Carlton Earl "Carl" Anderson (February 27, 1945 – February 23, 2004) was an American singer, film and theater actor best known for his portrayal of Judas Iscariot in the Broadway and film versions of the rock opera Jesus Christ Superstar by Andrew Lloyd Webber and Tim Rice. Anderson and singer-actress Gloria Loring performed the duet "Friends and Lovers", which reached No. 2 on the Billboard Hot 100 chart in 1986.

Life and career

Early life
Born in Lynchburg, Virginia, Anderson was one of 12 children of James and Alberta Anderson. During his junior year of high school, Anderson enlisted in the U.S. Air Force, where he served as a communications technician for two years. He returned to Lynchburg to complete high school and he graduated in 1965. With his honorable discharge, following high school, Anderson sang at military bases across the United States as part of the World Wide Air Force Talent Contest.

Anderson moved to Washington, D.C., in 1969, where he and some friends formed a group called "The Second Eagle", with Anderson handling the vocals. Among the many jazz and rock tunes that the Second Eagle covered were some from the album Jesus Christ Superstar, which had been released long before there were ever any definitive plans for a stage production.

In 1971, a talent agent from the William Morris Agency saw Anderson perform some songs from the show at St. Stephen's Church and recognized his potential as a solo performer.

Early career
Anderson played the role of Judas in the pre-Broadway touring company's production of Jesus Christ Superstar but was passed over for the initial 1971 Broadway production when producers opted for the more well-known Ben Vereen for the part, and was cast as an understudy. One of his most significant opportunities came when he took over the role from Vereen and performed it on Broadway and in Los Angeles when Vereen fell ill. After Vereen recovered, both actors took turns playing the role. Castmate and close friend Ted Neeley was performing in the tour as well, but – like Anderson – was cast in the chorus and a Jesus understudy. Yvonne Elliman was also in the tour as Mary Magdalene. While performing in Los Angeles, Anderson was flown to London for a screen test for the film adaptation of the rock opera. Two weeks later, he left that production to begin filming in Israel alongside Neeley and Elliman, who were cast for the main roles as Jesus and Magdalene, respectively. The film, released in 1973 by director Norman Jewison, catapulted Anderson's career with two Golden Globe nominations as "Most Promising Newcomer" and "Best Musical Actor".

In the late 1970s, he reprised his role as Judas for two regional productions in California, both under the auspices of the California Youth Theatre organization. The first reunited him with his Broadway and film co-stars Ted Neeley and Yvonne Elliman, and the second reunited him again with his close friend Ted.

Other movie appearances by Anderson include: The Black Pearl (1978) and Steven Spielberg's The Color Purple (1985). Television appearances include The Eddie Capra Mysteries, Cop Rock, Days of Our Lives, Rockford Files, and Hill Street Blues.

As a recording artist, Anderson was equally prolific. He signed with Motown Records in 1972. Several of the most recognizable albums to be released in the 1970s would bear the mark of Anderson, including his work with Stevie Wonder on his Songs in the Key of Life double album.

Anderson also made numerous appearances at several notable clubs in Los Angeles during the 1970s and, with Columbia Records' talent scout Larkin Arnold, signed a record deal for which Anderson would release four albums on the Epic label beginning in 1983. In total, Anderson released nine jazz and Soul albums as a solo artist, including hits "How Deep Does It Go", "Pieces of a Heart", "Hot Coffee", and the hit from his self-titled 1986 album, "Friends and Lovers", a duet with Gloria Loring. The song reached the number-two spot on the charts that year and endeared Anderson to soap opera fans, after he and Loring performed the song on Days of Our Lives. In 1989, Anderson recorded the song "Between You and Me", which was used as the title theme for the film Her Alibi. He also recorded on albums with other leading artists.

Later career
In 1992, Anderson reprised his role as Judas in Jesus Christ Superstar for a "20th Anniversary of the Movie" tour, alongside Ted Neeley who also reprised his role as Jesus. Both men had agreed to do the tour only if they got to work together. Initially planned for three months, the production lasted five years and grossed over $100 million, visiting over 50 North American cities, including the Paramount Theater at Madison Square Garden in New York City, the Universal Amphitheater in Los Angeles, the Fox Theaters in Detroit, St. Louis and Atlanta, the Morris Mechanic Theatre in Baltimore, The Orpheum in San Francisco, Providence Performing Arts Center in Providence, Rhode Island, the Wang Center and Shubert Theater during multiple returns to Boston as well as dates in Washington, D.C., Philadelphia, Miami, Toronto, Vancouver and Montreal. All these showings allowed Anderson to reprise his role over 1,700 times.

In 1994, Anderson released an album titled Heavy Weather Sunlight Again which is full of soulful songs such as "Love'll Hold My Baby Tonight".

In 1997, Anderson performed on Broadway in an adaptation of William Shakespeare's Twelfth Night called Play On! featuring the music of Duke Ellington, playing The Duke. Beginning in 1998, and in later years of his life, he reprised his role as Judas in Superstar to sold-out auditoriums around the world.

One of his later albums, Why We Are Here!, was recorded at the Agape International Spiritual Center, then located in Santa Monica, California. He continued to perform, with Linda Eder, in a show called Once in a Lifetime produced by Eder's then-husband, Frank Wildhorn.

In 2002, Anderson reprised his role as Judas in another national tour of Jesus Christ Superstar with ex-Skid Row singer Sebastian Bach playing Jesus. Bach received mixed reviews while Anderson was again praised. In April 2003, following a disagreement with the director, Bach walked out on the tour and was replaced with Broadway actor Eric Kunze.  Anderson stayed on the tour for three more months, but eventually left the show after being diagnosed with leukemia. The tour closed a year after his death.

Personal life and death
In 1992, Anderson married Veronica Porché, former wife of boxing legend Muhammad Ali.

In 2003, while performing with the national tour of Superstar that had started the previous year, Anderson was diagnosed with leukemia. According to a page on his memorial website, Anderson was involved in a minor car accident on his way to perform and, while being treated for his injuries, doctors discovered that he had leukemia. Anderson died from the illness on February 23, 2004, at age 58, in Los Angeles. The Leonard Cohen / Anjani song "Nightingale" (2004) was recorded in his memory.

Discography

Solo

Soundtracks and compilations
— indicates a solo contribution.

Other artists

Theater and concert credits

Filmography

References

External links
 The Official Website of Performing Artist Carl Anderson
 Carl Anderson Biography at SoulTracks

1945 births
2004 deaths
African-American male actors
American tenors
American male musical theatre actors
Deaths from leukemia
Musicians from Lynchburg, Virginia
Male actors from Virginia
Singers from Virginia
Deaths from cancer in California
GRP Records artists
United States Air Force airmen

Carl Anderson (singer)


Lignum est l'organisme faîtier de la filière du bois en Suisse.

Histoire
Lignum est une association au sens des articles 60 du code civil suisse. Elle est inscrite au registre du commerce et son siège est basé à Zurich depuis sa fondation en 1961.

Description
Lignum est constituée des associations et organisations suisses de l'économie forestière et du bois. Ses missions sont essentiellement des actions de promotion et de communication en faveur de la filière du bois sur le plan écologique, économique et social.

Lignum fait la promotion du label bois suisse.

Média
Lignum diffuse des informations techniques et réglementaires à travers des bulletins périodiques, des newsletter et des informations en continue.

Lignum est considéré comme le média principal de la filière bois en suisse.

Prix Lignum
Lignum créé un prix national en 2009 qui consacre une réalisation en bois au niveau national tous les trois ans.

Distinction Monsieur Bois
Lignum met en place une distinction annuelle pour mettre à l'honneur un acteur majeur de la filière bois.

Les récipiendaires sont :

 Jean-Louis Ducret, en 2016
 Julius Natterer, en 2012
 Hermann Blumer, en 2019
 Francis Kurth, en 2020
 Ernst Zürcher, en 2021.

Notes et références

Annexes

Articles connexes

 Industrie du bois | Bois (matériau de construction)
 Construction en bois
 Gestion durable des forêts
 Forêt
 Écolabel | Écosociolabel
 Filière verte
 Cellulose
 Meuble
 Industrie papetière

Liens externes
 Site officiel

Presse écrite en Suisse
Titre de presse créé en 1961
Arbre
Sylviculture
Bois
Économie de la forêt
Bois d'œuvre
Économie du bois
Charpenterie
Construction en bois
Grume
Sciage
Média de la filière bois

Lignum


Milot Rashica ()

Cariera pe echipe

Primii ani
Rashica și-a făcut debutul la seniori pentru Vushtria, la vârstă de numai 16 ani. În august 2013, după ce a dat probe pentru Gent, a refuzat o ofertă din partea clubului și a debutat pentru Vushtria.

În septembrie 2013, după ce a suferit o accidentare, Rashica s-a mutat la Hanovra pentru tratament și a revenit doar la club abia în anul următor.

Vitesse

La 10 septembrie 2014, Rashica a dat probe pentru Vitesse, fiind acceptat și trimis la echipa de tineret a clubului. La 10 februarie 2015, el a semnat un acord pe trei ani cu Arnhem, care a intrat în vigoare la 1 iulie, pentru o sumă de transfer raportată la 300.000 de euro.

La 30 iulie 2015, Rashica și-a făcut debutul în fotbalul profesionist, intrând în locul lui Uroš Đurđević în meciul din deplasare scor 0-3 împotriva lui Southampton pentru a treia rundă de calificare în UEFA Europa League sezonul 2015-2016. La 9 august, și-a făcut debutul în Eredivisie, dându-o o pasă de gol lui Denys Oliynyk într-o remiză scor 1-1 împotriva lui Willem II.

La 20 septembrie 2015, Rashica a marcat primul său gol la profesioniști, ultimul din victoria scor 3-0 împotriva lui De Graafschap. La 18 decembrie a marcat o dublă într-o victorie scor 5-1 cu Twente obținută pe GelreDome.

A jucat în finala Cupei KNVB câștigată cu 2-0 împotriva lui AZ Alkmaar la 30 aprilie 2017 pentru prima dată în istoria sa de 125 de ani.

Werder Bremen
La 31 ianuarie 2018, Rashica a semnat un contract pe patru ani și jumătate cu echipa Werder Bremen din Bundesliga, până în 2022. La 3 februarie 2018, el și-a făcut debutul într-o victorie scor 2-1 cu Schalke 04, fiind titular.

Cariera la națională

Albania

Sub-17
Rashica a fost chemat la echipa sub 17 ani de către antrenorul Džemal Mustedanagić pentru un meci din calificările la Campionatul European de tineret din 2013, în octombrie 2012, și a debutat pe 18 octombrie într-o înfrângere scor 0-1 împotriva Italiei. Cinci zile mai târziu a marcat al cincilea gol într-o victorie zdrobitoare în fața Liechtensteinului, scor 6-0; a jucat în trei meciuri și a marcat o dată, cu Albania fiind eliminată după ce a terminat pe locul trei în grupa sa.

Sub-19
La 7 noiembrie 2014. Rashica a fost chemat la echipa națională U 19 de antrenorul Altin Lala înainte de Calificările la Campionatul European sub 19 ani din 2015. El a jucat împotriva Danemarcei, Portugaliei și Țara Galilor, cu Albania fiind eliminată.

Sub-21
Pe 28 august 2015 Rashica a fost chemat de Redi Jupi la naționala sub 21 de ani a Albaniei pentru meciurile de calificare la Campionatul European sub 21 de ani din 2017 împotriva Israelului și a Portugaliei. El și-a făcut debutul pe 3 septembrie, jucând 90 de minute într-o remiză scor 1-1 împotriva Israelului, și a obținut un penalty transformat de Endri Çekiçi.

Seniori
Rashica și-a făcut debutul pentru echipa mare pe 29 martie 2016, intrând în a doua repriză în locul lui Ledian Memushaj în victoria din meciul amical cu 2-0 împotriva Luxemburgului. El a mai jucat într-un singur meci pentru echipa națională, într-o victorie cu 3-1 împotriva Qatarului pe 29 mai.

Kosovo
La 15 august 2016, a fost anunțat faptul că Rashica a ales să joace pentru Kosovo. La 30 august 2016, el a fost convocat la naționala Republicii Kosovo pentru un meci de calificare la Campionatul Mondial din 2018 împotriva Finlandei și a debutat fiind trimis pe teren încă din primul minut.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 18 mai 2019

Meciuri la națională

 Până pe 6 februarie 2019

Goluri la națională

 La 3 februarie 2019 Rubrica scor indică scorul la momentul marcării unui gol de către Rashica

Titluri

Club
Vushtrria

 Superliga Kosovoului: 2013-2014

Vitesse

 Cupa KNVB : 2016-2017

Referințe

Legături externe

 Profil la Vitesse

Fotbaliști ai SV Werder Bremen
Mijlocași
Fotbaliști internaționali albanezi
Fotbaliști albanezi
Oameni în viață
Nașteri în 1996

Milot Rashica


An Dendrobium wichersii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Dendrobium wichersii in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium wichersii


Meyerasaurus es un género extinto de romaleosáurido descubierto en Holzmaden, en Baden-Wurtemberg al sureste de Alemania.

Descripción
Meyerasaurus es conocido del holotipo SMNS 12478, un esqueleto articulado y completo que preserva el cráneo, expuesto en vista ventral. El cráneo tiene una longitud de 37 centímetros, y el animal completo medía unos 3,35 metros de largo. Fue recuperado en la subzona del ammonite Harpoceras elegantulum-falciferum y también en la zona de Harpoceras falcifer, del conocido lagerstätte del Esquisto de Posidonia, datando de principios del Toarciano en el Jurásico inferior, hace cerca de 183-180 millones de años.

Etimología
Meyerasaurus fue nombrado originalmente por Adam S. Smith y Peggy Vincent en 2010 y la especie tipo es Meyerasaurus victor. Fue originalmente clasificado como una especie de Plesiosaurus, más tarde fue considerado como una segunda especie de Thaumatosaurus (un nombre ahora no reconocido, que significa "reptil maravilloso") y posteriormente como una especie de Eurycleidus o de Rhomaleosaurus. El nombre del género es en homenaje al paleontólogo alemán Hermann von Meyer por proponer el nombre genérico Thaumatosaurus.

Galería

Referencias

Pliosauroidea
Plesiosaurios del Jurásico Inferior
Plesiosaurios de Europa

Meyerasaurus


Milan Grakalić (Medulin, 6. prosinca 1909. – Medulin, 14. lipnja 1979.), hrvatski arhitekt i glazbenik

Životopis
Rođen u Medulinu. Arhitekturu je diplomirao 1938. kod D. Iblera na Likovnoj akademiji u Zagrebu. Zajedno sa S. Bonom, iste je godine bio nagrađen za projekt palače Albanija u Beogradu.

Projektirao je ugl. stambene zgrade u Zagrebu, Karlovcu, Zadru i drugdje. Tijekom 1960-ih i 1970-ih sagradio je u Medulinu desetak obiteljskih kuća u duhu istarskoga tradicionalnog graditeljstva. Sudjelovao je u izradbi projekta za hotel Belvedere u Medulinu. Istaknuo se i kao vrstan klasični gitarist, najprije samouk, a potom se usavršavao kod A. Segovije na akademiji Chigiana u Sieni i kod E. Pujola. Bavio se obradbama klas. djela za gitaru u suvremenoj interpretaciji te skladao. Nastupao je na mnogobrojnim koncertima i snimio ploču sa svojom kompozicijom Slavonska pjesma i kolo te s djelima španj. i južnoamer. skladatelja.

LIT.: A. Rubbi, Arhitekti modernog pokreta u Istri – biografska građa, Pula 1997.

Diskografija
Objavljene su mu ove ploče:
 Gitara, Jugoton, 1976.
 In memoriam, Jugoton, 1980.

Izvori

Hrvatski arhitekti
Hrvatski gitaristi

Milan Grakalić


Fáni Úkraínu er skilgreindur í 1. málsgrein 20. greinar stjórnarskrár Úkraínu sem tveir láréttir, jafnstórir borðar í bláum og gulum lit. Þessir tveir litir hafa lengi verið notaðir á fánum úkraínsku þjóðarinnar. Fáninn var tekinn upp í fyrsta sinn árið 1918 þegar Úkraína varð sjálfstæð í fyrsta sinn undir nafninu Alþýðulýðveldið Úkraína. Þegar Úkraína var innlimuð í Sovétríkin fékk úkraínska sovétlýðveldið annan fána og notkun blágula fánans var bönnuð. Þegar Úkraína varð sjálfstætt ríki á ný eftir hrun Sovétríkjanna árið 1991 var bláguli fáninn tekinn upp á ný.

Saga og merking litanna
Heimildir eru til um að litirnir gulur og blár hafi verið notaðir á herfánum rúþenska landstjóradæmisins árið 1410 í orrustunni um Grunwald. Litirnir voru aftur notaðir á skjaldarmerkjum furstadæmisins Galisíu-Volhyníu. Á byltingarárinu 1848 lét æðstaráð Rúþeníu draga bláan og gulan fána að húni í Lvív. Litirnir voru síðan notaðir af nýjum úkraínskum herdeildum í her austurrísk-ungverska keisaradæmisins. Bláguli fáninn í núverandi mynd var fyrst notaður þegar Úkraína varð sjálfstætt ríki í stuttan tíma eftir rússnesku byltinguna.

Litirnir tákna úkraínska landslagið: bláu og gulu borðarnir tákna bláan himin yfir gulum hveitiökrum.

Fyrsta sjálfstæði Úkraínu

Sovétlýðveldið Úkraína

Tilvísanir

Úkraína
Úkraína

Fáni Úkraínu


Alsofila (lat. Alsophila), rod papratnica iz porodice Cyatheaceae, dio reda Cyatheales. Postoji 251 vrsta i četiri hibrida u suptropskim i tropskim krajevima Amerike, Azije, Afrike i Australije.

Vrste

 Alsophila abbottii (Maxon) R.M.Tryon
 Alsophila acanthophora (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila acuminata (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila acutula R.M.Tryon
 Alsophila albida (Tardieu) R.M.Tryon
 Alsophila albidosquamata (Rosenst.) Lehnert
 Alsophila alderwereltii (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila alleniae (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila alpina Alderw.
 Alsophila alta (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila alternans Wall. ex Hook.
 Alsophila amboinensis Alderw.
 Alsophila aneitensis (Hook.) R.M.Tryon
 Alsophila apiculata Rosenst.
 Alsophila apoensis (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila appendiculata (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila approximata (Bonap.) R.M.Tryon
 Alsophila archboldii (C.Chr.) R.M.Tryon
 Alsophila auneae D.S.Conant
 Alsophila auriculata (Tardieu) R.M.Tryon
 Alsophila australis R.Br.
 Alsophila balanocarpa (D.C.Eaton) D.S.Conant
 Alsophila basirotundata (Rakotondr. & Janssen) Christenh.
 Alsophila batjanensis Christ
 Alsophila bellisquamata (Bonap.) R.M.Tryon
 Alsophila binayana (M.Kato) Lehnert & Coritico
 Alsophila bisquamata (M.Kato) Lehnert & Coritico
 Alsophila boiviniiformis (Rakotondr. & Janssen) Christenh.
 Alsophila borbonica (Desv.) R.M.Tryon
 Alsophila borneensis (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila brachyphylla (Holttum) Lehnert
 Alsophila brausei R.M.Tryon
 Alsophila brevipinna (Baker ex Benth.) R.M.Tryon
 Alsophila brooksii (Maxon) R.M.Tryon
 Alsophila bryophila R.M.Tryon
 Alsophila buennemeijeri (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila calcicola Lehnert
 Alsophila callosa (Christ) R.M.Tryon
 Alsophila camerooniana (Hook.) R.M.Tryon
 Alsophila catillifera (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila caudata J.Sm.
 Alsophila celsa R.M.Tryon
 Alsophila cincinnata (Brause) R.M.Tryon
 Alsophila cinerea (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila coactilis (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila colensoi Hook.fil.
 Alsophila conantiana Lehnert
 Alsophila conferta (Rakotondr. & Janssen) Christenh.
 Alsophila confinis (C.Chr.) R.M.Tryon
 Alsophila costalisora (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila coursii Tardieu
 Alsophila crassicaula R.M.Tryon
 Alsophila crenulata (Mett.) Hook.
 Alsophila crinita Hook.
 Alsophila cubensis (Underw. ex Maxon) Caluff & Shelton
 Alsophila cucullifera (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila cunninghamii (Hook.fil.) R.M.Tryon
 Alsophila cuspidata (Kunze) D.S.Conant
 Alsophila dealbata (G.Forst.) C.Presl
 Alsophila deckenii (Kuhn) R.M.Tryon
 Alsophila decrescens (Mett. ex Kuhn) R.M.Tryon
 Alsophila dicksonioides (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila dilatata (Rakotondr. & Janssen) Christenh.
 Alsophila doctersii (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila dregei (Kunze) R.M.Tryon
 Alsophila dryopteroides (Maxon) R.M.Tryon
 Alsophila edanoi (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila elata O.G.Martínez
 Alsophila emilei (Janssen & Rakotondr.) Christenh.
 Alsophila engelii R.M.Tryon
 Alsophila erinacea (H.Karst.) D.S.Conant
 Alsophila eriophora (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila esmeraldensis R.C.Moran
 Alsophila everta (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila excavata (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila excelsior Lehnert
 Alsophila exilis (Holttum) Lehnert
 Alsophila fenicis (Copel.) C.Chr.
 Alsophila ferdinandii R.M.Tryon
 Alsophila ferruginea (Christ) R.M.Tryon
 Alsophila firma (Baker) D.S.Conant
 Alsophila foersteri (Rosenst.) R.M.Tryon
 Alsophila fulgens (C.Chr.) D.S.Conant
 Alsophila fuliginosa Christ
 Alsophila gammiei R.D.Dixit
 Alsophila gastonyi Lehnert
 Alsophila geluensis (Rosenst.) R.M.Tryon
 Alsophila glaberrima (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila glaucifolia R.M.Tryon
 Alsophila grangaudiana (Janssen & Rakotondr.) J.P.Roux
 Alsophila gregaria Brause
 Alsophila grevilleana (Mart.) D.S.Conant
 Alsophila halconensis (Christ) R.M.Tryon
 Alsophila havilandii (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila hebes (Janssen & Rakotondr.) Christenh.
 Alsophila hermannii R.M.Tryon
 Alsophila heterochlamydea (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila hooglandii (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila hookeri (Thwaites) R.M.Tryon
 Alsophila horridula (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila hotteana (C.Chr. & E.Ekman) R.M.Tryon
 Alsophila humbertiana (C.Chr.) R.M.Tryon
 Alsophila humilis (Hieron.) Pic.Serm.
 Alsophila hyacinthei R.M.Tryon
 Alsophila hymenodes (Mett.) R.M.Tryon
 Alsophila imbricata (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila imrayana (Hook.) Conant
 Alsophila incana (H.Karst.) D.S.Conant
 Alsophila incisoserrata (Copel.) C.Chr.
 Alsophila indiscriminata Lehnert
 Alsophila inquinans (Christ) R.M.Tryon
 Alsophila insulana (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila isaloensis (C.Chr.) R.M.Tryon
 Alsophila javanica (Blume) R.M.Tryon
 Alsophila jimeneziana D.S.Conant
 Alsophila johnsii Lehnert
 Alsophila junghuhniana Kunze
 Alsophila katoi Lehnert & Coritico
 Alsophila kermadecensis (W.R.B.Oliv.) R.M.Tryon
 Alsophila kirkii (Hook.) R.M.Tryon
 Alsophila klossii (Ridl.) R.M.Tryon
 Alsophila lamoureuxii (W.N.Takeuchi) Lehnert & Coritico
 Alsophila lastii (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila latebrosa Wall.
 Alsophila latipinnula (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila leichhardtiana F.Muell.
 Alsophila lepidoclada Christ
 Alsophila lepifera J.Sm. ex Hook.
 Alsophila leptochlamys (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila ligulata (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila lilianiae R.M.Tryon
 Alsophila lisyae (Janssen & Rakotondr.) Christenh.
 Alsophila loerzingii (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila loheri (Christ) R.M.Tryon
 Alsophila longipes (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila longipinnata (Bonap.) R.M.Tryon
 Alsophila longispina (Janssen & Rakotondr.) Christenh.
 Alsophila macgillivrayi Baker
 Alsophila macgregorii (F.Muell.) R.M.Tryon
 Alsophila macropoda (Domin) R.M.Tryon
 Alsophila magnifolia (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila major Caluff & Shelton
 Alsophila manniana (Hook.) R.M.Tryon
 Alsophila mapahuwensis (M.Kato) Lehnert & Coritico
 Alsophila marattioides (Willd. ex Kaulf.) R.M.Tryon
 Alsophila masapilidensis (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila matitanensis R.M.Tryon
 Alsophila media (W.H.Wagner & Grether) R.M.Tryon
 Alsophila melleri (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila meridionalis (Janssen & Rakotondr.) Christenh.
 Alsophila micra R.M.Tryon
 Alsophila microchlamys (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila microphylloides (Rosenst.) R.M.Tryon
 Alsophila milnei (Hook.fil.) R.M.Tryon
 Alsophila minervae Lehnert
 Alsophila minor (D.C.Eaton) R.M.Tryon
 Alsophila modesta Baker
 Alsophila montana (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila mossambicensis (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila mostellaria Lehnert
 Alsophila muelleri (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila murkelensis (M.Kato) Lehnert & Coritico
 Alsophila nebulosa Lehnert
 Alsophila negrosiana (Christ) R.M.Tryon
 Alsophila nigrolineata (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila nigropaleata (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila nilgirensis (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila nockii (Jenman) R.M.Tryon
 Alsophila nothofagorum (Holttum) Lehnert
 Alsophila novabrittanica Lehnert
 Alsophila obtecta (Rakotondr. & Janssen) Christenh.
 Alsophila obtusiloba Hook.
 Alsophila odonelliana (Alston) Lehnert
 Alsophila ohaensis (M.Kato) Lehnert & Coritico
 Alsophila oinops (Hassk.) R.M.Tryon
 Alsophila oosora (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila orientalis (Kunze) R.M.Tryon
 Alsophila orthogonalis (Bonap.) R.M.Tryon
 Alsophila pachyrrhachis (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila pacifica Christenh.
 Alsophila pallidipaleata (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila parrisiae Lehnert
 Alsophila patellifera (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila percrassa (C.Chr.) R.M.Tryon
 Alsophila perpelvigera (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila perpunctulata (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila perrieriana (C.Chr.) R.M.Tryon
 Alsophila physolepidota (Alston) R.M.Tryon
 Alsophila pilosula (Tardieu) R.M.Tryon;
 Alsophila plagiostegia (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila polycarpa (Jungh.) R.M.Tryon
 Alsophila polystichoides Christ
 Alsophila portoricensis (Kuhn) D.S.Conant
 Alsophila pruinosa (Rosenst.) R.M.Tryon
 Alsophila pseudobellisquamara (Janssen & Rakotondr.) Christenh.
 Alsophila pseudomuelleri (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila punctulata Alderw.
 Alsophila pycnoneura (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila quadrata (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila recurvata Brause
 Alsophila rigens (Rosenst.) R.M.Tryon
 Alsophila rolandii R.M.Tryon
 Alsophila roroka (Hovenkamp) Lehnert & Coritico
 Alsophila rosenstockii Brause
 Alsophila rubiginosa Brause
 Alsophila rufopannosa (Christ) R.M.Tryon
 Alsophila rupestris (Maxon) Gastony & R.M.Tryon
 Alsophila saccata (Christ) R.M.Tryon
 Alsophila sechellarum (Mett.) R.M.Tryon
 Alsophila semiamplectens (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila serratifolia (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila setosa Kaulf.
 Alsophila setulosa (Copel.) R.M.Tryon
 Alsophila similis (C.Chr.) R.M.Tryon
 Alsophila simulans Baker
 Alsophila sinuata (Hook. & Grev.) R.M.Tryon
 Alsophila sledgei (Ranil, Pushpak. & Fraser-Jenk.) Ranil
 Alsophila smithii (Hook.fil.) R.M.Tryon
 Alsophila societarum (Baker) Christenh.
 Alsophila solomonensis (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila spinulosa (Wall. ex Hook.) R.M.Tryon
 Alsophila srilankensis (Ranil) Ranil
 Alsophila stelligera (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila sternbergii (Sternb.) D.S.Conant
 Alsophila subtripinnata (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila sumatrana (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila sundueana Lehnert
 Alsophila tahitensis Brack.
 Alsophila tanzaniana R.M.Tryon
 Alsophila telefominensis Lehnert
 Alsophila tenuis Brause
 Alsophila ternatea (Alderw.) R.M.Tryon
 Alsophila thomsonii (Baker) R.M.Tryon
 Alsophila tryoniana (Gastony) D.S.Conant
 Alsophila tsaratananensis (C.Chr.) R.M.Tryon
 Alsophila tsilotsilensis (Tardieu) R.M.Tryon
 Alsophila tussacii (Desv.) D.S.Conant
 Alsophila tuyamae (H.Ohba) Nakaike
 Alsophila urbanii (Brause) R.M.Tryon
 Alsophila valdesquamata (Janssen & Rakotondr.) Christenh.
 Alsophila vandeusenii (Holttum) R.M.Tryon
 Alsophila veitchii Baker
 Alsophila vieillardii (Mett.) R.M.Tryon
 Alsophila viguieri (Tardieu) R.M.Tryon
 Alsophila walkerae (Hook.) J.Sm.
 Alsophila weidenbrueckii Lehnert
 Alsophila welwitschii (Hook.) R.M.Tryon
 Alsophila wengiensis Brause
 Alsophila woodwardioides (Kaulf.) D.S.Conant
 Alsophila woollsiana F.Muell.
 Alsophila zakamenensis (Tardieu) R.M.Tryon
 Alsophila ×boytelii Caluff & Shelton
 Alsophila ×fagildei Caluff & Shelton
 Alsophila ×marcescens (N.A.Wakef.) R.M.Tryon
 Alsophila ×medinae Caluff & Shelton

Izvori

Cijatovke

Alsofila


is a name shared by two railway stations in the Namba district of Chūō-ku, Osaka, Japan. One is owned by Nankai Electric Railway, while the other is by the Osaka Metro. The names of both stations are written in hiragana on signage within the stations, because the kanji "難波" can be also read "Naniwa". However, the name of both stations officially employs kanji, printed on train tickets.

They are close to JR Namba Station and Ōsaka Namba Station.

Lines
Nankai Electric Railway (NK01)
Nankai Main Line
Nankai Koya Line

 (M20)
 (S16)
(Y15)

Connecting Stations
Ōsaka Namba Station (renamed from Kintetsu Namba Station in 2009)
Kintetsu Namba Line
Hanshin Namba Line
 JR Namba Station (renamed from Minatomachi Station in 1994)
Kansai Main Line (Yamatoji Line)

Nankai Electric Railway

Layout
There are nine bay platforms with eight tracks on the third floor. Nankai Terminal Building is located in front of the station. Ticket gates are located in the north of the platform, in the center on the second floor and in the south on the second floor.
Nankai Koya Line - for  (change for ) and (Semboku Rapid Railway)

Nankai Line and Airport Line - for  and

Adjacent stations

Osaka Metro

Layout

Midōsuji Line
An island platform and a side platform with two tracks.

The Midōsuji Line station originally opened as an island platform serving two tracks, but overcrowding prompted construction of a side platform serving northbound trains (that platform opened in 1987). , the island platform serves only southbound trains, and the northbound side of the island platform is fenced off.

Sennichimae Line
An island platform with two tracks

Yotsubashi Line
An island platform with two tracks

History
The Nankai Electric Railway station opened on 29 December 1885. The Osaka Subway Midosuji Line station opened on 30 October 1935, the Yotsubashi Line station opened on 1 October 1965, and the Sennichimae Line opened on 11 March 1970.

Surrounding area
Takashimaya
Namba City
Namba Walk
Namba Marui
Namba Parks
Swissôtel Nankai Osaka
Namba SkyO
Namba Expressway Bus Terminal
Osaka City Air Terminal (OCAT)
Parks Tower (Namba Parks)
Bic Camera
Namba NanNan
Minatomachi River Place (including FM OSAKA)
Namba Grand Kagetsu
Nankai Electric Railway headquarters
Osaka Prefectural Gymnasium
Ebisubashi Shopping Arcade
Doguyasuji Shopping Arcade
NMB48
Namba Yasaka Shrine

See also
 List of railway stations in Japan

References

External links

 Nankai Electric Railway station information
 Namba - Osaka Metro station Midosuji Line
 Namba - Osaka Metro station Midosuji Line
 Namba - Osaka Metro station Sennichimae Line
 Namba - Osaka Metro station Sennichimae Line
 Namba - Osaka Metro station Yotsubashi Line
 Namba - Osaka Metro station Yotsubashi Line

Chūō-ku, Osaka
Railway stations in Osaka
Osaka Metro stations
Railway stations in Japan opened in 1935

Namba Station


A Classe Queen Elizabeth foi uma classe de couraçados operada pela Marinha Real Britânica, composta pelo , , ,  e . Suas construções começaram em 1912 e 1913, sendo lançados ao mar entre 1913 e 1915 e comissionados na frota britânica de 1914 a 1916. Pouco se sabe sobre o desenvolvimento da classe pois muitos de seus registros se perderam, mas boa parte das decisões foram tomadas por Winston Churchill, o Primeiro Lorde do Almirantado,  que desejava navios rápidos o bastante para poderem defender a linha de batalha britânica dos cruzadores de batalha da Marinha Imperial Alemã.

Os couraçados da Classe Queen Elizabeth, em suas configurações originais, eram armados com uma bateria principal composta por oito canhões de 381 milímetros montados em quatro torres de artilharia duplas. Tinham um comprimento de fora a fora de 196 metros, boca de 27 metros, calado de dez metros e um deslocamento carregado de mais de 33 mil toneladas. Seus sistemas de propulsão eram compostos por 24 caldeiras a óleo combustível que alimentavam dois conjuntos de turbinas a vapor, que por sua vez giravam quatro hélices até uma velocidade máxima de 24 nós (44 quilômetros por hora). Os navios também tinham um cinturão de blindagem de até 330 milímetros de espessura.

Os navios entraram em serviço na Primeira Guerra Mundial e foram designados para servir na Grande Frota, participando de operações de busca e patrulha a fim de conter a Frota de Alto-Mar alemã. Todos com exceção do Queen Elizabeth participaram da Batalha da Jutlândia em meados de 1916. Após a guerra eles foram designados para servirem em casa, no Oceano Atlântico e no Mar Mediterrâneo. O Queen Elizabeth, Warspite e Valiant foram reconstruídos e modernizados na década de 1930, tendo seus maquinários, armamentos e equipamentos amplamente reformulados. O início da Segunda Guerra Mundial em 1939 impediu que o Barham e o Malaya passassem pelo mesmo processo.

Os cinco atuaram principalmente no Mediterrâneo nos primeiros anos da Segunda Guerra, servindo de escolta para comboios e atuando contra Marinha Real Italiana. O Barham foi afundado em novembro de 1941 depois de ser torpedeado por um submarino alemão, enquanto o Malaya foi tirado de serviço em 1943. O Queen Elizabeth e o Valiant depois do Mediterrâneo atuaram na Frota do Oriente no Oceano Índico em ações contra forças japonesas, enquanto o Warspite deu suporte para os Desembarques da Normandia. Os quatro navios sobreviventes foram descomissionados após o fim da guerra e mantidos por mais alguns anos até serem desmontados no final da década de 1940.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Classes de couraçados
Classes de navios da Marinha Real Britânica

Classe Queen Elizabeth (couraçados)


බුද්ධික වන්නි ආරච්චි ශ්‍රී ලංකාවේ උපන් අයෙකු වන අතර ඔහු ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ වලහන්දුව ග්‍රාමයේ උපන් අයෙකි. මූලික අද්‍යාපනය මානවිල උපනන්ද විද්‍යාලයෙන් ලබා ගන්නා ඔහු පසුව ගාල්ල මහින්ද විද්‍යාලයට ඇතුළත් වී ද්විතීයිය අද්‍යාපනය ලබා ගන්නේය. පසුව කොළඹ විශ්ව විද්‍යාලයේ මූලික පළමු උපාධිය හදාරණ ඔහු නාවල විවෘත විශ්ව විද්‍යාලයෙන් නීතිවේදී උපාධියද හදාරා ඇත්තේය. මේ වන විට උපකාකරක පන්ති ගුරුවරයෙකු සහ රජයේ පාසල් ගුරුවරයෙකු වන ඔහු ගාල්ල හියාරේ මහා විද්‍යාලයේ ඉගැන්විම් කටයුතු වල නිරත වන්නේය. දේශපාලන විද්‍යාව සහ ඉතිහාසය වාෂය තුල දරුවන්ට අධ්‍යාපනය ලබා දීමේ කාර්යයයේ ඔහු මේ වන විට නිතර වන්නේය.

Buddhika wanni arachchi


Events from the 1630s in Canada.

Events
 1631: Charles de la Tour builds Fort La Tour (also known as Fort Saint Marie) at the mouth of the Saint John River.
 1632: British lose control of Acadia through the Treaty of Saint-Germain-en-Laye, which returns Quebec to France.
 1632: Isaac de Razilly sails from France with 300 people hoping to establish a permanent French settlement in Acadia.
 1632: Starting this year, Dutch colonists begin to demand more farmlands.
 1633–: English and French settlers enlist mainland Indians, mostly Micmac to massacre Beothuk people of Newfoundland, who are now extinct. "Red" Indian apparently derives from these people, who painted their bodies with red ochre. Shanawdithit, the last Beothuk, died in 1829. Little is known of their customs, language, religion. Beothuk was not likely their tribal self-name.
 1633–35: New smallpox outbreaks among Indians of New England, New France, and New Netherland.
 1633: David Kirke is knighted.
 1634–40: The Huron nation is reduced by half from European diseases (smallpox epidemic, 1639).
 1634: The trade settlement at Trois-Rivières is founded.
 c. 1635: English fishing interests secure a virtual prohibition on efforts to colonize Newfoundland.
 1636–37: Pequot War in New England against the English (Niantics, Narragansetts later joined). Capt. John Mason burnt sleeping Pequot village at Mystic River, pinning the people inside the flames by gunfire, killing more than 600 people in a surprise attack. Mohawks behead fleeing Pequot leaders to prove they were not involved.
 1636: French crown grants Gulf of Maine and Bay of Fundy to d'Aulnay; La Tour gets Nova Scotia peninsula.
 1637: David Kirke is named first governor of Newfoundland.
 1639: Marie de l'Incarnation founds an Ursuline convent and a school for French and Indian girls in the settlement of Quebec.
 1639: Smallpox epidemic decimates Huron people; population reduced by 50%.
 1639: Dutch governor-general William Kieft adopts policy of exterminating the hostile Indians and taxing the rest. Dutch soldiers aid Mohawk allies to carry out Pavonia massacre, where Dutch soldiers played kickball with the heads of the women and children refugees they had killed.
 1639: The Jesuit mission of Sainte-Marie among the Hurons is established at Wendake.

See also

List of French forts in North America
Former colonies and territories in Canada
List of North American settlements by year of foundation
Timeline of the European colonization of North America
History of Canada
Timeline of Canada history
List of years in Canada

References

1630s in Canada


Muzica arabă (الموسيقى العربية) reprezintă un ansamblu de muzici orientale provenite dintr-o zona geografică vastă, care se întinde din Asia Centrală și până la Oceanul  Atlantic. Aceste muzici sunt asimilate aceleiași familii muzicale, evoluând din mediile culturale din Orientul Apropiat și Mijlociu și, adesea, din contexte diferite. În ciuda multiplelor aparențe, aceste muzici care derivă esențial din tradiția orală, prezintă caracteristici comune, îndeosebi studiul muzicii savante.

Scurt istoric
Începând din secolul al IX-lea, teoria muzicală se dezvoltă, fiind foarte influențată de gândirea greacă: lucrări ale lui Aristofan, Pitagora și Ptolemeu sunt traduse în arabă. Modurile sunt ilustrate în mod asemănător cu sistemul perfect al grecilor cu divizia  unei scări heptatonice de 2 octave. Muzica arabă poate face trimitere la o multitudine de ritmuri, bazate pe coduri precise alaturând timpi denși, dum și clari, tak. Timpii denși servesc drept suport metric melodiei: perioade de egală durată sunt marcate de bătăi  alternative, simetrice sau asimetrice. Asimetria ritmică este una dintre caracteristicile muzicii musulmane.
În timpul epocii musulmane, muzica adoptă un stil vocal cu acompaniamente ale  instrumentelor lăută și nai. În perioada de dezvoltare (din 622 până la cucerirea Constantinopolului de către mongoli, în 1258, și cea a Constantinopolului de către turci, în 1453), popoarele arabe descoperă culturi noi. Influențele elenistice și persane conduc la apariția unei muzici foarte elaborate de lăută  la Bagdad și în bisericile  din Orient. Este baza muzicii pe care o ascultăm, în prezent, în țările maghrebiene.

Secolul al XIX-lea   va cunoaște o înnoire pe plan muzical care se va întinde până în secolul XX. Muzica tradițională se menține sub formă de maqama (maqāma, مقامة)  acompaniată de un cvartet. Renașterea muzicală a muzicii, naḥḍa, este foarte vie în Egipt la începutul secolului XX. În ciuda unor culturi foarte diverse, influența islamului asupra unui  teritoriu foarte vast a dat naștere la două identități muzicale: prima  islamică și unitară, cea de-a doua arabă și foarte diversă. Distingem aici trei mari culturi muzicale: arabă, turcă și persană, prima fiind cea mai răspândită, prezentând variații locale, în timp ce cultura turcă și cea persană au caracteristici muzicale proprii.

Trăsături
Potrivit lui , există 5 componente care caracterizează muzica arabă :

Sistemul tonal arab, sistem muzical care se bazează pe structuri de interval specifice și care a fost inventat de către al-Farbi în secolul al X-lea.
 Structuri ritmo-temporale, care produc o varietate bogată de modele, cunoscute sub numele wazn, sau ,,greutate'', folosite pentru a acompania genuri vocale și instrumentale, pentru a le accentua sau a le da formă.
Un număr de instrumente muzicale care există în toată lumea arabă și care reprezintă un sistem de ton standardizat, la care se cântă cu performanțe standardizate generale tehnice  și au detalii similare în construcție și design.
Contexte sociale specifice care produc sub-categorii de muzică arabă sau genuri muzicale care pot fi clasificate în linii mari ca : muzică urbană, rurală sau beduină.
O mentalitate a muzicii arabe responsabilă pentru omogenitatea estetică a structurii tonale-spațiale  și ritmo-temporale, de-a lungul întregii lumi arabe, fie că este compusă sau improvizată, instrumentală sau vocală, seculară sau sacră.

Epoca de aur: (1952-1977)
Perioada anilor 1940-1960, a fost o perioadă a schimbărilor revoluționare în lumea arabă, atunci când era mai multă speranță și optimism și când muzica arabă clasică se bucura de o renaștere. Cea mai celebră cântăreață e epocii a fost Umm Kulthum, aceasta lăsându-și o amprentă puternică asupra generației precedente. Cariera sa s-a dezvoltat împotriva fundalului luptelor pentru independență și a căutării unei identități în lumea arabă. Înălțarea naționalismului arab a fost oglindit de cariera acestei personalități care a promovat maselor  cultura înaltă a poeziei arabe prin cântecele ei. Umm Kulthum s-a asociat cu regimul naționalist arab al lui Gamal Abdel Nasser, după ce acesta a venit la putere în 1952, amândoi devenind celebri. Aceasta avea de oferit pe planul simbolismului cultural tot ceea ce regimul pan-arab al lui Nasser și-ar fi putut dori. La începutul carierei sale, își perfecționase deja pronunția arabei coranice, gama sa vocală se întindea de la bariton la soprană, cânta din laringe, și nu din diafragmă, vocea ei fiind atât de puternică încât microfonul trebuia ținut la jumătate de metru distanță de gură. Aceasta este considerată cea mai mare cântăreață a secolului XX, atrăgând în jurul ei cei mai buni compozitori ai lumii arabe care au adus-o în fruntea culturii arabe înalte. Spectacolele sale lunare au fost promovate de radio timp de 13 ani de la moartea sa, în 1973. De-a lungul carierei sale, aceasta a perfecționat ceea ce în arabă este cunsocut sub numele de Ṭarab-o stare de răpire introdusă de muzică, cântat și versuri.De asemenea, aceasta a contribuit la expimarea sentimentelor de iubire prin intermediul cântecelor sale, adresându-se direct iubitului ei, precum în Inta Umri.
Astăzi, la apropape 100 de ani de la nașterea ei, aceasta este din nou în vogă, deoarece umple un gol în conștiința arabă colectivă.

Un alt star al perioadei post-independente a fost Abdel Halim Hafez, primul cântăreț sex-simbol, considerat de lumea arabă un fel de Elvis Presley. Fiind bolnav de schistosomiază încă de mic copil, din cauza faptului că se juca în Nil, acesta a murit la doar 48 de ani, în 1977. Din cauza bolii sale, nu se putea hrăni, nu putea bea și nici nu se putea căsători, oferindu-i o personalitate în conformitate cu cultura dominantă a dorinței sexuale reprimate, fapt transpus și în cântecele sale. Acesta rămâne un model pentru femeile și bărbații din zilele noastre, ca fiind un bărbat cu maniere și o inimă bună-un model cultural egiptean adoptat și de restul lumii arabe.

Muzica populară

Shaabi
Shaabi ( شعبي- ša'bī ) este un cuvânt general, folosit pentru a descrie multe lucruri in viața de zi cu zi, nu doar muzica. Cuvântul provine din el shaab care înseamnă popor sau folk. Ca formă muzicală, shaabi este "vocea străzii" o expresie urbană plină de sentimente, dublu înțeles și comentarii sociale. În anii 1970, după apariția primelor casete și a boxelor, muzicieni din toată lumea puteau să producă și să se  promoveze. În întreaga lume au apărut diverse mișcări care au început să producă muzică într-un gen numit "cultura casetelor". Astfel, dacă în UK și Anglia a aparut muzica punk, în Jamaica reggae, în Algeria raï, în Egipt a apărut muzica shaabi. Cel mai cunoscut cântareț shaabi este, fără doar și poate, Ahmed Adawyia. Acesta își folosea vocea pentru a cânta cântece de protest împotriva nedreptăților sociale și comentarii mascate la adresa guvernului și a clasei politice, iar casetele sale au făcut înconjurul lumii. Muzica shaabi este sunetul clasei muncitoare. Mulți dintre acești oameni sunt prima sau a doua generație venită la oraș și aduc cu ei sunetele baladi. Aceștia au combinat folkul egiptean și instrumentele tradiționale cu urban-clasicul și instrumente vestice moderne. Vocea cântărețului, pe lângă faptul că emoționează până la lacrimi, are, adesea, o tentă grosolană. Aceste cântece folosite ca o forma populară de rezistență, folosind umorul și conversațiile de stradă pentru a masca adevăratele înțelesuri, sunt, adesea, cenzurate în media. Muzica shaabi  nu a dispărut odată cu sfârșitul carierei lui Ahmed Adawiya. Egiptul este plin de staruri ale muzicii, acest gen fiind utilizat chiar și de libanezi. Cel mai popular star al acestui gen este cântărețul egiptean Hakim, ale cărui melodii reprezintă o combinație între muzica shaabi  și arabpop, însă acesta a dat o altă accepțiune genului shaabi, fiind destinat unui public respectabil.

Cu Hakim, muzica shaabi a fost inteligent exploatată pentru a crea o imagine a unui egiptean autentic, care, în ciuda unei țări de peste 70 de milioane de oameni, încă zambește, asta deși shaabi a fost original caracterizat de dramatizarea problemelor, precum în cântecul lui Adawiya, Zahama. Forma origială a genului shaabi a revenit prin apariția lui Shabaan Abdel-Rahim. Cântarețul a devenit celebru prin cântecul sau I hate Israel. Precum Adawyia în tinerețea sa, Abdel-Rahim simbolizează tot ceea ce guvernul și media nu-și doresc de la Egipt sa fie.

Raï
Muzica algeriană, cunoscută sub denumirea de raï, ceea ce în limba arabă înseamnă opinie, părere, a devenit o industrie în adevăratul sens al cuvântului în anii 1980, a debutat în muzica din vest în anii '90, ajungând să influențeze sound-urile pop din partea estică a lumii arabe. În Algeria, raï a fost  genul de muzică ale cărui versuri se adresau oamenilor obișnuiți, cuprinzând atât teme personale, precum și politice, ceea ce a însemnat o detașare de versurile traditional-religioase. Mulți dintre cântăreții acestui gen au voci la fel de puternice precum ale muezinilor în timpul rugăciunilor și multe părți din cântecele raï par să imite strigătul muezinilor din timpul rugăciunii, precum o face cantărețul Cheb Mami în hit-ul lui Sting, Desert rose, din anul 1999.
Genul raï presupune un proces de deconstrucție al culturii muzicii arabo-islamice, împrumutând diferite aspecte și reformulându-le într-un context rock-pop ce aparține vestului.
Acest gen muzical pare să fie un produs al migrației rurale către orașe din vestul Algeriei, în anii '30. În acest mediu, existau femei care cântau cântece sufite pentru a lăuda Profetul la diferite ceremonii.

Muzica pop în lumea arabă

Precum cinema-ul și muzica arabă a cunoscut o epocă de aur, majoritatea actorilor celebri, fiind și cântăreți de succes. Această epocă de aur a luat sfârșit după  anii 1960, odată cu tranziția de la cultura înaltă la cultura populară. Astfel, odată cu dispariția lui Umm Kulthum și a lui Abdel-Halim, industria pop a cunoscut apogeul la sfârșitul anilor 1980. Întreaga industrie muzicală din lumea arabă de azi este influențată de industria muzicală din vest. Arabpop este descrisă de elite ca fiind produsul decadenței societății.Tot în această perioadă, televiziunea își ia din ce în ce mai mult avânt, în condițiile în care posturile TV care promovează diferite staruri muzicale încep să prezinte imagini sofisticate și din ce în ce mai riscante, bazate pe modele din Vest.

O trăsătură de bază a acestui gen de muzică este caracterul său apolitic. Popul arab are ca singur scop o vastă audiență, cuprinzând cântece de dragoste pentru a promova islamul ca fiind o religie a păcii, evitând chestiuni politice sau sociale. În est, popul utilizează din ce în ce mai mult ritmuri folosite de către raï și cantăreții raï colaboreză cu staruri ale genului arabpop pentru  realiza duete (cântăreața marocană Samira Said a cântat cu Cheb Mami în 2002, iar Amal Hegazy  cu Cheb Faudel). Dimpotrivă, succesul lui Khaled cu primul său hit european, Didi, a fost primit la început cu indiferență în estul lumii arabe, unde accentul său algerian era dificil de urmărit. Majoritatea țărilor arabe au propria tradiție muzicală clasică și cântăreți clasici moderni. Muzica arabpop este inspirată din muzica clasică arabă. Muzica arabă are în jur de 17 maqama, utilizând intervale tonale mai mici decât jumătățile de ton folosite în muzica din vest. Fiecare maqama are drept scop inducerea unei stări diferite ascultătorului. Astfel, chiar și cel mai modern sound aparținând culturii populare își are rădăcinile în muzica clasică arabă. De exemplu rast est conectat cu un sentiment al puterii, al sănătății, bayaati este pentru bucurie, vitalitate și feminitate, hejaz este pentru mărimea și eternitatea deșertului, saba durere și tristețe.

Astăzi, industria muzicală din lumea arabă este o industrie de milioane de dolari ale cărei începuturi aparțin ultimelor decenii ale secolului trecut. Apariția lui Ahmed Adawiya, cel mai celebru pop star al muzicii arabe, a reprezentat începutul acestei industrii muzicale. Acesta a cântat în cea mai joasă formă a arabei colocviale, dominând cultura populară în anii '70 ai secolului trecut, atunci când reprezentanți de vârf ai epocii de aur încetau din viață. Ahmed Adawiya a pus bazele unui nou gen de muzică numit shaabi sau "muzica oamenilor", ale cărui origini provin tot din cântecele tradiționale, transformate în țipete urbane, în cartiere mărginașe ale Egiptului. Mogulii muzicii din zilele noastre idolatrizează amintirea lui Adawiya. Primul său album, din 1972, a vândut un milion de copii și peste cinci milioane de casete în țările arabe, făcându-l primul pop star care a exploatat cu succes  răspândirea casetelor în această regiune. Spre deosebire de cântecele dramatice de dragoste ale lui Umm Kalthoum, acesta era un om simplu, pasional, cântând despre aspecte banale ale Egiptului modern, însă privit cu o oarecare reticență de către intelectualii elitei de stânga, reprezentând simbolul degradării societății. Succesul lui Adawiya a fost primit cu un snobism cumplit. Pentru elita intelectuală de stânga, acesta reprezenta simbolul a tot ceea ce era greșit în acea perioadă: politica pro-americană a lui Sadat, pacea acestuia cu Israelul și pierderea controlului economiei.

Sfârșitul anilor '90 a cunoscut o altă etapă a genului pop. Odată cu dezvoltarea stațiilor de satelit, cultura pop video a cunoscut un boom, făcându-și apariția noi sound-uri, mai apropiate de cele din vest, dar care încă se individualizează. Majoritatea starurilor care aparțin acestei noi etape sunt reinvenții. Un exemplu îl constituie cântăreața siriană, Asala, care în trecut obișnuia sa cânte poezii aparținând lui Nizar Qabbani, iar în prezent înfățișarea sa este in tandem cu aceasta evoluție pe plan muzical. Există două etape ale culturii video: pre-satelit și post-satelit. Beirut a fost centrul muzicii arabe între 1975-1990, până ce războiul civil a ruinat această industrie, iar Cairo a devenit centrul genului arabpop, în timp ce sateliții din Golf au promovat această industrie muzicală și au făcut din cântăreți adevarate staruri. Cairo încă este considerat capitala popului  arab, dar câteva dintre cele mai mari staruri sunt egiptene, fapt iritant pentru cultura Egiptului. Industria muzicală este o mașină uriașă de produs bani  pentru cântăreți, compozitori și nu numai. Primul Arabian Music Awards  a fost organizat în 2004, în Dubai,  eveniment care a lăsat deoparte toate starurile adevărate ale genului pop.

Instrumente

Fiecare regiune a lumii arabe are propriile sale instrumente și forme muzicale distincte. Ritmuri și instrumente marchează cultura Golfului, a Libanului, a Nubiei, a Sudanului și a regiunii berbere din nordul Africii.

Printre instrumentele specifice ale Orientului Mijlociu și ale nordului Africii se întâlnesc următoarele:
 darbuka (دربكة) - tobă de mână specifică Orientului Mijlociu și Orientului Apropriat, în formă de pocal cu o membrană subțire  care dă un sune înalt.
mizmār (مزمار) - orice instrument de suflat simplu sau dublu
kamānja ( کمانچه) - instrument cu coarde care face parte din familia violoncelului
rabāb ( ربابة ) - instrument cu coarde, numit astfel în secolul al XVIII-lea și răspândit pe drumurile comerciale islamice
qānūn ( قانون) – instrument cu coarde la care se cânta fie singur, fie ca parte a unui ansamblu
bendīr ( بندير) - tambur cu cadru din lemn din nordul Africii și sud-vestul Asiei
krābeb (قراقب) - castaniete de fier

Note

Bibliografie
Michael Frishkopf, Music and Media in the Arab World, Ed:American Univ in Cairo Press, Cairo, 2010
Andrew Hammnond, Pop Culture Arab World, Ed:ABC-CLIO, Santa Barbara, 2005
Alexandre Christianowitsch, Esquisse historique de la musique arabe aux temps anciens, Ed:M. Dumont-Schauberg, Toronto, 1863
https://classmap.fr/musique/histoire-musique-arabe/  Accesat în 9 decembrie 2018.
https://www.traditionalarabicmusic.com/arabic_music_overview.html Accesat în 6 decembrie 2018

Vezi și
Abdel Halim Hafez
Umm Kulthum
Raï

Legături externe
http://www.aswandancers.org/shaabi-history/
http://artistes-arabe.e-monsite.com/pages/l-histoire-de-la-musique-arabe.html
https://www.infoplease.com/encyclopedia/literature-and-the-arts/performing-arts/music-history/arabian-music/characteristics-forms-and-instruments

Muzică
Cultura arabă

Muzica arabă


Gudendorf, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Dithmarschen iline bağlı bölge. 6,04 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 426 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Jens Thomsen tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-meldorf-land.de

Gudendorf


Fulvio Lucisano (* 1. August 1928 in Rom) ist ein italienischer Filmproduzent.

Leben
Lucisano studierte an der Universität La Sapienza der italienischen Hauptstadt und schloss in Rechtswissenschaften ab. Bereits 1949 hatte er erste Erfahrungen beim Film gesammelt, als an der Dokumentation Anno Santo zum Jubeljahr 1950 beteiligt war; ab diesem Jahr war er für das Istituto Luce an der Produktion von Wochenschauen, die für den Markt in Lateinamerika bestimmt waren, verantwortlich. Zeit seines Lebens unterstützte Lucisano den Dokumentarfilm und verantwortete für die "Documento Film" etwa 300 Produktionen. 1963 wurde er mit Filmeditor Renato May als Regisseur von Processo a Stalin geführt, der von den tatsächlichen Autoren (Lino Del Fra und Cecilia Mangini) aus Protest gegen Eingriffe in die Filmstruktur nicht gezeichnet wurde.

Erstmals für die Kinoleinwand arbeitete er 1955, als I quattro del getto tornante erschien. Mit seiner "Italian International Film" finanzierte Lucisano bis heute etwa 130 Filme, unter ihnen reine Kommerzproduktionen ebenso wie anspruchsvolle Arbeiten junger Regisseure. Im neuen Jahrtausend arbeitete er auch gelegentlich für das Fernsehen. Von 1998 bis 2001 war er Präsident der ANICA.

2007 wurde Lucisano mit dem Arbeitsverdienstorden Italiens ausgezeichnet. 2009 erhielt er einen Ehren-David di Donatello für fünfzig Jahre Produktionsarbeit.

Filmografie (Auswahl)
 1955: I quattro del getto tornante
 1965: Planet der Vampire (Terrore nello spazio)
 1966: Nebraska-Jim (Ringo del Nebraska)
 1967: Dos cruces en Danger Pass
 1969: Zorros Rache (El Zorro justiciero)
 1973: Mamma mia è arrivato Così Sia
 1976: Die blutigen Spiele der Reichen (Roma: l'altra faccia della violenza)
 1986: Aladin (Superfantagenio)
 1988: Il giovane Toscanini
 1997: Wax Mask (M.D.C. – Maschera di cera)
 2006: Das Ende der Götter (L'inchiesta)
 2009: Ex
 2010: Kusswechsel 2 – Gegensätze ziehen sich aus (Maschi contro femmine)
 2011: Nessuno mi può giudicare

Weblinks

 Lucisano bei mymovies (italienisch)
 Seite der Italian International Film

Einzelnachweise

Filmproduzent
Träger des italienischen Arbeitsverdienstordens
Italiener
Geboren 1928
Mann

Fulvio Lucisano


An Tillandsia hirtzii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Werner Rauh. An Tillandsia hirtzii in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tillandsia

Tillandsia hirtzii


Benjamin Harrison (20 Ağustos 1833, Ohio - 13 Mart 1901, Indianapolis), 23. Amerika Birleşik Devletleri başkanıdır. 1889-1893 yılları arasında başkanlık yapmıştır. William H. Harrison'un torunudur.

Kaynakça

|-

1833 doğumlular
Hamilton County, Ohio doğumlular
1901 yılında ölenler
19. yüzyıl Amerikalı siyasetçileri
Amerika Birleşik Devletleri devlet başkanları
Indiana'nın ABD senatörleri
Amerikalı siyasetçiler

Benjamin Harrison


Ines Khouildi, ortografiat și Inès Khouildi (în  , născută pe 11 martie 1985, la Nefza), este o handbalistă din Tunisia care joacă pentru clubul Thüringer HC și pentru echipa națională a Tunisiei.

Khouildi, care evoluează pe postul de intermediar stânga, a făcut parte din selecționata tunisiană la Campionatele Mondiale din 2009, 2011, 2015 și 2017.

Palmares
Cupa Challenge:
 Câștigătoare : 2011
 Sfert-finalistă: 2007, 2008

Liga Națională:
 Câștigătoare: 2019

Cupa României:
 Finalistă: 2018, 2019

Supercupa României
 Câștigătoare: 2018

Note

Nașteri în 1985
Sportivi tunisieni în viață
Jucătoare de handbal din Tunisia
Handbaliști expatriați
Tunisieni expatriați în Franța
Tunisieni expatriați în Turcia
Tunisieni expatriați în Polonia
Tunisieni expatriați în Norvegia
Tunisieni expatriați în România
Handbaliste ale SCM Râmnicu Vâlcea

Ines Khouildi


Legea privind darea în plată permite românilor care nu mai pot să își plătească ratele să predea locuința băncii creditoare, fără a mai rămâne datori cu alte sume de bani. Până la adoptarea actului normativ, rămânea un rest de plătit, fie din scăderea valorii locuinței, fie din penalitățile impuse de instituțiile financiare.
Legea a fost promulgată în aprilie 2016.

Comisia Europeană a avertizat, în februarie 2016, că implemetarea legii dării în plată în forma aprobată inițial de Parlament reprezintă un risc major pentru perspectiva macroeconomică, iar aplicarea retroactivă la împrumuturile aflate în derulare poate afecta încrederea investitorilor și creditarea.

Legea a fost propusă în anul 2015, dar președintele Klaus Iohannis a cerut re-examinarea ei.
Ulterior, legea a fost modificată: legea nu se aplică pentru programul "Prima Casă" și s-a impus o limită de  250.000 de euro.

Controverse
În august 2016, Raiffeisen Bank a dat în judecată statul român la nivel internațional, banca austriacă demarând procedurile pentru acționarea în instanță a României la ICSID, tribunalul de pe lângă Banca Mondială, din cauza legii privind darea în plată.

Inițiatorul Legii dării în plată, deputatul Daniel Zamfir , a contractat anul acesta un împrumut în valoare de 70.000 de euro de la Maytal&Mayan Limited, pe care s-a angajat să îl returneze în doar un an, potrivit declarației sale de avere.
În presă au apărut informații că acești bani ar fi de fapt recompensa pentru promovarea Legii dării în plată.

Note

Legături externe

Legislația românească

Legea dării în plată


Camino (šp. za put) može označavati:

Naseljena mjesta
 Camino (Kalifornija)
 Camino Tassajara (Kalifornija)
 Blackhawk-Camino Tassajara (Kalifornija)
 El Camino Angosto (Teksas)

Putovi
 Camino de Santiago (Put Svetoga Jakova)
 Camino de Santiago Francés (Francuski put)
 Camino Real de Tierra Adentro (Kraljevski put unutarnje zemlje)

Djela
 Camino, knjiga Josemaría Escrive (hrv. Put)

Camino


Kokken er en dansk kortfilm fra 2002, der er instrueret af Shaky González efter manuskript af ham selv og Lars C. Detlefsen.

Handling
I aften er der dansekonkurrence på Københavns hotteste salsarestaurant. Henrik, den unge kok, er håbløst forelsket i den fortryllende Elena, men han mangler modet til at danse med hende. Henrik møder en mystisk posedame, der giver ham nogle magiske sko, der får ham til at danse som en drøm. Kan Henrik vinde konkurrencen og Elenas hjerte, og hvad vil der ske med de magiske sko?

Medvirkende
 Thure Lindhardt - Henrik, kok
 Lili Baron - Elena
 Gordon Kennedy - Tjener
 Ghita Nørby - Posedame
 Tolo Meaquida - Ven
 Mauricio Vega - Julio
 Erik Holmey - Restaurantejer
 Warny Mandrup - Buttet gæst
 Maja Muhlack - Elenas ven
 Jakob Blomkvist - Kok
 Christian Flemming - Kok
 Alberto González - Kok
 Oma Jobe - Tjener
 Susan Jørgensen - Tjener
 Kristian Koch - Tjener
 Kim Leprevost - Tjener
 Janus Mikkelsen - Tjener

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2002

Kortfilm fra Danmark

Kokken


Zayin (nume scris și: zain sau zayn, ori pur și simplu zay; forma feniciană: ) este a șaptea literă a abjadurilor semitice. Zain-ul aramaic  derivă de la litera feniciană zayin, derivatele din litera aramaică incluzând: ז ('Zayin-ul ebraic), ܙ (Zayn-ul siriac, și ز (Zayn-ul arab). Litera reprezintă consoana fricativă alveolară sonoră /z/.

Litera feniciană a dat naștere zeta-ului grecesc (Ζ ζ), vechiului Z italic , și literei chirilice zemle (З з).

Origini

Alfabetul fenician
Alfabetul ebraic

Zayin


An Liparis scaposa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Frappier ngan Eugène Jacob de Cordemoy. An Liparis scaposa in nahilalakip ha genus nga Liparis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Liparis (Orchidaceae)

Liparis scaposa


Under den samme himmel er en dokumentarfilm instrueret af Ditte Haarløv Johnsen efter eget manuskript.

Handling
Filmen går helt tæt på mennesker, som brændende længes efter en ny tilværelse væk fra det afrikanske kontinent - en tilværelse i Europa. Vore øjne møder dagligt billeder af desperate bådflygtninge, som sætter livet på spil for at komme værk fra en kummerlig tilværelse. Men her får vi et andet perspektiv. Filmen handler om værdighed, længsel og søgen. Den er sammen med rigtige mennesker, på vej et andet sted hen. Filmen er optaget på tre steder. I kystbyen Nouadhibou i det vestafrikanske land Mauretanien lever Harouna, en ung billedkunstner fra Mali. Han har forladt sin kone og nyfødte barn med den smule penge han havde, for at komme væk fra Afrika og forsørge familien på distancen. I Syracusa i Italien er en gruppe mænd placeret under fængselslignende forhold i de interimistiske asylcentre, hvor de prøver at indstille sig på et nyt liv udenfor murene i et ugæstfrit Europa. Til sidst i København, hvor målet måske er nået, er det en anden slags tomhed og tilbageholdt desperation, der melder sig i den evige jagt på penge. Både nok til at klare sig selv og nok til at gøre det man kom for - at sørge bedre for dem, der blev tilbage.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2013

Dokumentarfilm fra Danmark

Under den samme himmel


Pourouma guianensis est une espèce d'arbre de la famille des Urticaceae (anciennement des Cecropiaceae) natives des régions néotropicales.
C'est l'espèce type du genre Pourouma Aubl.

En Guyane, on le connaît sous les noms de Bois-canon,  mâle bois-canon, Bois canon mâle, Pourouma, Pouroumier de la Guyane (Créole).

Au Suriname, on le nomme Bospapaja (Hollandais), Granboesipapaja (Sranan tongo), Boroma (Arawak) Yarayara, Poeroema (Carib).

On l'appelle Thæthæ dau (Piaroa), Chaparro de agua, Majanajana, Yagrumo sunsun (Espagnol) au Venezuela, Caimaron en Colombie, Ambaibillo, Buruma, Uva-de-monte ailleurs dans le monde hispanophone, Amapatí, Embaúba-torém, Embaúba-da-mata, Embaubarana, Imbaúba-da-mata, Imbaubarana, Embaubarana-benguê, Itararanga, Pau-de-jacú, Tararanga-branca, Tararanga au Brésil, et Male trumpet tree en Anglais.

Description
Pourouma guianensis est un arbre du sous-étage ou de la canopée, haut de .
Ses rameaux feuillés épais de , sont marqués par les cicatrices des stipules, couverts d'une pubérulence blanchâtre, hirtelleuse à subtomenteuse et à poils granuleux bruns pluricellulaires, denses à clairsemés, mélangés à des poils clairsemés à denses, courts, blancs ou jaunes, appliqués.
Il porte souvent des racines échasses à la base de son tronc.
Son rhytidome est gris à noir, avec des microfissures brun clair disposées verticalement.
Le phloème est fibreux, rose clair, et l'aubier brun à jaunâtre.
Il produit un exsudat aqueux et aromatique.
Son bois a une densité de .

Dispositions env.  de long, glabre adaxial.

Les feuilles sont simples, alternes, de morphologie très variable.
Le pétiole tomenteux, pubérulent à hirteleux à (sub)birsute, est long d'environ .
Le limbe est rarement entier, généralement trilobé ou trilobulé (les lobes découpés environ jusqu'à la moitié, avec l'apex aigu), à base cordiforme, longs de  pour  de large, vert, scabre sur la face supérieure, tomenteux-blanchâtre en-dessous, avec une nervation palmées.
La surface supérieure du limbe et la marge bord de la feuille sont couverts des trichomes courts, blancs, jaunes ou bruns.
Les stipules sont longs de , coniques, grandes, caduques, amplexicaules, opposées à la base des pétioles, de forme oblongues, à l'intérieur glabres (parfois à poils blancs clairsemés), et la face extérieure velue, blanchâtres-subséricées à -sous hirsutes et à poils bruns pluricellulaires plus ou moins denses.

Les inflorescences sont axillaires, dioïques et ramifiée.

Les inflorescences staminées (mâles) portent des poils granuleux bruns denses entremêlés de poils jaune clairsemés à denses, et un pédoncule long de .
Les fleurs y sont solitaires ou groupées en glomérules lâches à l'extrémité des rameaux, généralement sessiles, parfois à courtement pédicellées.
Le périanthe haut de , est en 3-4 parties ou segments libres, lancéolés, aigus, pubérulents.
Les 4 étamines, opposées aux segments, comportent des filets longs de  (plus courts que les tépales), et des anthères de .
Le centre de la fleur est occupé par quelques poils.

Les inflorescences pistillées (femelles) sont généralement distinctement ramifiées en corymbe avec un pédoncule commun 2-3 fois ramifié, des poils granuleux bruns denses entremêlés de poils clairsemés à denses, jaunes à blanchâtres, apprimés sur le pédoncule et les branches.
Le pédoncule est long de .
Les fleurs peu nombreuses à nombreuses (8-10-25), sont supportées par des pédicelles longs de .
Le périanthe en tube est haut de , scabre à pubérulent à velouté principalement sur la partie inférieure.
Le stigmate discoïde, sub-pelté, mesure  de diamètre.
Le périanthe fructifère est ovoïde, haut d'environ , scabre à peu pubérulent ou subvelouteux, avec un pédicelle long de .

Le fruit est un akène ressemblant à une drupe, car inclus dans le périanthe velouté, long de  qui devient charnu et brun à maturité, de forme ovoïde à elliptique, au sommet brusquement acuminé, à base obtuse-arrondie, et mesurant  de long pour  de diamètre.

Pourouma guianensis peut être difficile à distinguer du Pourouma bicolor.

La sous-espèce guianensis est extrêmement variable, en particulier dans le bassin supérieur de l'Amazone.

Répartition
On rencontre Pourouma guianensis en Colombie, au Venezuela, au Guyana, au Suriname, en Guyane, en Équateur, au Pérou, au Brésil et en Bolivie
 La sous-espèce subsp. guianensis est présente en Colombie, au Venezuela (Delta Amacuro, Bolívar, Amazonas), au Guyana, au Suriname, en Guyane, en Équateur, au Pérou, au Brésil, en Bolivie.
 La sous-espèce, subsp. venezuelensis (Cuatrec.) C.C. Berg & van Heusden, se trouve dans les montagnes côtières du Venezuela.

En Amazonie, il est présent :
 dans le nord (y compris l'Amazonie du Venezuela, la Colombie, le Guyana, le Suriname, la Guyane, et le bassin supérieur du Rio Negro au nord du Brésil),
 dans l'ouest (des pentes orientales des Andes jusqu'à la partie occidentale de l'Amazonie brésilienne, y compris l'Amazonie équatorienne, péruvienne, bolivienne et sud-colombienne, et l'État d'Acre au nord-ouest du Brésil)
 dans le centre (de la frontière ouest du Brésil au bassin du Rio Tapajós).
 dans l'est amazonien, du bassin de la rivière Rio Tapajós jusqu'à l'embouchure de l'Amazone, y compris les États brésiliens de l'Amapá, du Pará et du Maranhão.
 dans le sud-est du Brésil, y compris dans la forêt tropicale Atlantique.

Écologie
Au Brésil, Pourouma guianensis est un arbre occasionnel du sous-bois, et des trouées forestières.
Il affectionne les várzea hautes (forêts inondées à moins de  de hauteur, avec une période d'inondation moyenne de moins de 50 jours par an),
les forêts amazoniennes de terre ferme (non inondées),
jusqu'à la forêt atlantique.
C'est une espèce de succession secondaire, apparaissant après le stade pionnier, et/ou dans les interstices des derniers stades de succession, parmi des arbres âgés de 20-30 à 50-60 ans.
Avec sa stature relativement basse de , elle occupe l'étage inférieur de la canopée dans la stratification forestière, parmi les arbres de plus de .
Son feuillage semi-caduque chute partiellement de façon saisonnière. La poussée de nouvelles feuilles se produit simultanément à la chute, ainsi ces arbres ne restent jamais complètement sans feuilles.

Pourouma guianensis subsp. guianensis affectionne les forêts sempervirentes de plaine ou de montagne, autour de  d'altitude au Venezuela et fleurit en octobre pour fructifier en janvier, octobre, novembre) dans les forêts de terre ferme de Guyane où il est commun.

On peut le multiplier par graines.

Ses feuilles servent de nourriture au paresseux.
Ses fruits comestibles sont très appréciés de la faune.

Ses graines sont disséminées par les oiseaux et les mammifères et germent préférentiellement lorsqu'elles sont semées à la surface du sol.

Pourouma guianensis joue un rôle important dans la structuration des forêts anciennes.

Son pollen a été étudié dans le cadre de la paléoécologie Amazonienne

Utilisation
Les fruits de Pourouma guianensis contiennent un pulpe comestible de couleur claire à maturité, que l'on peut consommer crue.

Chez les amérindiens du Guyana, les feuilles abrasives de Pourouma guianensis sont utilisées comme du papier de verre, pour polir des objets en bois comme des pagaies, les arcs. Les cendres de ses feuilles peuvent être ajoutées à la gomme de manil servant à  fixer les pointes de flèches.

Les fruits sont utilisés pour préparer une teinture. L'écorce d'un Pourouma non identifié appelé Sarasara sert d'adjuvant pour fixer la teinture de roucou chez les Kali'na.

Le bois est utilisé pour la production de pâte de cellulose, de jouets, de cure-dents, de boîtes, de petits emballages et de charbon de bois.

L'arbre a des qualités ornementales qui le recommandent pour un usage paysager et les reboisements mixtes à visée de conservation.

Les Indiens Waimiri Atroari utilisent l'écorce de cette espèce contre les symptômes de la grippe.

L'huile essentielle de Pourouma guianensis a été analysée.

Les extraits de Pourouma guianensis ont montré des activités anti-leishmaniose, larvicides, antioxydantes, antibactériennes et antifongiques.

Protologue

En 1775, le botaniste Aublet propose le protologue suivant :

Références

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Références taxinomiques

Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Urticaceae
Cecropiaceae (Cronquist)
Plante décrite par Aublet

Pourouma guianensis


الأميرة عَطْف زوجة السلطان الحفصي أبي زكرياء يحيى الأول وأم السلطان أبي عبد الله محمد المستنصر، أَمَرَت ببناء، في عهد ابنها في أواسط القرن \، جامع التوفيق والمدرسة التوفيقية.

حفصيون
نساء تونسيات

أم المستنصر عطف


Skrydstruppigen (Skrydstrup-pigen, Skrydstrupkvinden eller Skrydstrup Kvinden) er et berømt gravfund fra bronzealderen. Hun blev udgravet i 1935 ved Skrydstrup i Sønderjylland og levede omkring 1300 f.v.t.

Fundet

Skrydstruppigen blev fundet i 1935 i en gravhøj ved hærvejen på Skrydstrup mark, 1 km sydvest for Vojens. Hun lå på et leje af sten dækket af en primærhøj bygget af græstørv. Den målte 13 m i diameter og var 1,75 m høj. To mænd blev senere lagt i lignende kister ved randen af gravhøjen. Det hele blev dækket af en større græstørvshøj på 24 m i diameter og 4 m høj. Den var stærkt afgravet, og kun primærhøjen af græstørv var intakt. Kulstof 14-dateringen til omkring 1300 f.Kr. er samtidig med en hustomt på Bronzealdergården i Skrydstrup 700 m nordøst for højen, som kan tænkes at have været hendes bolig.

Haderslev Museums leder Christian M. Lund stod for udgravningen i 1935.

Beskrivelse

Skrydstruppigen var ved sin død 17-18 år gammel. Hun blev begravet i en egekiste, som lå midt i bunden af højen, dækket af nogle sten; egekisten var ikke bevaret. Hun lå på en kohud, og ved hendes hoved lå en hue lavet i sprangteknik. Hun blev begravet om sommeren, da hun hviler på et lag af skovsyre. Kohuden er også strøet med vild kørvel.

Hun var begravet i en kortærmet bluse af uldlærred med broderier på ærmerne og halsudskæringen. Et stort firkantet klæde af uld, samlet foroven med et bælte dækkede hende fra livet til fødderne. Fastgjort til bæltet sad en udsmykket hornkam. Tøjet var af uld fra mørke, rødbrune får. De eneste smykker var hendes store spiralørenringe af 24 karat guld. Hun havde 60 cm langt, askeblondt hår opsat i en frisure, som det må have taget flere timer og krævet medhjælp til at sætte. Over håret var et fint hårnet flettet af hestehår, der foran og bagtil sad fast på en næsten 5 meter lang uldsnor. Snoren blev viklet flere gange rundt om hovedet, så den sad som et pandebånd og holdt frisure og hårnet sikkert på plads. Meget tyder på, at pigen blev begravet med en form for gravfrisure.

Frisuren og guldringene, egekisten og gravhøjen fortæller, at Skrydstruppigen havde høj status. Hendes tænder, som ikke har mindste tegn på caries, vidner om, at hun fra barnsben fik nærende kost. Med sine cirka 170 cm var hun også høj. Folk langs Hærvejen havde adgang til fjernhandelen med Sydeuropa med pelsværk og rav, bronze og guld. Forskerne tror, Skrydstruppigen har tilhørt eliten omkring den "høvdingehal" på 500 kvadratmeter, der er fundet spor af ved Skrydstrup. Gravhøjen, hvor hun blev fundet, ligger kun 700 meter derfra.

Videnskabelige undersøgelser
Ved hjælp af strontiumanalyse har forskere prøvet at kortlægge næsten hele Skrydstruppigens liv fra barndom til død. Ifølge Frei et al (2017) kom hun til egnen omkring Skrydstrup som 13-14-årig. Indtil da havde hun ifølge dem boet i Centraleuropa, i Nordeuropa, eller i Storbritannien. Efter sin ankomst til Sønderjylland blev Skrydstruppigen der i næsten fire år, inden hun døde som 17-18-årig omkring år 1300 f.Kr.. Imidlertid viste Thomsen & Andreasen (2019) senere, at de strontiumisotop data fra området omkring Skrydstrup, som blev anvendt af Frei et al. som sammenligningsgrundlag for dataene fra Skrydstruppigens rester og ejendele var blevet påvirket af strontium fra landbrugskalk som tilsættes jorden i det moderne landbrug. Da Thomsen og Andreasen analyserede prøver fra området omkring Skrydstruppigens gravhøj fra steder, der ikke er påvirket af moderne landbrug, fandt de ud af, at strontiumisotop værdierne i det naturlige miljø var de samme, som dem i Skrydstruppigen. Således er det mest sandsynligt, at Skrydstruppigen stammer fra- og tilbragte hele livet i Skrydstrup-området, og at hun ikke kom langvejs fra, som foreslået af Frei et al. Thomsen og Andreasen er dog enige i, at det er muligt at Skrydstruppigen flyttede, da hun var 13-14 år, måske på grund af ægteskab. Men flytningen kunne godt have været indenfor få kilometer i Skrydstrup området.

Prøveudtagning og strontiumanalyser lavet af Karin Frei på Skrydstruppigens hår og tænder- og prøveindsamling og strontiumanalyser lavet af Frei som sammenligningsgrundlag i og omkring en majsmark i nærheden af Skrydstruppigens gravhøj  blev vist som en del af DR1's dokumentarserie Historien om Danmark i april 2017.

Årsagen til Skrydstruppigens død er ukendt, og studiet af skelettet afslørede ingen sygdom.  Da hun fremstår som sund og rask, har det undret forskerne, hvad hun døde af. Imidlertid har man ikke fundet ud af, om hun har fået børn, og af den grund er død så tidligt.

Udstilling og museer
Skrydstruppigen kan ses i udstillingen "Danmarks oldtid" på Nationalmuseet. Kisten var næsten opløst; der var kun lidt bevaret omkring hovedet. I udstillingen ligger hun i en kiste fra Mølhøj.

På Haderslev Museum findes en kopi af hendes dragt.

En bronzestatue af Skrydstruppigen lavet af Jens Peter Kellermann er opstillet i den vestlige ende af Vestergade i Vojens.

Noter

Litteratur
 C. J. Becker: Bronzealderhøje ved Skrydstrup. Fra Nationalmuseets Arbejdsmark. 1946, ISSN 0084-9308
 Hans Christan Broholm og Margrethe Hald: Skrydstrupfundet - en sønderjydsk kvindegrav fra den ældre bronzealder. Nordiske Fortidsminder. Band 2, Nr. 3. Gyldendal, København 1939
 Henny Harald Hansen: Skrydstrup-kvindens dragt. Årbøger for nordisk Oldkyndighed og Historie. 1978, ISSN 0084-585X
 E. Lomborg: Skrydstrup-frisure fra en brandgrav på Mors. Årbøger for nordisk Oldkyndighed og Historie. 1963, ISSN 0084-585X

Eksterne kilder/henvisninger

 Om Skrydstruppigen  på Nationalmuseets websted
 Ny dansk forskning: Fornem oldtidsdansker er indvandrer  - DR

Se også
 Egtvedpigen

Nordiske oldsager fra Bronzealderen
Danskere fra før år 1500

Skrydstruppigen


An Maxillaria dunstervillei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Germán Carnevali ngan Ivón Mercedes Ramírez Morillo. An Maxillaria dunstervillei in nahilalakip ha genus nga Maxillaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Maxillaria

Maxillaria dunstervillei


A estrutura secundária da proteína é a forma tridimensional de segmentos locais de proteínas. Os dois elementos estruturais secundários mais comuns são as hélices alfa e as folhas-beta, embora também ocorram voltas beta e voltas ômega. Os elementos da estrutura secundária normalmente se formam espontaneamente como intermediários antes que a proteína se dobre em sua estrutura terciária tridimensional.

A estrutura secundária é formalmente definida pelo padrão de ligações de hidrogênio entre os átomos de hidrogênio amino e oxigênio carboxílico na cadeia principal do peptídeo. A estrutura secundária pode, alternativamente, ser definida com base no padrão regular de ângulos diedros da espinha dorsal em uma determinada região do gráfico de Ramachandran.

O conceito de estrutura secundária foi introduzido pela primeira vez por Kaj Ulrik Linderstrøm-Lang, da Universidade de Stanford, em 1952.   Outros tipos de biopolímeros, como os ácidos nucléicos, também possuem estruturas secundárias características.

Tipos

Veja também

 Estrutura primária
 Estrutura terciária da proteína
 Estrutura quaternária da proteína

Referências

Estereoquímica
Estrutura proteica

Estrutura secundária da proteína


(titlu original: An American Werewolf in London) este un film de groază americano-britanic  din 1981. Este scris și regizat de John Landis. Rolurile principale au fost interpretate de actorii David Naughton, Jenny Agutter și Griffin Dunne. A primit Premiul Saturn pentru cel mai bun film de groază.

Prezentare

Distribuție
 David Naughton - David Kessler
 Jenny Agutter - Nurse Alex Price
 Griffin Dunne - Jack Goodman
 John Woodvine - Dr. J.S. Hirsch
 Lila Kaye - Barmaid
 Frank Oz - Mr. Collins
 John Landis - Man smashed in window (uncredited)
 David Schofield - Dart Player
 Brian Glover - Chess Player
 Rik Mayall - 2nd Chess Player
 Don McKillop - Inspector Villiers
 Paul Kember - Sergeant McManus
 Michael Carter - Gerald Bringsley
 Will Leighton - Joseph
 Frank Singuineau - Ted
 Sydney Bromley - Alf
 Albert Moses - Hospital Porter
 Elizabeth Bradley - Woman at Zoo
 Alan Ford - Taxi Driver
 Christine Hargreaves - Ticket Lady
 Linzi Drew - Brenda Bristols

Note

Legături externe

 Site dedicated to the film, including extensive location details(defunct)
 The London Underground in Films & Television
 Movie Script

Filme din 1981
Filme americane
Filme britanice
Filme în limba engleză
Filme de groază din anii 1980
Premiul Saturn pentru cel mai bun film de groază

Un vârcolac american la Londra


An Triodia bunicola in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Surrey Wilfrid Laurance Jacobs, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Michael Lazarides. An Triodia bunicola in nahilalakip ha genus nga Triodia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triodia (Poaceae)

Triodia bunicola


{{Automatic taxobox
| fossil_range =
| image = MBNMS - Juvenile Vampire Squid (27667875204).jpg
| image_caption = Juvenile vampire squid (Vampyroteuthis)
| parent_authority = Jeletzky, 1965
| taxon = Vampyroteuthidae
| authority = Thiele in Chun, 1915
| subdivision_ranks = Genera
| subdivision =
†Necroteuthis
†Provampyroteuthis
†Vampyronassa
Vampyroteuthis
| synonyms =
MelanoteuthidaeGrimpe, 1917
WatasellidaeSasaki, 1920
NecroteuthidaeKretzoi, 1942
}}

Vampyroteuthidae is a family of vampyromorph cephalopods containing the extant vampire squid, Vampyroteuthis infernalis, and the extinct genera Necroteuthis, Provampyroteuthis, and Vampyronassa''.

References

Octopodiformes
Cephalopod families
Extant Middle Jurassic first appearances
Taxa named by Johannes Thiele (zoologist)

Vampyroteuthidae


The Central Statistics Office (CSO; ) is the statistical agency responsible for the gathering of "information relating to economic, social and general activities and conditions" in Ireland, in particular the census which is held every five years. The office is answerable to the Taoiseach and has its main offices in Cork. The Director General of the CSO is Pádraig Dalton.

History

The CSO was established on a statutory basis in 1994 to reduce the number of separate offices responsible for collecting statistics for the state.

The CSO had existed, as an independent  office within the Department of the Taoiseach from June 1949, and its work greatly increased in the following decades particularly from 1973 with Ireland joining the European Community. Previous to the 1949 reforms, statistics were collected by the Statistics Branch of Department of Industry and Commerce on the creation of the Irish Free State in 1922. The Statistics Branch amalgamated a number of statistics gathering organisations that had existed in Ireland since 1841 when the first comprehensive census was undertaken by the Royal Irish Constabulary.

On 15 September 2020, on the advice of the Central Statistics Office, the Government postponed the quinquennial population census, originally scheduled for 18 April 2021, until 3 April 2022 because of health and logistical obstacles caused by the COVID-19 pandemic.

Head of the Office
The current Director-General of the Central Statistics Office is Pádraig Dalton.

Household Finance and Consumption Survey
In 2013 the first ever Household Finance and Consumption Survey (HFCS) was conducted in Ireland by the Central Statistics Office on behalf of the Central Bank of Ireland as part of the European Central Bank (ECB) HFCS scheme/network.

See also

 NUTS statistical regions of Ireland
 Leprechaun economics
 Irish modified GNI (or GNI star)
 Northern Ireland Statistics and Research Agency

References

External links

 Population of each Province, County and City, 2002
 National Statistics Board, Ireland

Government agencies of the Republic of Ireland
Ireland
Department of the Taoiseach

Central Statistics Office (Ireland)


Çamlıdere Barajı, Ankara'nın Çamlıdere ilçesinin Bayındır Çayı üzerinde, içme suyu temini amacıyla 1976-1985 yılları arasında inşa edilmiş bir barajdır.

Kaya gövde dolgu tipi olan barajın gövde hacmi 2.487.000 m³, akarsu yatağından yüksekliği 106,00 m., normal su kotunda göl hacmi 1.226,00 hm³, normal su kotunda göl alanı 32,00 km²'dir. Baraj yılda 150 hm³ içme-kullanma suyu sağlamaktadır.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki barajlar listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Ankara ilindeki barajlar

Çamlıdere Barajı


Marc Constantin Fraissinet, né le  à Marseille où il est mort le , est un armateur et homme politique français.

Biographie

Issu d'une famille protestante originaire du Languedoc, fils de Jean Marc Fraissinet, courtier royal de commerce, et de d'Anne Bellard, Marc Constantin Fraissinet fait ses études au collège de Sorèze, dans le Tarn puis prend la suite de son père en 1817 comme courtier de commerce. Devenu en 1834, assureur maritime, il fonde en 1836 à Marseille la compagnie qui porte son nom, qui devient en 1853, la Compagnie marseillaise de navigation à vapeur. Cette compagnie desservira les ports d'Alger (1854), Naples (1860), Bombay, Malte ou encore Port-Saïd (1870). En 1870, un de ses navires, l'Asie est le premier à franchir le canal de Suez et, en 1874, la Compagnie obtient le service postal pour la Corse avant de l'obtenir en 1879 pour l'Afrique de l'ouest et le Congo. Elle cesse ses activités en 1968, durement éprouvée par les pertes liées à la Seconde Guerre mondiale et son dernier bâtiment, le pétrolier Alfred-Fraissinet est retiré en 1974.

Conseiller municipal de Marseille, adjoint au maire, membre de la chambre de commerce et d'industrie de la ville, il prend part en 1846 à la fondation d'un asile pour les protestants pauvres, le futur hôpital Ambroise-Paré et se montre très actif et dévoué lors de l'épidémie de choléra qui touche la ville.

Il est fait chevalier de la Légion d'honneur le 30 mai 1832.

Il est le père de Adolphe Fraissinet.

Dans le roman de Michel Verne, L'Étonnante Aventure de la mission Barsac (partie 1, chapitre II), paru sous le nom de son père Jules Verne à titre posthume en 1919, ainsi que dans l'esquisse de ce roman par Jules Verne, Voyage d'études (chapitre I), le Touat est un navire de la compagnie  (sic).

Notes et références

Articles connexes
 Compagnie nationale de navigation
 Compagnie Fraissinet

Bibliographie
 Jean Lambert-Dansette, Histoire de l'entreprise et des chefs d'entreprise en France, 2000,
 Michael Stephen Smith, The Emergence of Modern Business Enterprise in France, 1800-1930, 2006,
 Laurence Américi, Xavier Daumalin, Les dynasties marseillaises: de la Révolution à nos jours, 2010,

Liens externes

Armateur de Marseille
Personnalité politique française du XIXe siècle
Naissance en septembre 1787
Naissance à Marseille
Décès en janvier 1866
Décès à Marseille
Décès à 78 ans

Marc Constantin Fraissinet


Jerzy Andrzejewski (pronunciado [] en polaco; Varsovia, 19 de agosto de 1909 – ibídem, 19 de abril de 1983) fue un escritor polaco.

Vida y obra
Nacido en una familia de clase media, era hijo de un tendero y de la hija de un médico de provincia. Comenzó a escribir cuentos de muy joven. Después de terminar sus estudios secundarios, ingresó en la Universidad de Varsovia, como estudiante de Literatura de Polonia, pero estaba tan ocupado escribiendo para revistas literarias como el semanario Prosto z Mostu, que descuidó sus deberes académicos y acabó dejando la universidad sin acabar los estudios.

En 1936 publicó su primer libro, con el título Drogi nieuniknione (Caminos inevitables), y dos años después, Ład Serca (1938, La armonía del corazón), ambos colecciones de cuentos que ya habían sido publicados en la revista Prosto z Mostu. El último libro mencionado fue galardonado con el premio de la Academia de Literatura de Polonia y su autor fue considerado como el escritor católico con mayor talento de su país.

Durante la Segunda Guerra Mundial, Andrzejewski perteneció a la resistencia polaca, operando en Varsovia. Retomó la publicación de su obra con el fin de la Guerra. Así, en 1945 publicó otra antología de cuentos, Noc, que reflejaba las vivencias de la guerra y de la ocupación alemana. Retomó la publicación al terminar la guerra. Se hizo miembro del Sindicato de Escritores polaco, pero la ocupación de Polonia por las tropas soviéticas provocó un cambio ideológico, por lo que la atmósfera liberal en la que se expresaban los autores desapareció en 1949 y el sindicato adoptó el modelo soviético del realismo. Ese mismo año, Andrzejewski fue elegido presidente del Sindicato de Escritores, pasando a emplear el realismo soviético en su escritura y a defender el comunismo en sus artículos periodísticos. En 1952 fue nombrado editor de Przegląd Kulturalny, un semanario cultural de gran importancia, posición que mantuvo hasta 1954. También en 1952 fue nombrado miembro del parlamento, cargo que ocupó hasta 1957, momento en que dimitió como protesta contra la censura.

Habiendo entrado a formar parte del partido comunista en 1950, abandonó el partido tras los acontecimientos de 1956. Desilusionado con el régimen comunista de Polonia, pasó a criticar al gobierno de forma cada vez más abierta. En 1957 publicó Ciemności kryją ziemię (Los inquisidores), una parábola filosófica acerca del gobierno autocrático de ideología totalitaria. En 1968 publicó Apelacja (La apelación), que atacaba directamente al régimen comunista, por lo que no fue publicado en Polonia.

Habiéndosele impedido publicar su obra en diversas ocasiones, Andrzejewski recurrió a editoriales dirigidas por disidentes polacos en Occidente o a la revista literaria Zapis. En 1976 fue uno de los miembros fundadores del grupo opositor (Comité de Defensa de los Obreros), formado por intelectuales, cuyo objetivo era auxiliar a las familias de los trabajadores que hacía huelga, que a menudo eran despedidos o encarcelados. Posteriormente, Andrzejewski fue un importante apoyo para el movimiento anticomunista Solidarność.

A pesar de que se le consideró en numerosas ocasiones entre los favoritos al Premio Nobel de Literatura, nunca le fue concedido. Es conocido su alcoholismo, que durante sus últimos años puede haber dificultado su producción literaria.  Andrzejewski, que era homosexual, murió de un ataque al corazón en Varsovia, en 1983. El 23 de septiembre de 2006, se le concedió póstumamente el rango de Comandante de la Orden Polonia Restituta de manos del presidente Lech Kaczyński.

Andrzejewski es Alfa en el libro La mente cautiva de Czesław Miłosz.

Adaptaciones cinematográficas
Dos de sus novelas, Cenizas y diamantes, sobre la situación de la posguerra inmediata en Polonia, y Semana Santa, que trata del levantamiento del Gueto de Varsovia, han sido adaptadas para el cine por el oscarizado director de cine polaco Andrzej Wajda.

Publicaciones
Selección de libros publicados:
 Drogi nieuniknione (1936)
 Ład serca (1938)
 Apel (1945)
 Noc (1945)
 Święto Winkelrida (con Jerzy Zagórski; 1946)
 Popiół i diament (1948)
 Aby pokój zwyciężył (1950)
 O człowieku radzieckim (1951)
 Partia i twórczość pisarza (1952)
 Ludzie i zdarzenia 1951 (1952)
 Ludzie i zdarzenia 1952 (1953)
 Wojna skuteczna, czyli opis bitew i potyczek z Zadufkami (1953)
 Książka dla Marcina (1954)
 Złoty lis (1955)
 Ciemności kryją ziemię (1957)
 Niby gaj (1959)
 Bramy raju (1960)
 Idzie skacząc po górach (1963)
 Apelacja (1968)
 Prometeusz (1973)
 Teraz na ciebie zagłada (1976)
 Już prawie nic (1979)
 Miazga (1979)
 Nowe opowiadania (1980)
 Nikt (1983)
 Gra z cieniem (1987)
 Z dnia na dzień. Dziennik literacki 1972-1979 (1988)
 Zeszyt Marcina (1994)
 Cesarz Heliogabal

Traducciones al español
 Cenizas y diamantes (1966; la adaptación cinematográfica ganó el premio internacional de la crítica del Festival de Cine de Venecia de 1959)
 Helo aquí que viene saltando por las montañas (1969)
 Las puertas del paraíso (2004; traducción al español de Sergio Pitol. La novela se ambienta durante la Cruzada de los niños y es famosa por su homoerotismo y por estar escrita en dos párrafos, el primero de 180 páginas y el segundo de una línea, sin ningún punto y seguido).

Referencias

Enlaces externos

Alumnado de la Universidad de Varsovia
Periodistas de Polonia
Escritores gais
Personas homosexuales de Polonia
Escritores de Polonia del siglo XX
Escritores en polaco
Nacidos en Varsovia
Fallecidos en Varsovia

Jerzy Andrzejewski


Munkbrarup Sogn (på tysk Kirchspiel Munkbrarup) er et sogn i det nordlige Angel i Sydslesvig. Sognet lå i Munkbrarup Herred (Flensborg Amt), nu kommunerne Lyksborg, Munkbrarup, Ringsbjerg og Ves i Slesvig-Flensborg Kreds i delstaten Slesvig-Holsten. Flækken Lyksborg udgjorde dog et eget sogn (Lyksborg Sogn). Sognekirken ligger i byen Munkbrarup.

I Munkbrarup Sogn findes flg. stednavne:
 Ballum (på tysk: Balm, Munkbrarup Kommune)
 Bliksbjerg (Blixberg, Ves Kommune)
 Bliksmose (Blixmoor, Ves Kommune)
 Bogholm (Bockholm, Lyksborg Kommune)
 Bogholmvig (Bockholmwik, Munkbrarup Kommune)
 Bøllemose (på dansk også Byllemose, Büllemoos, Ves Kommune)
 Draget (Drei, Lyksborg Kommune)
 Eskærsand (Iskiersand, Munkbrarup Kommune)
 Fredskov (Friedholz, Lyksborg Kommune)
 Gejl (Geil, Munkbrarup Kommune)
 Harkmose eller Harksmose (Harkmoor, Munkbrarup Kommune)
 Himmershøj (Himmershoi, Ves Kommune)
 Holnæs (Holnis, Lyksborg Kommune)
 Hosbøl Mose (Hosbüll Moor, Munkbrarup Kommune)
 Kobbelløkke (Kobbellück, tidligere Kobøl, Lyksborg Kommune)
 Kragholm (Munkbrarup Kommune)
 Laasled (Geschlossenheck, Ves Kommune)
 Mejervig (Meierwik, Lyksborg Kommune, på grænsen til Adelby Sogn)
 Munkbrarup
 Oksbøl (Oxbüll, Ves Kommune)
 Pugum (Lyksborg Kommune)
 Ranmark (Ringsbjeg Kommune)
 Ringsbjerg
 Rosgård (Rosgaard, Ves Kommune)
 Rubølled Kro (Rubelei eller Ruböll Heck)
 Ryde (Rüde, Munkrarup Kommune)
 Rødehus (Rothenhaus, Ves Kommune)
 Sandvig (Sandwig, Lyksborg Kommune)
 Sigum (Siegum, Munkbrarup Kommune)
 Skidenhulvej eller Ulnæs (Schiedenhohlweg eller Ullniß, Lyksborg Kommune) med Sandvig og Svendå
 Skovsende (Schausende, Lyksborg Kommune) med Nymark (Neufeld)
 Ulstrup (Ves Kommune)
 Vaarbjerg (Wahrberg, Lyksborg Kommune)
 Ves
 Vesris (Weesries, Ves Kommune)
 Vesrismark (Ves Kommune)
 Ville eller Vilde (Wille)

Litteratur
 M. Mørk Hansen og C. L. Nielsen: Kirkelig Statistik over Slesvig Stift med historiske og topografiske bemærkninger, 2. bind, Kjøbenhavn 1864, side 250
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, side 487

Eksterne henvisninger
 Munkbrarup Menighed / Kirchengemeinde Munkbrarup

Noter

Sogne i Sydslesvig
Sogn

Munkbrarup Sogn


Cordia correae, ugrožena biljna vrsta iz Paname i Kostarike. Pripada porodici Cordiaceae.

Zimzeleno manje drvo ili grm naraste od 4 do 8 metara visine

Izvori

Cordiaceae

Cordia correae


Vrbovečki vodotoranj je vodo-opskrbni objekt u Vrbovcu, zagrebačka županija. Napravljen je od armiranog betona i visine je otprilike 32 metra. Voda se nalazi u velikoj betonskoj kupoli iznad kontrolne sobe, a do vrha se dolazi preko spiralnog stubišta u kupoli. Umjesto zapuštene kontrolne sobe trebao bi biti napravljen kafić s vidikovcem, tj. pogledom na grad.

Građevine u Vrbovcu

Vrbovečki vodotoranj


تيفاني ريني درويش  و المعروفة فقط ب(تيفاني) هي مغنية بوب أمريكية من أصل سوري.
ولدت تيفاني في نوروالك في 2 أكتوبر،1971م لأب من أصل سوري و أم من أصل لبناني و قد تطلق والداها منذ أن كانت صغيرة في السن و قد بدأت الغناء منذ أن كانت في الرابعة من عمرها حين تعلمت كلمات الأغنية Delta Dawn و بدأت مشوارها الفعلي عام 1986م و أشتهرت فيما بعد بأسلوب التين بوب.

تيفاني ظهرت عارية في عدد أبريل 2002 من مجلة البلاي بوي.

روابط خارجية

المصادر

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من نوروالك (كاليفورنيا)
أمريكيون مغتربون في المملكة المتحدة
أمريكيون مغتربون في إنجلترا
أمريكيون من أصل أمريكي أصلي
أمريكيون من أصل أيرلندي
أمريكيون من أصل سوري
أمريكيون من أصل لبناني
مشاركون أمريكيون في برامج تلفزيون الواقع
مصارعات محترفات أمريكيات
مصارعون محترفون من كاليفورنيا
مغنو ومغنيات بوب أمريكيون
مغنون أطفال أمريكيون
مغنون أمريكيون في القرن 20
مغنون أمريكيون في القرن 21
مغنون من كاليفورنيا
مغنيات أمريكيات في القرن 20
مغنيات أمريكيات في القرن 21
مغنيات بوب أمريكيات
ممثلات أداء صوتي أمريكيات
مواليد 1391 هـ
مواليد 1971
مواليد في نوروالك (كاليفورنيا)
موسيقيو بوب أطفال
موسيقيو رقص أمريكيون
موسيقيون وموسيقيات أمريكيون
ناشطات أمريكيات
ناشطو حقوق إل جي بي تي أمريكيون
ناشطون من كاليفورنيا

تيفاني (مغنية)


كريم رشيد  (ولد في 18 أيلول/ سبتمبر، 1960) هو مصمم صناعي. حصل على بكالوريوس في التصميم الصناعي من جامعة كارلتون في أوتاوا، كندا في عام 1982 وأنهى الدراسات العليا في إيطاليا. أنشأ كريم أكثر من 2000 تصميم، بما في ذلك المشاريع التي تضمن التصميم الداخلي، والأزياء، والأثاث، والإنارة، والفن، والموسيقى، والمنشآت المعمارية. وقد وصفته مجلة تايم بأنه المصمم الصناعي الأكثر شهرة في الأمريكتين.

النشأة والتعليم
ولد في القاهرة لأب مصري وأم إنكليزية في كندا. يقيم كريم الآن في نيويورك ويدير استوديو خاص للتصميم، وقد أنتج وعُرض له حتى الآن 2000 قطعة. نجح في دخول مجال الهندسة المعمارية والتصميم الداخلي، مثل تصميم مطعم موريموتو في فيلادلفيا وفندق سيميراميس في أثينا. عمله يعرض بشكل دائم في أشهر أربعة عشر متحف في العالم، بما فيها متحف الفن الحديث في نيويورك وسان فرانسيسكو. كان كريم مدرساً للتصميم الصناعي لمدة 10 سنوات ويلقي الآن محاضرات في جامعات ومؤتمرات على الصعيد العالمي في العمارة والتصميم.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من القاهرة
أشخاص من تورونتو
أعضاء هيئة تدريس كلية رود أيلاند للتصميم
أمريكيون من أصل مصري
تصميم صناعي
خريجو جامعة كارلتون
كنديون من أصل مصري
مصممون صناعيون أمريكيون
مواليد 1380 هـ
مواليد 1388 هـ
مواليد 1960
مواليد في القاهرة

كريم رشيد


Glikeria Kotsula (1953, Serez), Yunan şarkıcı.

Diskografi
 1978 "Min kanis onira"
 1980 "Sta matia kita me"
 'Apo ti Smyrni ston Pirea"
 "Me ti Glykeria stin Omorfi Nychta"
 "Tragoudi esthimatiko"
 "Matia mou"
 "Me panselino"
 "Volta stin Ellada"
 "Ola mou ta mystika"
 "Ximerosse"
 "Chora ton Thavmaton"
 "Se mia schedia"
 "I Glykeria tragouda Antoni Vardi" (Glykeria sings songs by Antoni Vardis);
 "Maska"
 "Glykeria – Charama 2000"
 "Ta rebetika tis Glykerias"
 "Glykeria – The voice of Greece"
 "I agapi irthe apo makria"

Dış bağlantılar

 https://web.archive.org/web/20060824161246/http://artists.endless-greece.com/glykeria.php
 Glykeria-Ela San To Tzivaeri
 http://www.ntvmsnbc.com/news/329830.asp

Yaşayan insanlar
1953 doğumlular
Yunan kadın şarkıcılar
Yunan pop şarkıcıları
Serez doğumlular

Glikeria


Lancastro ist der Familienname folgender Personen:
 Jaime de Lancastro, Bischof von Ceuta (1545–1569)
 Maria Ursula Lancastro y Abreu (1682–1730), portugiesisch-südamerikanische Abenteurerin

Lancastro


An Vanda devoogtii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Vanda devoogtii in nahilalakip ha genus nga Vanda, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Sulawesi. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vanda

Vanda devoogtii


Gontran René  Ranson, né le  à Paris où il est mort le , est un dessinateur, illustrateur et artiste peintre français.

. Il signe le plus souvent « Ranson » ses dessins et tableaux.

Il se fait connaître dans les années 1920 pour ses affiches et ses dessins et illustrations légers.

Annexes

Liens externes

Références

Peintre français du XXe siècle
Illustrateur français du XXe siècle
Naissance en juillet 1891
Naissance dans le 18e arrondissement de Paris
Décès en juin 1977
Décès dans le 10e arrondissement de Paris
Décès à 85 ans

Gontran Ranson


بلدية سوبريمونت (بالكاتالانية: Sobremunt) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 98 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

سوبريمونت


Olaylar
 Zenobia'nın kocası Odaenathus ve oğlu Hairan suikaste uğradı.

Doğumlar

Ölümler
 Odaenathus, Zenobia'nın kocası
 Hairan, Zenobia'nın oğlu

267


Clupeiformes, kemikli balıklara ait bir balık takımı. Birçoğu sürü halinde yaşayan, ticari balıkçılıkta büyük önemleri olan hamsi ve sardalya gibi balık türlerini içerir.

Dış bağlantılar

Clupeiformes