kapatılan siyasi partiler
Türkiye'deki eski siyasi partiler
Türkiye'deki İslamcı partiler
Sosyal muhafazakâr partiler
Türkiye'de kapatılan siyasi partiler

Fazilet Partisi


An Habenaria warmingii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach ngan Johannes Eugen ius Bülow Warming. An Habenaria warmingii in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria warmingii


"Pink Venom" é uma canção gravada pelo girl group sul-coreano Blackpink, lançada em 19 de agosto de 2022. Foi lançada pela YG Entertainment e Interscope Records como um single de pré-lançamento do segundo álbum de estúdio em coreano do grupo, Born Pink (2022). Descrita como uma canção de hip-hop que incorpora instrumentos tradicionais coreanos, a faixa foi escrita por Teddy e Danny Chung e composta por Teddy, 24, R. Tee e Ido.

"Pink Venom" foi um sucesso comercial e alcançou o primeiro lugar na Billboard Global 200 por duas semanas, tornando-se o primeiro single número um do grupo na parada. Na Coreia do Sul, a faixa liderou a parada South Korea Songs da Billboard e alcançou o segundo lugar no Circle Digital Chart. Tornou-se a primeira canção de um grupo de K-pop a liderar o ARIA Singles Chart da Austrália. Um videoclipe de acompanhamento foi lançado ao lado do single no canal do Blackpink no YouTube. Ele recebeu 90,4 milhões de visualizações em 24 horas, a maior estreia de 24 horas para um videoclipe em 2022.

Antecedentes e lançamento
Em 6 de julho de 2022, a YG Entertainment anunciou que o Blackpink estava finalizando a gravação de seu novo álbum e se preparando para gravar um videoclipe em meados de julho para lançamento em agosto. A gravadora também confirmou que o grupo embarcaria na maior turnê mundial de um girl group de K-pop da história. Em 31 de julho de 2022, a YG Entertainment lançou oficialmente o vídeo do trailer do álbum através das contas oficiais de mídia social do grupo, anunciando que a turnê mundial começaria em outubro, após um single de pré-lançamento em agosto e o próprio álbum em setembro. A gravadora confirmou mais tarde que dois videoclipes foram filmados para apoiar o álbum, supostamente com os maiores orçamentos de produção que já investiram em um videoclipe. Em 7 de agosto de 2022, foi anunciado que o single de pré-lançamento do álbum seria intitulado "Pink Venom" e lançado em 19 de agosto.

Em 10 de agosto, dois conjuntos de pôsteres individuais das integrantes foram postados nas contas oficiais de mídia social do Blackpink. Nos dias 11 e 12 de agosto, dois conjuntos de vídeos de teasers conceituais individuais foram lançados para cada integrante. Em 13 de agosto, os créditos da canção foram divulgados através de um pôster, onde as quatro integrantes foram vistas pela primeira vez juntas sob o novo conceito do álbum. Um novo vídeo conceitual foi apresentado um dia depois, mostrando todas as quatro integrantes presas em uma caixa de vidro. Em 17 de agosto de 2022, a prévia do videoclipe foi lançada. Em 19 de agosto, o videoclipe foi estreado e lançado ao lado do "#PinkVenomChallenge".

Composição
"Pink Venom" foi escrita por Teddy Park e Danny Chung e composta por Teddy, 24, R. Tee e Ido, enquanto a produção foi feita por Teddy. Foi descrito como uma canção de hip-hop, EDM e pop rap que incorpora instrumentos tradicionais coreanos, como o geomungo. Em termos de notação musical, a canção foi composta em dó maior com 90 batidas por minuto. Liricamente, a canção expressa a confiança e a dupla identidade do Blackpink como doce e mortal. No título da faixa, Jennie comentou: "Já que 'pink' e 'venom' têm imagens contraditórias, achamos que eles eram uma espécie de reminiscência de nós... É veneno rosa, um veneno adorável, são as palavras que mais nos expressam." Um dos versos de Lisa em "Pink Venom" faz referência à letra "One by one, then two by two" do single de estreia de Rihanna em 2005, "Pon de Replay".

Recepção crítica

"Pink Venom" foi recebida com críticas geralmente mistas a positivas dos críticos de música. Jon Caramanica, do The New York Times, disse que a canção "tem o conforto da anarquia". Ele acrescentou: "A cada quatro compassos, uma nova abordagem entra - elasticidade familiar do K-pop, temas soltos do Oriente Médio, rock espalhafatoso, rap da Costa Oeste e muito mais. Existe onde o maximalismo passa da filosofia para a estética". Tanu I. Raj da NME disse que "Pink Venom" é uma "previsão promissora de sua nova era". Lauren Puckett-Pope escrevendo para Elle disse: "A música é cativante, mas desconcertante, uma mistura desorientadora de rap, vocais flutuantes e um refrão anti-drop, apresentando alguns easter eggs nas letras".

Desempenho comercial
"Pink Venom" estreou no topo da parada global diária de músicas do Spotify com 7,9 milhões de streams, tornando-se a primeira canção de um grupo feminino e a primeira canção coreana a fazê-lo, bem como a maior estreia de um ato de K-pop em 2022 e de um ato feminino na década até agora. Permaneceu no número um pelo segundo e terceiro dia, tornando o Blackpink o primeiro ato de K-pop a liderar o gráfico por vários dias. Na Coreia do Sul, o single rapidamente liderou as principais paradas em tempo real, como MelOn e Genie, após o lançamento. A canção estreou no número 2 no MelOn Daily Chart, tornando-se a maior estreia de um ato feminino em 2022. A canção estreou no número 22 na edição da Circle Digital Chart de 14 a 20 de agosto com menos de dois dias de rastreamento. A canção foi bem sucedida comercialmente na China, varrendo várias paradas no maior site de música do país, QQ Music.

Na Austrália, a canção estreou no número 1 no ARIA Singles Chart em 29 de agosto, tornando o Blackpink o primeiro grupo de K-pop a liderar a parada e o primeiro artista coreano a chegar ao topo da parada desde "Gangnam Style" de Psy.

Video musical
Uma prévia do videoclipe de 24 segundos para "Pink Venom" foi lançado em 17 de agosto de 2022, seguido pelo videoclipe oficial em 19 de agosto, ambos no canal oficial do Blackpink no YouTube. O videoclipe alcançou 20 milhões de visualizações em apenas três horas e 90,4 milhões de visualizações em 24 horas, superando o recorde anterior de sua própria faixa "How You Like That" (2020) para o vídeo mais visto por uma artista feminina em um único dia. Também marcou a maior estreia de videoclipe de 2022 e a terceira maior estreia de videoclipe de todos os tempos. O vídeo alcançou 100 milhões de visualizações em 29 horas, ultrapassando "How You Like That" como o videoclipe mais rápido de uma artista feminina a atingir essa marca. Um vídeo dos bastidores das filmagens foi lançado em 19 de agosto. O vídeo da prática de dança foi carregado em 24 de agosto, mostrando o grupo, vestido de branco, dançando cercado por um exército de dançarinas vestidas de preto.

No início do videoclipe, Jisoo, usando um toque contemporâneo em um hanbok, toca uma melodia em um geomungo enquanto cercada por fileiras de figuras ajoelhadas de capuz preto usando fones de ouvido VR e cantando "Blackpink". Então Jennie desfila por um tapete vermelho colocado na frente de um caminhão monstro usando um vestido vermelho-sangue transparente e saltos pretos. Lisa pega uma maçã preta de uma árvore e a come, e Rosé, usando um minivestido de látex, tira um coração preto de um corpo d'água. Lisa e Jennie fazem rap juntas, em que Lisa usa um estilo inspirado em streetwear em uma camisa de basquete cortada e macacão jeans com um chapéu de balde, e Jennie usa uma camisa cortada do Manchester United combinada com colares de pérolas e uma gargantilha. Durante seus versos, Jisoo interpreta uma vampira e Rosé toca uma guitarra elétrica em uma caverna iluminada pelo fogo. No refrão, as integrantes do grupo executam a coreografia juntas em vários cenários, incluindo uma tempestade de areia furiosa e uma selva.

Reconhecimentos

Apresentações ao vivo e promoções
Em 17 de agosto, a YG Entertainment revelou um cronograma para a campanha "Light Up The Pink" do grupo, na qual vários pontos de referência em todo o mundo seriam iluminados de rosa para promover a canção a partir de 18 de agosto. Blackpink apresentará "Pink Venom" pela primeira vez no MTV Video Music Awards de 2022 em 28 de agosto de 2022, marcando sua estreia na premiação americana.

Créditos e pessoal

 Blackpink – vocais
 Teddy – compositor, letrista
 24 – compositor, arranjador
 R. Tee – compositor, arranjador
 Ido – compositor, arranjador
 Danny Chung – letrista

Desempenho nas tabelas musicais

Histórico de lançamento

Ver também
 Lista dos vídeos online mais vistos nas primeiras 24 horas

Singles de 2022
Canções de Blackpink
Canções de 2022
Singles lançados pela YG Entertainment
Singles lançados pela Interscope Records
Canções em coreano

Pink Venom