Le , ou simplement , est un sandwich chaud originaire d'Espagne, généralement composé d'une baguette et de filet de bœuf grillé ou frit dans l'huile avec de l'ail émincé. Il s'agit généralement d'un steak d'aloyau. C'est l'un des sandwichs les plus populaires, demandé à l'heure du déjeuner, surtout dans les cafétérias et les bars de certaines régions d'Espagne, comme à Madrid, ou l'Andalousie.

Histoire
Il existe différentes versions de l'invention de ce sandwich ; la plus ancienne remonte à l'après-guerre en Espagne, au milieu des années 1950, selon laquelle un client régulier d'un bar appelé Pepe, (ou « Don Pepito », qui est le nom plus familier) demandait un sandwich avec un filet de veau à l'intérieur (un demi-bisté ou ). Cette demande a probablement été répétée régulièrement par le même Pepito jusqu'à ce que les clients du bar commencent à demander : « Je veux un sandwich comme celui de Pepito », et finalement ils ne demandaient plus que : « un  de veau ».

Le terme  est devenu si populaire qu'il est parfois utilisé pour désigner tout type de sandwich. Ainsi, on trouve l'échine de porc, le poulet, la dinde Certains d'entre eux sont généralement accompagnés d'un autre condiment et il est également courant de trouver le  de bœuf au jambon et au fromage, le  de bœuf au bacon, le  de bœuf au fromage et aux poivrons L'explication historique de ce snack est donnée par le cuisinier et historien culinaire Teodoro Bardají Mas dans un article de l'hebdomadaire  du . Au Café de Fornos à Madrid, l'un des fils du fondateur s'appelait José Fornos et était affectueusement surnommé « Pepito ». Comme il avait l'habitude de grignoter des sandwichs à la viande froide, un jour il a demandé un sandwich chaud et on lui en a fait un au veau. Ce snack est devenu populaire et bientôt les amis et les clients de Pepito Fornos en voulaient « un comme celui de Pepito ». Il a rapidement conservé ce nom.

Variantes
Au Venezuela, notamment à Barquisimeto, capitale de l'État de Lara, le  est très connu et vendu à tel point que des variantes ont été créées comme les , de , de  et  (mélanges des viandes susmentionnées), ainsi que les sauces avec lesquelles ils sont accompagnés (sauce tartare, sauce à l'ail, sauce aux champignons, sauce au maïs et bien d'autres). Généralement, les rues où il y a de nombreux kiosques vendant des  sont appelées « rues de la faim » (). À Barquisimeto, le , le « plus grand  du monde » a été réalisé, mesurant  et préparé par de nombreux chefs réputés de la ville ;

Notes et références

Cuisine espagnole
Cuisine vénézuélienne
Sandwich

Pepito de ternera


Oberkönigshofen ist ein Gemeindeteil des Marktes Bechhofen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Unmittelbar nordöstlich des Weilers liegen die Neuweiher, die den Ochsengraben speisen, der ein linker Zufluss des Mühlgrabens ist, der wiederum ein rechter Zufluss der Wieseth ist. Gegen Nordosten fällt das Gelände leicht ab und besteht aus Acker- und Grünland. Die Flurgebiete werden Brändlein und Waltersbühl genannt. Ansonsten ist der Ort von Waldgebieten umgeben, im Westen der Mönchswald, im Südwesten die Bränd und im Südosten das Finsterholz.

Die Staatsstraße 2220 führt nach Königshofen an der Heide (1,5 km nordöstlich) bzw. nach Burk (3 km westlich). Die Kreisstraße AN 50 führt nach Kaltenkreuth (1 km südlich). Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Meierndorf (1,8 km nordwestlich).

Geschichte
Oberkönigshofen lag im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Wassertrüdingen. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft sowie die Grundherrschaft hatte das Verwalteramt Waizendorf. Gegen Ende des 18. Jahrhunderts gab es 5 Anwesen (1 Schafhof, 2 halbe Schafhöfe, 2 Halbhöfe) und ein Gemeindeschäferhaus. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Wassertrüdingen.

Infolge des Gemeindeedikts wurde Oberkönigshofen dem 1809 gebildeten Steuerdistrikt und Ruralgemeinde Unterkönigshofen zugewiesen. Im Zuge der Gebietsreform in Bayern wurde Oberkönigshofen am 1. Juli 1971 nach Bechhofen eingemeindet.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Maria (Königshofen a.d.Heide) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach Herz Jesu (Bechhofen) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Bechhofen, Mittelfranken)
Ort im Landkreis Ansbach
Weiler in Mittelfranken

Oberkönigshofen


Die Evangelisch-reformierte Kirche ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in der Wermingser Straße 9 in Iserlohn im Märkischen Kreis (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Bis 1931 gab es eine selbständige reformierte Gemeinde, dann kam es zur Fusion mit der lutherischen Gemeinde an der Obersten Stadtkirche und an der Bauernkirche zu einer unierten Gemeinde.

Die schlichte Halle aus Bruchstein, unter einem Walmdach mit verschiefertem Dachreiter und Schweifhaube wurde nach einer Bezeichnung 1710 errichtet. Bei dem Stadtbrand 1712 wurde der Rohbau zerstört. Geweiht wurde die Kirche 1718. Das Hauptportal an der Südseite wird durch das preußische Staatswappen betont.

Eine 1928 als Eisenguss erneuerte Relieftafel mit der Darstellung von wilden Männern und dem Kurhut ist ein Verweis auf die Förderung der evangelisch reformierten Kirche durch den großen Kurfürsten. Im Innenraum ruhen Muldengewölbe über zwei hohen Holzsäulen.

Der Raum wurde 1901 durch Gerhard August Fischer umgestaltet, die Empore der Westseite wird nun dreiseitig umgeführt, gleichzeitig wurde die Kanzel ergänzt. Die Raumfassung Fischers wurde 1955 verunklärt.

In den 1960er Jahren wurden die Bänke entfernt und die Kirche zu einer Alltagskirche umgestaltet. Bisher fanden über 75 Ausstellungen mit Konzerten, Vortragsabenden und Diskussionen statt. Bis zur Errichtung des Sozialzentrums Lichtblick war hier auch der Ort, an dem Brot für Menschen mit wenig Geld verteilt wurde.

Ausstattung
 Orgel wurde 1847 von Johann Friedrich Schulze erbaut und eingebaut. Bis 1994 erfolgten zwei Restaurierungen.
 Die Glocke von 1737 wurde von Engelbert Jos. Fuchs gegossen.
 Die Glocke von 1732 ist Bernhard Wilhelm Stule zugeschrieben.
 Der Taufstein auf Eichenholz wurde von Konfirmanden gestiftet. Die Taufschale ist eine Stiftung von H. Mevius aus dem Jahre 1866.
 Grabstein mit Stundenglas und Skelett aus dem Jahre 1731. Dieser wurde 1977 unter dem Fußboden der Kirche gefunden.

Orgel

1992 wurde von dem Orgelsachverständigen Manfred Schwarz festgestellt, dass sich die Schulze-Orgel in einem stark angegriffenen und nicht mehr funktionsfähigem Zustand befand. Durch Holzwurmbefall waren tragende Teil des Orgelgerüstes angegriffen und die Statik gefährdet. Einige Prospektpfeifen drohten von der Orgelempore zu stürzen. Durch eine hohe Spendenbereitschaft in der Gemeinde konnte eine Restaurierung der Orgel finanziert werden. Diese erfolgte 1993/1994 durch den Osnabrücker Orgelbaumeister Joachim Kreienbrink. Die Holzschädlinge wurden einer CO2-Begasung ausgesetzt und konnten so ohne Einsatz von giftigen Methoden abgetötet werden. Das Instrument wurde durch die Restaurierung auf seinen originalen Stand von 1847 gebracht. Dabei wurden Details der Umgestaltung und Restaurierung von 1902 erhalten. Einzelne Register wurden nach dem Vorbild einer unveränderten Schulze-Orgel von 1847 rekonstruiert. Diese Orgel wurde in dem kleinen Örtchen Kenz, in der Nähe von Stralsund, vom Orgelbaumeister Kreienbrink gefunden.

 Koppeln: II/I, I/P
 Anmerkungen
 (r) = rekonstruiertes Register
 Die Register Nr. 11 (Lieblich Gedackt 8′ und Flauto traverse 8′) stehen auf einer Schleife.
 Manualklaviaturen mechanische Traktur
 Nach dem Umbau von 1902 Pedalklaviatur pneumatisch, da die Balganlage vom Dach in die Orgel verlegt wurde.
 Intonation: Orgelbaumeister Theodor Schulz und Annette Lipschitz

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2

Weblinks

 Kurzer Abriss zur Geschichte und Foto (abgerufen am 22. April 2012)
 Geschichte (abgerufen am 22. April 2012)

Einzelnachweise

Baudenkmal in Iserlohn
Kirchengebäude in Iserlohn
Erbaut in den 1710er Jahren
Iserlohn Reformierte
Iserlohn Reformierte
Iserlohn Reformierte
Iserlohn

Evangelisch-reformierte Kirche Iserlohn


Poul Ankers Gade er en gade i Indre By i København, der går fra Store Kongensgade til Grønningen. Gaden blev opkaldt efter Poul Anker (1630-1692) i 1907. Poul Anker var præst i Hasle og deltog i den bornholmske opstand i 1658 mod svenskerne, der havde overtaget øen efter Roskilde-freden.

Gaden er en af fire gader med bornholmske navne i et lille kvarter mellem Esplanaden, Grønningen og Store Kongensgade. Hvor kvarteret ligger nu, anlagdes i 1789 Husarkasernen. I 1898 erstattedes kasernen af en ny på Østerbro, og de gamle bygninger blev revet ned i 1902. Desuden blev Grønningen flyttet et stykke mod nordøst til sin nuværende placering. Det var planen at opføre etageejendomme med store lejligheder i området. Imidlertid havde man ramt en tid med overproduktion af boliger, så det kom til at tage over tre årtier at få hele kvarteret bebygget.

Bebyggelse

Hjørneejendommen Poul Ankers Gade 2 / Store Kongensgade 126 blev opført af arkitekt H. Hatting og tømrermester T. Larsen i 1906. Den udmærker sig ved halvrunde sandstensfrontoner over de ligeledes halvrunde karnapper. Ved siden af ligger den trefløjede ejendom Grønningen 15 fra 1908, hvis fløj mod Poul Ankers Gade er udført i lignende stil. Begge bygninger er opført med herskabslejligheder, der kom frem på den tid. Det var store lejligheder med dengang moderne bekvemmeligheder som centralvarme, badeværelser og elevatorer.

Ejendommen på den anden side af gaden har ingen adresser her med derimod til Store Kongensgade 128-130 og Grønningen 17-19. Den blev opført i Nordisk Livsforsikring A/S i 1913-1914. Den var tegnet af Vilhelm Fischer, men han nåede kun at færddiggøre den sydlige halvdel, inden han døde i 1914. Resten stod N.P.P. Gundstrup så for. Ejendommen blev præmieret som smukt byggeri af Københavns Kommune i 1915.

Noter

Litteratur

Eksterne henvisninger

 Poul Ankers Gade på Indenforvoldene.dk

Gader i Indre By (København)

Poul Ankers Gade


Microsoft Student était une application de Microsoft conçue pour aider les élèves/étudiants à faire leurs devoirs. Elle comprenait Encarta, ainsi que plusieurs outils exclusifs aux étudiants tels que des modèles Microsoft Office supplémentaires (appelés ) et l'intégration avec d'autres applications Microsoft, comme Microsoft Word avec par exemple, les citations de données, le dictionnaire Encarta et les fonctionnalités de recherche Encarta, qui étaient disponibles dans une barre d'outils dans Word.

Le produit comprenait également , des ressources linguistiques et littéraires (résumés de livres) et des outils de recherche (tels que l'accès à une version en ligne d'Encarta).  Student 2006 était la première version du produit et une nouvelle version fut produite chaque année  par Microsoft jusqu'en 2009.

Microsoft a annoncé en mars 2009 qu'il cesserait de vendre Microsoft Student et toutes les éditions de l'encyclopédie Encarta d'ici juin 2009, citant comme principales raisons les changements dans la manière dont les gens recherchaient des informations et dans le marché traditionnel des encyclopédies et des documents de référence. La fermeture d'Encarta est largement attribuée à la concurrence de la plus grande encyclopédie en ligne Wikipédia.

Références

Logiciel Microsoft

Microsoft Student


In the mathematical field of numerical analysis, spline interpolation is a form of interpolation where the interpolant is a special type of piecewise polynomial called a spline. That is, instead of fitting a single, high-degree polynomial to all of the values at once, spline interpolation fits low-degree polynomials to small subsets of the values, for example, fitting nine cubic polynomials between each of the pairs of ten points, instead of fitting a single degree-nine polynomial to all of them. Spline interpolation is often preferred over polynomial interpolation because the interpolation error can be made small even when using low-degree polynomials for the spline. Spline interpolation also avoids the problem of Runge's phenomenon, in which oscillation can occur between points when interpolating using high-degree polynomials.

Introduction

Originally, spline was a term for elastic rulers that were bent to pass through a number of predefined points, or knots. These were used to make technical drawings for shipbuilding and construction by hand, as illustrated in the figure.

We wish to model similar kinds of curves using a set of mathematical equations. Assume we have a sequence of  knots,  through . There will be a cubic polynomial  between each successive pair of knots  and  connecting to both of them, where . So there will be  polynomials, with the first polynomial starting at , and the last polynomial ending at .

The curvature of any curve  is defined as

where  and  are the first and second derivatives of  with respect to .
To make the spline take a shape that minimizes the bending (under the constraint of passing through all knots), we will define both  and  to be continuous everywhere, including at the knots. Each successive polynomial must have equal values (which are equal to the y-value of the corresponding datapoint), derivatives, and second derivatives at their joining knots, which is to say that

This can only be achieved if polynomials of degree 3 (cubic polynomials) or higher are used. The classical approach is to use polynomials of exactly degree 3 — cubic splines.

In addition to the three conditions above, a 'natural cubic spline' has the condition that .

In addition to the three main conditions above, a 'clamped cubic spline' has the conditions that  and  where  is the derivative of the interpolated function.

In addition to the three main conditions above, a 'not-a-knot spline' has the conditions that  and .

Algorithm to find the interpolating cubic spline

We wish to find each polynomial  given the points  through . To do this, we will consider just a single piece of the curve, , which will interpolate from  to . This piece will have slopes  and  at its endpoints. Or, more precisely,

The full equation  can be written in the symmetrical form

where

But what are  and ? To derive these critical values, we must consider that

It then follows that

Setting  and  respectively in equations () and (), one gets from () that indeed first derivatives  and , and also second derivatives

If now  are  points, and

where i = 1, 2, ..., n, and  are n third-degree polynomials interpolating  in the interval  for i = 1, ..., n such that  for i = 1, ..., n − 1, then the n polynomials together define a differentiable function in the interval , and

for i = 1, ..., n, where

If the sequence  is such that, in addition,  holds for i = 1, ..., n − 1, then the resulting function will even have a continuous second derivative.

From (), (), () and () follows that this is the case if and only if

for i = 1, ..., n − 1. The relations () are  linear equations for the  values .

For the elastic rulers being the model for the spline interpolation, one has that to the left of the left-most "knot" and to the right of the right-most "knot" the ruler can move freely and will therefore take the form of a straight line with . As  should be a continuous function of , "natural splines" in addition to the  linear equations () should have

i.e. that

Eventually, () together with () and () constitute  linear equations that uniquely define the  parameters .

There exist other end conditions, "clamped spline", which specifies the slope at the ends of the spline, and the popular "not-a-knot spline", which requires that the third derivative is also continuous at the  and  points.
For the "not-a-knot" spline, the additional equations will read:

where .

Example

In case of three points the values for  are found by solving the tridiagonal linear equation system

with

For the three points

one gets that

and from () and () that

In the figure, the spline function consisting of the two cubic polynomials  and  given by () is displayed.

See also
Akima spline
Circular interpolation
Cubic Hermite spline
Centripetal Catmull–Rom spline
Discrete spline interpolation
Monotone cubic interpolation
Non-uniform rational B-spline
Multivariate interpolation
Polynomial interpolation
Smoothing spline
Spline wavelet
Thin plate spline
Polyharmonic spline

Computer code
TinySpline: Open source C-library for splines which implements cubic spline interpolation

SciPy Spline Interpolation: a Python package that implements interpolation

Cubic Interpolation: Open source C#-library for cubic spline interpolation

References

External links
 Cubic Spline Interpolation Online Calculation and Visualization Tool (with JavaScript source code)

 Dynamic cubic splines with JSXGraph
 Lectures on the theory and practice of spline interpolation
 Paper which explains step by step how cubic spline interpolation is done, but only for equidistant knots.
 Numerical Recipes in C, Go to Chapter 3 Section 3-3
 A note on cubic splines
 Information about spline interpolation (including code in Fortran 77)

Splines (mathematics)
Interpolation

Spline interpolation


Katrine Pihl Williams (født i 1976 i København) er en dansk forfatter.

Hun er cand.comm. i Kommunikation med bifag i Dansk fra Roskilde Universitet i 2010.

Inspiration

Stephanie Garber, Sarah J. Maas, J.K. Rowling, Stephenie Meyer, C.S. Lewis, Charlaine Harris, L.J. Smith, Lauren Kate, Becca Fitzpatrick

Bibliografi
Monsun af stjerner, bind I i Sjælealkymi-serien, Mellemgaard forlag, 2018
Sværm af måner, bind II i Sjælealkymi-serien, Mellemgaard forlag, 2019
Stormvind af energi, bind III i Sjælealkymi-serien, Mellemgaard forlag, 2023

Referencer

Fantasyforfattere fra Danmark
Dansksprogede forfattere fra Danmark

Katrine Williams


هذه قائمة اللغات حسب العدد الكلي للمتحدثين (لغة أولى ولغة ثانية). وتختلف التقديرات للعد الكلي للمتحدثين.

التقديرات

التقديرات 1

أعلى التقديرات

المتحدثين لعام 2015

انظر أيضًا
 قائمة اللغات حسب عدد متحدثيها الأصليين

ملاحظات

المراجع

قوائم لغات

قائمة اللغات حسب العدد الكلي للمتحدثين


جمعية فيسوا كراكوف الرياضية  هو نادي كرة قدم بولندي يُمثّل مدينة كراكوف. ينشطُ نادي فيسوا كراكوف في الدوري البولندي الممتاز الذي هو أعلى دوري ضمنَ باقي الدوريات البولنديّة لكرة القدم. يُعتبر نادي فيسوا كراكوف أحد أقدم وأنجح أندية كرة القدم البولندية، حيث يحتلُّ المرتبة الرابعة في عدد الألقاب المحليّة التي حصدها (13 لقبًا) خلف كلٍ من غورنيك زابجه ورتش شوروزو وليغيا وارسو الذين حصدوا 14 لقبًا، كما يأتي الفريق في المركز الثاني من حيثُ العدد الكلّي للانتصارات في المباريات التي خاضها.

تأسَّسَ نادي فيسوا كراكوف عام 1906 تحت اسم تي إس فيسوا ، ويُعتبر في الوقتِ الحالي أحد أنجح أندية كرة القدم البولندية وخاصّة في السنوات الأخيرة حيث فاز بثماني بطولات دوري منذ عام 1999، وإلى جانبِ هذه الألقاب فقد فاز فيسوا كراكوف أيضًا بكأسِ بولندا في أربع مناسبات، كما شاركَ في عددٍ من المسابقات الأوروبية وخاصّة في فترةِ السبعينيات حيث وصل إلى ربع النهائي في كأسِ أوروبا 1978–79 وفاز بكأس إنترتوتو في ثلاث مناسباتٍ: الأولى عام 1969 والثانيّة عام 1970 بينما الثالثة عام 1973.

التاريخ

تأسَّسَ نادي فيسوا كراكوف عام 1906 عندما قام طلاب المدرسة العملية الثانية في كراكوف بتشكيلِ نادي كرة قدم مستوحين الفكرة من أستاذهم تادوز لوبيزا كلوبسكي. حُسم في هذا الموسم التاريخي الأول من الدوري الصراع على البطولة بين فريقينِ هما فيسوا كراكوف ووان إف سي كاتوفيتشي. كانت المنافسة شديدة حينها، ليس فقط بين الفريقينِ المعنيينِ بالأمر فقط بل من قِبل كافّة الفرق المشاركة في الدوري الذي حظي بمتابعة جماهيريّة مهمّة منذ بدايته. حصل فريق وان إف سي كاتوايس على دعمٍ من الأقلية الألمانية في البلاد بينما حصل فيسوا كراكوف على دعمِ البولنديين.

في وقتٍ ما من خريف عام 1927 في مدينة كاتوفيتشي، شهدت بولندا مباراة قويّة وشهيرة بين نادي فيسوا كراكوف ووان إف سي كاتوفيتشي وانتهت لصالحِ الأول الذي حقَّق لقب البطولة حينها لأول مرةٍ في تاريخه بينما حلَّ وان إف سي كاتوفيتشي في المركز الثاني في حين جاء نادي وارتا بوزنا في المركز الثالث في الجدول النهائي والختامي لترتيب الدوري. غُيّر عام 1949 اسم النادي إلى جوراديا فيسوا كراكوف، ثمّ عاد النادي عام 1955 لاسمه السابق فيسوا كراكوف، وأُعيد تسميته عام 1967 إلى جي تي إس فيسوا وهو الاسم الذي استمرَّ حتى عام 1990 عندما عاد النادي إلى اسمه الأصليّ.

شهد النادي منذُ تأسيسهِ صعودًا وهبوطًا في مختلف درجات الدوري البولندي، كما فاز بعددٍ من البطولات المحليّة وتأهل في مناسباتٍ عدّة للمسابقات الأوروبيّة. هبطَ الفريق إلى الدرجة الثانية في ثلاث مناسبات، لكنّه انتفضَ في أواخر الألفيّة الثانيّة وبالضبطِ عام 1998 حينما أصبحَ النادي بعيدًا كلّ البعد عن الهبوط للدرجة الثانيّة وبدأ في المنافسة الفعليّة على الألقاب حيثُ كان حقَّقَ حينها سبع بطولات محليّة وحصل على الوصافة ثلاث مرات.

شاركَ فيسوا كراكوف على المستوى الدولي في جميع المسابقات الأوروبية الثلاث، أما أكبر نجاحٍ قارِّي حققه الفريق في أوروبا فكان في موسم 1978–79 عندما وصل الفريق لربع نهائي دوري أبطال أوروبا (أو كأس أوروبا بمسمّاه القديم) قبل أن يُغادره على يدِ نادي مالمو السويدي بـ 3 – 5 في مجموع المباراتين، وكان الفريقُ في مرحلة المجموعات في دوري أبطال أوروبا موسم 2005 – 06 قاب قوسين أو أدنى من التأهل للدور الثاني لكنّه خسر أمامَ باناثينايكوس بركلات الترجيح بخمسة أهدافٍ مقابل أربعة بعد الوقت الإضافي.

وصل فيسوا كراكوف مرتين أيضًا إلى الدور الثاني من كأس الكؤوس الأوروبية: كانت المرة الأولى موسم 1967–68، فيما جاءت الثانيّة موسم 1984–85 حيث سقط 0–5 و2–3 أمام هامبورجر إس في وفورتونا سيتارد على التوالي. جديرٌ بالذكرِ هنا أنَّ النادي البولندي – ويُلقَّبُ بالنجم الأبيض – شاركَ في الدوري الأوروبي (كأس الاتحاد الأوروبي بمسمّاه القديم) عشر مرات.

الملعب
يقعُ ملعب فيسوا في شارع رايمونتا في مدينةِ كراكوف. بُني الملعب عام 1953 وتبلغُ سعته حاليًا 33,326 متفرجًا. جُدِّدَ الملعب عام 2010 حتى يُناسب معايير الاتحاد الأوروبي لكرة القدم، كما اختير ملعبًا احتياطيًا لبطولة أمم أوروبا 2012 التي أُقيمت بشكلٍ مشتركٍ بين بولندا وأوكرانيا. بلغَ الرقم القياسي للحضور على هذا الملعب حوالي 45,000 متفرجًا وذلك يوم التاسع والعشرين من أيلول/سبتمبر عام 1976 عندما هزم النادي البولندي سلتيك الاسكتلندي بهدفين نظيفين. يُعتبر الملعب حصنًا لنادي فيسوا كراكوف الذي لم يخسر فيه كثيرًا، بل إنَّ النادي البولندي يحملُ الرقم القياسي في كرة القدم الأوروبية من حيثُ عدد المباريات المتتالية على أرضه دون خسارة. لقد انقاد النجم الأبيض في السادس عشر من أيلول/سبتمبر 2001 لخسارةٍ على أرضية ميدانه أمام نادي أوستروفييتش سويتوكريزسكي فانتفض بعدها ولم يخسر داخل الديار حتى الحادي من تشرين الثاني/نوفمبر 2006 حينما تمكّن جي كاي إس بيلخاتوف من كسر هذه السلسلة التي استمرت لـ 73 مباراة داخل الديار من دون خسارة فتغلَّب على فيسوا كراكوف بأربعة أهدافٍ مقابل اثنين. نجحَ فيسوا كراكوف عبر سلسلة انتصاراته تلك في تحطيمِ الرقم القياسي البولندي السابق البالغ 48 مباراة والمُسجّل باسمِ ليغيا وارسو. جديرٌ بالذكر هنا أن فيسوا كراكوف خسر على أرضيّة ميدانه خلال موسم 2008–09 مباراة واحدة كانت أمام لخ بوزنان، فيما حقَّق الفوز في باقي المباريات التي لعبها على ملعبه وتعادل في واحدةٍ فقط كانت أمام نادي ال كي اس ودز.

المنافسات
كان لعشاق وجمهور نادي فيسوا كراكوف علاقات جيّدة مع جمهور ناديي ليخيا غدانسك وشلوسك فروتسلاو، كما ارتبطَ جماهير النادي بنوادي أخرى على غِرار رتش شوروزو وويدزي لودز وهو ما تسبّب في نشوب بعض الخلافات البسيطة حول أحقيّة عقدِ تحالفاتٍ مع نوادي أخرى بل وتشجيعها إلى جانب فيسوا كراكوف. لدى النادي البولندي علاقاتٍ طيّبةٍ معَ نادي لاتسيو الإيطالي، كما يتمتع بعلاقاتٍ جيّدةٍ مع النجم الأحمر الصربي.

الحرب المقدسة
يُشير مصطلح الحرب المقدسة  في عالم كرة القدم البولنديّة إلى التنافسِ الشديدِ بين الفريقين الذينِ يُمثّلانِ مدينة كراكوف وهما فيسوكراكوف ونادي كراكوفيا اللذانِ تأسَّسا عام 1906 وبدأت المنافسة بينهما بل ظلّت تشتعلُ على مر السنين إلى أن تجاوز عقدًا من الزمن ولا زالت قائمة. استُخدم مصطلح «الحرب المقدسة» لأول مرةٍ لوصف التنافس بين فرق مدينة كراكوف اليهودية: مكابي ويوترزينكا، وكان مدافع يوتيرزينكا لودفيك جينتل – الذي انضم لاحقًا إلى فريق كراكوفيا – قد أشار إلى مباراة الديربي ضد فيسوا كراكوف بأنها حربٌ مقدسةٌ فأصبحت هذه العبارة شائعة منذ ذلك الحين بين عشاق الفريقين وفي وسائل الإعلام.

يعودُ أول ديربي بين الفريقينِ إلى العشرين من أيلول/سبتمبر 1908 وقد انتهى بالتعادل الإيجابي هدفٌ في كلّ شبكة، كما يُعتبر الديربي الذي لعبه الفريقانِ في الثامن من أيّار/مايو 1913 ديربي مميّز كونه جاء في الفترة التي اعترفَ فيها الاتحاد الدولي لكرة القدم (الفيفا) بالبطولة وقد انتهت المباراة حينها لصالح كراكوفيا بهدفينِ مقابل واحد. لُعبت أشهر مباراة ديربي بين الفريقينِ عام 1948 عندما جمع كلٌ من كراكوفيا وفيسوا على نفس العدد من النقاط بعد موسم ما بعد الحرب العالمية الثانية، وكان لابد من تحديد البطولة من خلال مباراة إضافية تُلعب على ملعب محايد. لُعبت المباراة في الخامس من كانون الأول/ديسمبر ونجحَ فيها فريقُ كراكوفيا في سحقِ فيسوا كراكوف بثلاثة أهدافٍ مقابل هدفٍ واحدٍ حاسمًا لقب البطولة ذاك الموسم. اعتبارًا من أيّار/مايو 2011، بلغ عدد الديربيات التي خاضها الفريقينِ 183 ديربيًا حيث فاز فيسوا كراكوف في 82 مباراة فيما فاز كراكوافيا في 59 مباراة وتعادل الاثنانِ في 42 مناسبة.

ديربي بولندا
إلى جانبِ مباراة الديربي بين كراكوفيا وفيسوا كراكوف، هناك مباراة ديربي أخرى تجمعُ هذا الأخير بنادي ليجيا وارسو وهي مباراة الديربي الأكثر شهرة في كرة القدم البولندية. يُعتبر الفريقان من بينِ أكثر الأندية نجاحًا في بولندا خلال العقد الأول من القرن الواحد والعشرين، كما أن مباراة الديربي هذه تُمثّل التنافس بين مدينتين من أكبر مدن بولندا وهما كراكوف ووارسو وهو ما يزيدُ من حدّة التنافس. تلعبُ الاختلافات الإقليميّة بين كراكوف (التي تقعُ في الجنوب) ووارسو (التي تقعُ في الشمال)، وحقيقة أن كراكوف كانت عاصمة بولندا قبل وارسو (في السنوات 1041–1596) وأنّ اسم المدينة الكامل هو ستوزيتشن كروليوسكي مياستو كراكوف وهي عبارةٌ تعني العاصمة الملكية كراكوف دورًا أكبر في تأجيج الصراع بين الفريقين وتُضيف لمباراتهما معنى أكبر.

الألقاب

محليًا

 الدوري البولندي الممتاز:
 حامل اللقب (14 مرة): 1927، 1928، 1949، 1950، 1951، 1977–78، 1998–99، 2000–01، 2002–03، 2003–04، 2004–05، 2007–08، 2008–09، 2010-11
 الوصافة (10 مرات): 1930، 1931، 1936، 1948، 1965–66، 1980–81، 1999-2000، 2001–02، 2005–06، 2009–10
 المركز الثالث (9 مرات): 1929، 1933، 1934، 1938، 1952، 1953، 1975-76، 1990-1991، 1997-1998

 البطولة البولندية:
 المركز الثاني (مرتان): 1923، 1947
 المركز الثالث (مرة وحيدة): 1925
 كأس بولندا:
 حامل اللقب (4 مرات) : 1926، 1966–67، 2001–02، 2002–03
 الوصافة (6 مرات): 1950–51، 1953–54، 1978–79، 1983–84، 1999-2000، 2007–08
 كأس السوبر البولندي:
 حامل اللقب (مرة وحيدة): 2001
 الوصافة (4 مرات): 1999، 2004، 2008، 2009
 كأس الدوري البولندي:
 حامل اللقب (مرة وحيدة) : 2000-01
 الوصافة (مرة وحيدة): 2001–02
 دوري الدرجة الأولى البولندي (الدرجة الثانية) :
 الفائز (مرة وحيدة) : 1964–65
 الوصافة (3 مرات): 1985–86، 1988–89، 1995–96
 المركز الثالث (مرة وحيدة): 1994-95
 بطولة الجاليكي:
 المركز الثاني (مرة وحيدة): 1913

أوروبيًا

 كأس أوروبا:
 ربع النهائي: 1978-79
 كأس الاتحاد الأوروبي / الدوري الأوروبي:
 دور الستة عشر: 2002–03
 كأس الكؤوس الأوروبية
 دور الستة عشر: 1967–68، 1984–85
 كأس إنترتوتو:
 حامل اللقب (3 مرات) : 1969، 1970، 1973

فرق الشباب

 مودا إكستراكلاسا :
 حامل اللقب (مرة وحيدة): 2008
 المركز الثاني (مرة وحيدة): 2009
 بطولة بولندا تحت 19 سنة:
 حامل اللقب (10 مرات): 1936، 1937، 1958، 1975، 1976، 1982، 1996، 1997، 2000، 2014
 المركز الثاني (مرة وحيدة): 1938
 المركز الثالث (3 مرات): 1974، 1987، 1998
 بطولة بولندا تحت 17 سنة:
 حامل اللقب (مرة وحيدة): 2013
 المركز الثاني (مرة وحيدة): 2003

السجلات

سجلات الفريق

 أكبر فوز: 21-0 (8-0) - في مباراة إقصائية ضمن مباريات البطولة البولندية ضدّ بوجون سييدلس في مدينة كراكوف في الرابع والعشرين من آب/أغسطس 1947.
 أعلى عدد من الحضور في ملعب الفريق: 45000 - فيسوا كراكوف 2 – 0 سلتيك (كأس الاتحاد الأوروبي يوم التاسع والعشرين من أيلول/سبتمبر 1976).
 أعلى نسبة حضور في الدوري المحلي: 40.000 - فيسوا كراكوف 2 – 1 ليغيا وارسو (الدوري البولندي في السابع من آب/أغسطس 1977).
 الظهور الأول في الدوري: 3 نيسان/أبريل 1927
 أطول سلسلة مباريات متتالية بدون هزيمة في الدوري: 38 مباراة (25 تشرين الأول/أكتوبر 2003 – 22 أيار/مايو 2005)
 أطول سلسلة مباريات متتالية على أرضه بدون هزيمة: 73 مباراة (16 أيلول/سبتمبر 2001 – 11 تشرين الثاني/نوفمبر 2006)
 أكبر فوز في المنافسات الأوروبية: ويت جورجيا 2 – 8 فيسوا كراكوف (27 تمّوز/يوليو 2004). ويسلا كراكوف 7 – 0 نيوتاون (29 تمّوز/يوليو 1998 في كراكوف)

السجلات الفردية

 أفضل هداف في الدوري الممتاز: كازيميرز كميشيك – 153 هدفًا في 304 مباراة
 أفضل هداف في دوري الدرجة الأولى: جورج كالياك – 32 هدفًا
 الهداف (الإجمالي): كازيميرز كميشيك – 181 هدفًا في 350 مباراة
 أفضل هداف في المسابقات الأوروبية: ماسيي زورافسكي – 23 هدفًا
 أكثر لاعب مشاركةً في كأس الكؤوس الأوروبية: مارسين باستشنسكي – 52 مباراة
 أكثر اللاعبين مشاركة (الإجمالي): أركاديوس غلوفاكي – 461 مباراة
 أصغر ظهور: ستيفان سليوا – 14 سنة و268 يومًا
 أكبر ظهور: مارتشين فاشيليفسكي – 40 سنة و39 يومًا
 الأكثر مشاركة معَ المنتخب من النادي: أنتوني زيمانوفسكي – 65 مباراة وهو مع الفريق (82 مباراة مع المنتخب الوطني إجمالًا)
 أفضل هداف مع المنتخب من النادي: ماسيي زورافسكي – 14 هدفًا
 أفضل هداف في موسم واحد: ميسزلاو جراس وماسيي زورافسكي – 38 هدفًا

إحصائيات
 Q = تأهل
 PO = مباراة فاصلة

المراجع

أندية كرة قدم أسست في 1906
أندية كرة قدم في بولندا
أندية كرة قدم في كراكوف
أندية متعددة الرياضات في بولندا
تأسيسات سنة 1906 في الإمبراطورية النمساوية المجرية

فيسوا كراكوف


Boris ist ein kleiner Einschlagkrater auf der Mondvorderseite östlich des Kraters Delisle bei der kleinen Mondrille Rupes Boris.

Die namentliche Bezeichnung geht auf eine ursprünglich inoffizielle Bezeichnung auf Blatt 39B2/S2 der Topophotomap-Kartenserie der NASA zurück, die von der IAU 1976 übernommen wurde.

Weblinks

 Boris auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Boris (Mondkrater)


sunt felinele cu colți-pumnal ca smilodonul și dinofelis.

Dinofelis e strămoșul smilodonului. Putea atinge dimensiunile  unui leopard, două caracteristici îl diferențiau însă de acesta:

1) Avea doi colți pumnal.
2) Avea o coadă scurtă.

Smilodonul, o altă felină cu colți-pumnal, a fost spaima animalelor din America de Nord timp de un milion de ani.

Felidae

Machairodontinae


زهدانوفسكيي  هي مدينة في مقاطعة نيجني نوفغورود أوبلاست في روسيا. يبلغ عدد سكانها حوالي 5247 نسمة.

مدن مقاطعة نيجني نوفغورود

جدانوفسكي (نيجني نوفغورود)


Les  sont une sous-famille éteinte d'insectes hyménoptères de la famille des formicidés (fourmis) ayant vécu lors de l'Eocène.

Systématique
La sous-famille des Formiciinae a été créée en 1986 par le myrmécologue allemand .

Description
Le genre type est Formicium, le genre Titanomyrma ayant été décrit en 2011. Formicium comprend des espèces qui ne sont connues que par des ailes fossiles. Formicium est connu par trois espèces. Formicium mirabile, nommé par Theodore D. A. Cockerell en 1920, et Formicium brodiei, nommé par John O. Westwood en 1854, sont tous deux connus à partir d'ailes antérieures trouvées au niveau de l'Eocène moyen de Bournemouth, Dorset, Angleterre. La troisième espèce nommée, Formicium berryi, a été nommée par Frank M. Carpenter en 1929 à partir de la Formation Claiborne, datant de l'Éocène moyen à Puryear, dans le Tennessee. F. berryi était la première occurrence décrite du genre et, jusqu'en 2011, de la sous-famille, en Amérique du Nord. Avec la description de Titanomyrma, les deux espèces déjà décrites à partir de spécimens de corps complets (Formicium giganteum et F. simillimum) ont été transférées au nouveau genre en tant que Titanomyrma giganteum et T. simillimum respectivement. Titanomyrma contient également une troisième espèce, T. lubei décrite dans le même article que le genre et qui est le deuxième membre de la sous-famille connu en Amérique du Nord.

Alors que les ouvrières appartenant à la sous-famille n'ont pas été trouvées, les reines et les mâles de T. giganteum et T. simillimum sont connus et T. lubei est connu à partir d'une seule reine. La taille moyenne des reines et des mâles de Titanomyrma est égale à celle de certaines des plus grandes fourmis modernes connues. Seules les reines de Dorylus wilverthi atteignent actuellement des longueurs similaires, jusqu'à .

L'habitat des espèces de Formiciinae était limité aux régions ayant un climat humide et une température annuelle moyenne de 20 °C ou plus. On suppose que la propagation de la sous-famille de l'Europe à l'Amérique du Nord s'est faite à travers les ponts terrestres de l'Atlantique Nord qui étaient présents à l'Éocène. Bien que l'on pense que les températures moyennes pour cette route étaient inférieures à la gamme nécessaire pour les espèces de Formiciinae, une série d'événements plus chauds tout au long de l'Éocène ont pu faciliter la traversée.

Liste des genres
Selon  :
 genre  Formicium Westwood, 1854
 genre  Titanomyrma Archibald, Johnson, Mathewes & Greenwood, 2011

Selon  :
 genre  Formicium Westwood, 1854

Publication originale

Liens externes

Notes et références

Références taxonomiques

Fourmi préhistorique (nom scientifique)
Sous-famille de Fourmis (nom scientifique)
Taxon fossile décrit en 1986

Formiciinae


Monlezun ist der Name zweier französischer Gemeinden im Département Gers:

 Monlezun
 Monlezun-d'Armagnac

Monlezun ist der Familienname folgender Personen:

 Jean Justin Monlezun (1800–1859), französischer Historiker

Monlezun (Begriffsklärung)


Les Bulldogs de Bryant (en ) sont le club omnisports universitaire de l'université Bryant à Smithfield dans l'État de Rhode Island.

Sports représentés

Notes et références

Liens externes

Bulldogs de Bryant


Veľké Kršteňany este o comună slovacă, aflată în districtul Partizánske din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 607 locuitori. Se învecinează cu comuna Nitrica.

Istoric
Localitatea Veľké Kršteňany este atestată documentar din 1271.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Veľké Kršteňany


Bjarne Nielsen kan henvise til:

 Bjarne Nielsen (politiker) – borgmester på Langeland
 Bjarne Nielsen (oversætter) – oversætter, antikvarboghandler
 Bjarne Nielsen (firma) – bilforhandler
 Bjarne Nielsen Brovst (1947-2021) – dansk forfatter

Bjarne Nielsen


River Plate şu anlamlara gelebilir

 Rio de la Plata'nın Britanya İngilizcesindeki adı
 River Plate, Arjantin'de bir spor kulübü
 SV River Plate Aruba, Aruba'da bir spor kulübü

River Plate


La cachua o cashua (quechua: cashua, pronunciación Cuzco-Collao: ) es el nombre que se le da a una danza de orígenes indígenas que es típica de las zonas de Bolivia, Ecuador y Perú. Las crónicas describen a esta danza como un galanteo que se practicaba durante el periodo incaico. Actualmente la instrumentación, coreografías y acompañamiento musical de esta danza es distinto en todas las regiones donde se la ejecuta.

En el Perú

Qashwa de San Sebastián en Amantaní

Es una danza grupal andina que se ejecuta durante la festividad del Carnaval Chico de San Sebastián en el distrito de Amantaní, provincia de Puno, departamento de Puno. En la tradición local, se cree que esta danza surgió durante la época preincaica.

Véase también
 Danzas del Perú

Referencias

Danzas de Bolivia
Danzas de Perú
Danzas del departamento de Puno
Palabras y frases en quechua

Cachua


Serenades, Anathema'nın bir albümüdür. Peaceville Records aracılığıyla Şubat 1993'te yayınlanmıştır.

Şarkı listesi
 Lovelorn Rhapsody
 Sweet Tears
 J'ai fait une promesse
 They (will always) Die
 Sleepless
 Sleep in Sanity
 Scars of the Old Stream
 Under a Veil (of Black Lace)
 Where Shadows Dance
 Dreaming: The Romance

Anathema albümleri
1993 albümleri

Serenades


Siegfried Schmieder (* 9. Februar 1939 in Marienberg; † 2. November 2010 in Warendorf) war der langjährige Leiter des Kreisarchivs Warendorf und Autor einer Vielzahl regionalgeschichtlicher Beiträge und Publikationen.

Leben
Siegfried Schmieder wurde am 9. Februar 1939 in Marienberg geboren. 1945 floh die Familie in das Rheinland. Abitur 1961 am Collegium Augustinianum Gaesdonck. Danach Studium Geschichte und Germanistik in Münster. 1967 Archivar im Kreisarchiv Kreis Beckum und nach Ende des Kreises 1974 in Kreis Warendorf. Zu seinen Verdiensten gehören der Aufbau des Kreisarchives und das archivarische Erschließen des Klosters Liesborn. Er verfasste zahlreiche Inventurbücher. Bei seinem Arbeitsbeginn 1967 begründete er die Reihe "Quellen und Forschungen zur Geschichte des Kreises Warendorf", die er bis zum Band 38 fortführte. Daneben trat er mit zahlreichen Publikationen an die Öffentlichkeit.

Schriften
 An Ems und Lippe. Heimatkalender für den Kreis Warendorf. Register für die Jahrgänge 1975-1984, Warendorf 1986
 Bad Waldliesborn. Gestern und heute, Warendorf 1980, 1988
 Die Einwohner der Stadt Warendorf im Jahre 1816: Ein Beitrag zur Demographie Westfalens, Kreisgeschichtsverein Beckum-Warendorf, Warendorf 1991
 Die Einwohner der Stadt Warendorf im Jahre 1685 von Kreisgeschichtsverein Beckum-Warendorf, Warendorf 2001
 Familiengeschichtliche Forschungen. Mit 30 Abbildungen. Verein für die Geschichte des Kreises Beckum-Warendorf, Warendorf 1977
 Heimatkalender Kreis Beckum 1952–1974. Register, Warendorf 1975
 Inventar des Amtsarchivs Ostbevern. Veröffentlichungen aus dem Kreisarchiv Warendorf Heft 12, Warendorf 1981
 Inventar des Landratsamtes Warendorf Bestände A - C 1817 - 1958.  Kreisarchiv, Warendorf 1979
 Inventare des Stadtarchivs Freckenhorst 1348–1936, Warendorf 1990
 Oelde. Die Stadt in der wir leben, Warendorf 1987
 Ostbevern - Beiträge zur Geschichte und Kultur, Geschichte der Loburg, Warendorf 1988
 Quellen zur Geschichte des Klosters Liesborn, mit 19 Abbildungen, Verein für die Geschichte des Kreises Beckum, Warendorf 1968
 Die Ratsprotokolle und Kämmereirechnungen der Stadt Warendorf 1571-1599. Kreisgeschichtsverein Beckum-Warendorf, Warendorf 1994
 Die Ratsprotokolle und Kämmereirechnungen der Stadt Warendorf 1601-1618. Kreisgeschichtsverein Beckum-Warendorf, Warendorf 1995
 Die Ratsprotokolle und Kämmereirechnungen der Stadt Warendorf 1619-1648. Kreisgeschichtsverein Beckum-Warendorf, Warendorf 1996
 Die Ratsprotokolle und Kämmereirechnungen der Stadt Warendorf 1649-1664. Kreisgeschichtsverein Beckum-Warendorf, Warendorf 1997
 Die Stadt- und Gilderechte der Stadt Warendorf von Kreisgeschichtsverein Beckum-Warendorf, Warendorf 1993
 Stadt Beckum. Ereignisse und Entwicklung in 750 Jahren. (mit Egon Ahlmer und  Wilhelm Winkelmann). Stadt Beckum, Warendorf 1974
 Die Urkunden des Klosters Liesborn. Band I: 1019–1464. Teil 1: 1019–1383. Mit 11 Abbildungen, Verein für die Geschichte des Kreises Beckum, Warendorf 1969
 Die Urkunden des Klosters Liesborn. Band I: 1019–1464, Teil 2: 1384–1464. Verein für die Geschichte des Kreises Beckum, Warendorf 1970
 Zwischen Ems und Lippe, Verein für die Geschichte des Kreises Beckum, Warendorf 1972

Weblinks
 Artikel in der WN mit Foto
 Traueranzeige

Archivar (Nordrhein-Westfalen)
Heimatforscher (Nordrhein-Westfalen)
Deutscher
Geboren 1939
Gestorben 2010
Mann

Siegfried Schmieder


Las elecciones parlamentarias de Finlandia celebradas en 2003 dieron como vencedor a los liberales, pero con un escaso margen del 0.2%, donde se situaban los socialdemócratas (que pasaron de ser el más votado al segundo partido). Aunque ambos partidos ganaron votos y escaños.

Respecto a los demás partidos, los que perdieron más votos fueron los conservadores liberales, los postcomunistas y los liberales suecos. Los ecologistas, cristianodemócratas y los nacionalistas fueron los que ganaron votos. Tras las elecciones Anneli Jäätteenmäki se convirtió en la primera mujer primera ministra de Finlandia.

Resultado electoral

2003
Finlandia
Finlandia en 2003

Elecciones parlamentarias de Finlandia de 2003


Francesca Zambello (24 de agosto de 1956, Nueva York) es una directora de teatro, musicales y ópera estadounidense. Actualmente es la directora artística de la Glimmerglass Opera y de la Washington National Opera después de la marcha de su anterior director, Plácido Domingo. Es ganadora de tres Premio Olivier y condecorada por el gobierno francés con la Orden de las Artes y las Letras.

Biografía

Zambello tiene ascendencia italiana, sus abuelos paternos emigraron a Boston desde Nápoles a principios del ,  es la hija de la actriz Jean Sincere y el actor Charles C. Zambello. Zambello vivió en Europa - más exactamente Francia y luego Viena - desde los 12 años, aprendiendo francés, italiano, alemán y ruso.

Acudió a la Universidad de Moscú en 1976 y se graduó en la Universidad de Colgate en 1978.

A principios de la década del ochenta, comenzó en la Opera de Frankfurt y fue asistente en el Festival de Bayreuth. Zambello luego trabajó como directora asistente de célebres directores de ópera como Jean-Pierre Ponnelle y Nathaniel Merrill.

Su debut americano fue en la Ópera de Houston con Fidelio en 1984 donde regresó a dirigir el estreno de la primera ópera encargada en español por la compañía, Florencia en el Amazonas de Daniel Catán basada en un libro de Gabriel García Márquez.

Desde 1984 a 1991 fue la Directora Artística del Teatro de Ópera Skylight en Milwaukee. En 1986 dirigió a Luciano Pavarotti y Mirella Freni en La bohème en la San Francisco Opera. En 1987 hizo su debut europeo en La Fenice de Venecia con Beatriz de Tenda de Rossini.

Su debut en el Metropolitan Opera con Lucia di Lammermoor en 1992 no fue bien recibido por su audacia pero le abrió las puertas de Europa donde tuvo gran éxito con Boris Godunov, Guerra y Paz y Billy Budd. En años recientes dirigió Tristan e Isolda en Seattle con Jane Eaglen y Ben Heppner y ha trabajado en la Metropolitan Opera de Nueva York (Cyrano de Bergerac de Alfano con Plácido Domingo), la Ópera Nacional de Washington (El Anillo de Wagner, coproducido con la Ópera de San Francisco), Gran Ópera de Houston, el Teatro Bolshói, la Fenice de Venecia, la Royal Opera en Londres y la Ópera de París, así como el Teatro de Niños de Seattle, BBC Television, y el Festival de Bregenz.

Es asesora artística de la Ópera de San Francisco.

Ha ganado premios por su trabajo en Francia, Inglaterra, Japón, Alemania, Rusia y Australia (el Premio Helpmann).

Zambello debutó como directora en Broadway con la producción musical de La sirenita de Disney (2008). Zambello dirigió la producción regional del musical El club de las primeras esposas en el Teatro Old Globe, San Diego en 2009, pero dejó el proyecto debido a "anteriores compromisos". Ella dirigió la versión musical de Little House on the Prairie (serie de televisión), que se estrenó en el Teatro Guthrie en julio de 2008 y está actualmente de gira por Estados Unidos.

Zambello desarrolló una versión escénica de The Master Butchers Singing Club, la novela de 2003 de Louise Erdrich, con la dramaturga ganadora del Premio Pulitzer Marsha Norman. La producción se estrenó el 11 de septiembre de 2010, en el Teatro Guthrie.

El 1 de septiembre de 2010, Zambello asumió la dirección de la Ópera Glimmerglass en Cooperstown, Nueva York, como su nueva directora artística y general. Inmediatamente cambió el nombre de la compañía por el de Festival Glimmerglass y dijo que presentaría un musical cada temporada, comenzando con Annie Get Your Gun en el verano de 2011.

En el verano de 2011, dirigió El anillo del nibelungo completo, de Richard Wagner, en la Ópera de San Francisco inspirado en la historia de Estados Unidos

Referencias

Enlaces externos
 Página web oficial
 Internet Broadway database listing
 Entrevista en BUniverse

Directores de ópera de Estados Unidos
Directoras de teatro de Estados Unidos
Personas de Nueva York (estado)
Lesbianas de Estados Unidos
Productores de teatro de Estados Unidos
Directores de escena en el Teatro Real

Francesca Zambello


Alfred Edward Housman, cunoscut mai ales sub numele A. E. Housman, () a fost un savant clasic și poet englez, cel mai bine cunoscut publicului larg pentru ciclul său de poezii A Shropshire Lad. Lirică și aproape epigramatică în formă, poemele evocă cu sinceritate suferințele și dezamăgirile tinerilor din mediul rural din Anglia. [1] Frumusețea, simplitatea și imaginea lor distinctivă au făcut apel la gustul Edwardian și la mulți compuși englezi începători din secolul al XX-lea, atât înainte, cât și după primul război mondial. Printr-un set de cântece, poemele au devenit strâns asociate cu acea epocă și cu Shropshire însuși.

Housman a fost unul dintre primii clasiciști ai vârstei sale și a fost clasat drept unul dintre cei mai buni cercetători care au trăit vreodată. [2] [3] El și-a stabilit reputația de publicare ca om de știință privat și, pe baza puterii și calității lucrării sale, a fost numit profesor de limba latină la University College London și apoi la Universitatea din Cambridge. Edițiile sale despre Juvenal, Manilius și Lucan sunt încă considerate autoritare.

Note

Nașteri în 1859
Decese în 1936
Poeți englezi

Alfred Edward Housman


TNI or Tni may refer to:

 Satna Airport, IATA code TNI
 Tahitian Noni International, Inc.
 Taqramiut Nipingat Inc., an Inuit broadcasting organization in Quebec, Canada
 Telephone Network Interface; see Network interface device (NID)
 Tentara Nasional Indonesia; abbreviation of the Indonesian National Armed Forces.
 Texas Neurosciences Institute, a research and neurological clinical center
 Thai-Nichi Institute of Technology a private college in Thailand
 Transnationality Index
 Transnational Institute
 The National Interest
 The New Inquiry
Trichoplusia ni, the cabbage looper moth

TNI


Fundulus bermudae je mala riba koja je endemična na otocima Bermuda u zapadnom Atlantskom oceanu. Pripada rodu Fundulus u porodici Fundulidae.

Može narasti do 12,9 centimetara u duljinu i 21,4 grama težine. Mužjak je tamnozelen sa žutom donjom stranom i tamnom mrljom na leđnoj peraji kada se mrijesti. Ženka je smeđe ili maslinaste boje, odozdo blijeđa.

Ranije je bila uobičajena u slatkim i bočatim jezercima i močvarama diljem Bermuda. Populacija joj se smanjila se kao rezultat uništavanja i modificiranja njezinog staništa od strane ljudi te je navedena kao zaštićena vrsta u Bermudskom zakonu o zaštićenim vrstama iz 2003. godine. Trenutno je poznata iz samo sedam ribnjaka: Mangrove Lake, Trott's Pond, West Walsingham Pond, East Walsingham Pond, Warwick Pond, Evan's Pond i introducirana populacija u Blue Hole Pond. Sada se smatra da su populacije u Lover's Lakeu i Bartram's Pondu odvojene vrste, F. relictus (). Neke druge populacije bermudske ove vrste također mogu biti zasebne vrste.

Svežder je, a prehrana mu uključuje zelene alge, mekušce, rakove i kukce. Njegovi predatori su čaplje, riba Lutjanus griseus i jegulja Anguilla rostrata, kao i introducirana riba Gambusia holbrooki i kornjača Trachemys scripta elegans.

Izvori

 Outerbridge, Mark E.; Davenport, John & Glasspool, Anne F. (2007) Distribution, population assessment and conservation of the endemic Bermuda killifishes Fundulus bermudae and Fundulus relictus, Endangered Species Research, 3: 181-189.
 Species Profile of Endemic Bermuda Killifish

Cyprinodontiformes
Bermudi

Fundulus bermudae


Heredia () is a province of Costa Rica.  It is in the north-central part of the country. As a result, the province covers areas as diverse as the agriculture-rich Northern plains to the more metropolitan areas such as the city of Heredia in the Central Valley. It contains several major environmentally important areas such as the Braulio Carrillo National Park and the Sarapiqui River. The capital is the city of Heredia.

To the north it borders Nicaragua, to the east is the province Limón, to the south the province San José, and to the west Alajuela.

Geography
The province covers an area of 2,657 km². The province is home to a variety of environments, including primary forests, tropical dry forests, and montane forests.

Demographics

In 1850, the province had a population of approximately 13,390. As of 2011, it has a population of 433,677.

Administrative divisions
The province is subdivided into 10 cantons and 47 districts.

Cantons
 Heredia (Heredia)
 Barva (Barva)
 Santo Domingo (Santo Domingo)
 Santa Bárbara (Santa Bárbara)
 San Rafael (San Rafael)
 San Isidro (San Isidro)
 Belén (San Antonio)
 Flores (San Joaquín)
 San Pablo (San Pablo)
 Sarapiquí (Puerto Viejo)

References

External links

 Map of Heredia, Costa Rica

Provinces of Costa Rica

Heredia Province


Se conoce con el nombre de Ford V8 a una serie de sedanes creados por el fabricante norteamericano Ford desde el año 1932. Se trataba de una serie de automóviles que compartían algunas soluciones mecánicas, como su plataforma y máquina motriz, compuesta principalmente por su motor V8. El primer auto lanzado de esta gama fue el Ford 18 presentado en 1932 para dar reemplazo al Ford A, conjuntamente con el Ford B de 4 cilindros, exteriormente idéntico al modelo 18.  Este Ford sería el primero de una serie de modelos englobados dentro del segmento de los modelos de tamaño completo. La lista de modelos se agranda con las líneas Ford 1937, Ford 1941 y Ford 1949, siendo cancelada su producción en el año 1951 y reemplazados por la línea Ford 1952. La nomenclatura Ford V8 se debe al hecho de que estos vehículos utilizaban en su frente un logotipo que conjugaba a un número 8, ubicado por encima de los brazos abiertos de una letra V, dando así la connotación del tipo de motorización que equipaba a estos vehículos. Este emblema acompañaba en el frente al óvalo azul de Ford y por tal motivo, esta línea de autos era conocida de esa forma, además de ser denominados según el año en que hacían su aparición.

Estos automóviles fueron fabricados entre los años 1932 y 1951 en los Estados Unidos, siendo a su vez importados en otros países del mundo. Uno de sus principales destinatarios fue la Argentina, país en el cual las versiones coupé de los Ford V8 fueron muy utilizadas para el desarrollo de competencias de turismos, dentro de la categoría Turismo Carretera. Con este modelo, Ford obtendría el primer triunfo y el primer campeonato de la historia del Turismo Carretera con Ángel Lo Valvo en 1939. Asimismo, en los años 1937 y 1938, se llevaría los dos primeros Campeonatos Argentinos de Velocidad, predecesores del Turismo Carretera. Juntando estos dos títulos con los obtenidos en el TC, el Ford V8 acumula 22 títulos en competencias de turismos, siendo el piloto Juan Gálvez el máximo campeón de la marca con 9 coronas.

Ford 18

El Ford 18 Fue el primer modelo de la marca en incorporar el nuevo V8 de válvulas laterales SV (Flathead en USA)que Henry Ford  ideó como respuesta a la salida del motor de 6 cilindros en línea de Chevrolet, con un precio accesible para el gran público.Se fabricó en el año modelo 32. Carrocería idéntica al Ford B, salvo el logotipo "V8" en los tapacubos y la barra entre los faros.

En su primera versión, el Flathead tenía 221 pulgadas cúbicas de cilindrada (3,6 l) el cual daba 65 CV con una compresión de 5,5 a 1.

Ford 40
Es el sucesor del modelo 18, con línea más moderna: radiador  y parabrisas inclinados, mayor distancia entre ejes. En el motor se introducen  muchas mejoras mecánicas, como culatas de aluminio, mayor compresión, llevando la potencia a 75 CV.  Fabricado durante los años 33 y 34,  también disponible en 4 cilindros como modelo "C". La única diferencia exterior entre los dos años es la rejilla del radiador, la cual vista de lado es incurvada en el 33 y recta en el 34.

Ford 48

Artículo principal: Ford 48

El Ford 48 fue fabricado por Ford Motor Company en Estados Unidos en los  años 1935 y 1936, siguiendo la política de hacer los cambios importantes cada dos años. Este auto fue una actualización del popular Ford 40 con motor V-8. El motor de cuatro cilindros, que venía utilizándose desde la aparición del modelo Ford A, ya no se ofrecía, Ford dejó solamente al motor V-8 para todos los vehículos que se fabricaban en ese año de 1935. Asimismo las mejoras en el carburador, ahora doble, permitieron alcanzar los 85 CV.

Visualmente, el Ford 1935 era mucho más moderno, con la rejilla o parrilla frontal muy vistosa, las llantas ya no tenían radios sino que eran integralmente hechas de acero. Se ofrecían variantes en los distintos modelos: el estándar, el de lujo, cupé, tudor, four door sedan, sedán convertible y una camioneta con carrocería de madera. En total se vendieron 820.000 unidades del Ford 48 en su trayectoria de fabricación que finalizó en el año 1936. Visualmente son mucho más diferentes las parrillas delanteras de los modelos 48 en sus dos años de fabricación que lo que lo fueron los modelos 40.

Línea Ford 1937-1940

Artículo principal: Ford 1937

La línea Ford 1937 fue una serie de automóviles fabricados por la Ford Motor Company en Estados Unidos entre los años 1937 y 1940. Estos modelos de Ford fueron una versión mejorada del Ford 48, al que se le realizaron cambios importantes en el motor Ford V-8 para mejorar la potencia. El valor con que salió al mercado del automóvil era de 850 (dólares). Se le hicieron reformas cosméticas, dándole mayor redondez a las partes del capó, colocándole rejillas de ventilación lateral y haciendo de la parrilla o (frente de entrada de aire para el radiador) un formato en V.

En los años de la depresión económica de Estados Unidos, este vehículo que se comenzó a fabricar en el año 1937. Con el paso del tiempo, fue sufriendo arreglos en su imagen, manteniendo la mecánica en general, salvo algunas innovaciones en el freno y la iluminación. El modelo de Ford que se fabricó en 1938 apareció en el mercado de ese año con una parrilla o frente modificado donde se le da forma de corazón. En el año 1939 se volvió a cambiar el formato de la parrilla achicando su formato y colocándola en la parte media inferior. En este año se le practicaron mejoras a los frenos, estrenando por primera vez frenos hidráulicos, los faros se hicieron en unidades selladas y se mejoró el motor con innovaciones en el carburador. En el año 1940 nuevamente se hicieron arreglos cosméticos, aplicando brazos hidráulicos a la tapa del motor (capó).

Línea Ford 1941-1948

Artículo principal: Ford 1941

El Ford 1941 fue un vehículo fabricado por Ford Motor Company en Estados Unidos, a partir del año 1941. Totalmente diferente en su diseño respecto a la línea '37-40, este nuevo modelo era mucho más grande y con líneas estéticas muy bien logradas. Ford lo sacó al mercado con dos tipos de motores, el clásico V-8 y los seis cilindros en línea. Fue un vehículo más veloz que los creados con anterioridad, la suspensión fue mejorada, lo mismo que en su confort, haciendo de él un coche más silencioso y suave, ya que se introdujeron sistemas de aislación y resortes en los asientos para permitirle mayor suntuosidad. Las líneas eran envolventes y redondeadas.

La llave de arranque tenía un sistema de bloqueo con el volante, para darle seguridad, además del arranque eléctrico tenía una palanca, que se podía utilizar para desaflojar las turcas de las ruedas y para darle arranque manual en caso de que la batería estuviera muerta, la misma se introducía en un pequeño agujero situado en el frente del vehículo, permitiendo acoplar al motor, este sistema manual de arranque tenía un desbloqueo de seguridad.

La Ford Motor Company detuvo la fabricación de vehículos para la venta el 10 de febrero de 1942, por la implicación de Estados Unidos en la Segunda Guerra Mundial, no obstante se alcanzaron a producir muchos vehículos Ford 1942 hasta el cierre de la fábrica, dedicada después a producir artículos para las Fuerzas Armadas de los Estados Unidos.

Las camionetas siguieron fabricándose hasta el 3 de marzo de ese año 1942. El modelo había sufrido algunos cambios cosméticos, por ejemplo la parrilla que tenía la forma de una máquina de afeitar y se mejoraron los sistemas de suspensión, haciéndolo aún más suave que el anterior modelo.

Ford produjo de estos vehículos para ser afectados al gobierno y al ejército, en tiempos de guerra, fue el modelo de 1942, que lo fabricó hasta el año 1945.

La producción civil se reanudó en el mes de julio de 1945 y se lanzó un modelo mejorado estéticamente para atender un público deseoso por los automóviles, lo que sería el adelantamiento del Ford 1946, incorporando un motor de mayor fuerza y sacando un modelo con laterales hecho en madera.

En el año 1947 Ford sacó un nuevo modelo mejorando más la estética, incluyendo detalles de molduras y comienzan a salir con luces de estacionamiento, al incorporar dos pequeños faros por debajo de los faros principales y aparecen los cubre llantas.

El año 1948 fue el último año para el viejo estilo de Ford, con un modelo completamente nuevo lanzado hacia la mitad del año. El convertible de madera terminaría este año con tan sólo 28 vehículos construidos (el station wagon de madera sería reemplazado con el acero para la temporada 1949).

Línea Ford 1949-1951

Artículo Principal: Ford 1949

La línea Ford 1949 fue una serie de automóviles de la Ford Motor Company de Estados Unidos, que se comenzó a fabricar en el año 1949.

Después de la buena aceptación del modelo Ford 1941 versión 1948, Ford rediseñó los coches para el año 1949, creando un nuevo modelo que mantenía los motores de seis cilindros en línea y el motor V8, con mejoras de potencia.

Los Ford 1949 debutaron en una fiesta de gala que se realizó en el Hotel Waldorf-Astoria de Nueva York en junio de 1948. La nueva estructura de acero integrada fue anunciada como un "cuerpo de salvavidas", e incluso el vagón de madera era de acero en su interior.

Las líneas de lujo y super lujo fueron sustituidas por una nueva norma, los coches tenían un aspecto moderno con guardabarros trasero completamente integrada y una defensa en el frente y en la parte posterior del automóvil muy vistosa de acero cromado.

El año 1950 vio un nuevo Ford "sedán deportivo" de dos puertas con dos tonos de pintura destinado a dar batalla a la competencia con la marca Chevrolet, que habían sacado al mercado un modelo muy popular en el año 1950.

El 1951 Ford presentó un opcional, el Ford-O-Matic de transmisión automática, vehículo que sale por primera vez al mercado automovilístico.

Referencias
 David L. Lewis (2005). 100 Years of Ford. Publications International. pp. 81–89. ISBN 0-7853-7988-6.
 David L. Lewis (2 005). 100 años de Ford. Publicaciones Internacionales. pp 97-110. ISBN 0-7853-7988-6.
 David L. Lewis (2005). 100 Years of Ford. Publications International. pp. 111–133. ISBN 0-7853-7988-6.
 David L. Lewis (2005). 100 Years of Ford. Publications International. pp. 135–151. ISBN 0-7853-7988-6.
 Lewis/mc Carville/Sorensen. Ford 1903 to 1984. Beekman House pp. 88-92. ISBN 0-517-41443-0

V8
Automóviles de Turismo Carretera

Ford V8


Karşılıksız aşk, bir tarafın diğer taraftan arzuladığı karşılığı göremediği aşk türüdür. Bu durum insanda genellikle kederli ve kaygılı bir ruh haline yol açmakla birlikte, depresyon ve öfori arasında ani duygusal kaymalara da sebep olabilir.

Karşılıksız aşk sonunda insanda bir saplantı hâlini alabilir, karşılık vermeyi reddeden arzu kaynağını sürekli takip etmek yahut ona kinle bakmak sık gözlemlenen durumlardır. Bu karmaşık durum, sanat tarihinde birçok baş yapıta esin kaynağı olmuştur.

Karşılıksız aşk acı verici bir durum olsa da aynı zamanda kimi insanlar için mutluluk kaynağı olabilir. Bu durumdaki insan birine aşık olma hissinin (karşılıksız dahi olsa) çektiği bütün acılara değdiğini düşünebilir. Vazgeçmeye çabalamak yerine bu halde kalmayı tercih edebilir. Kendini vazgeçmeye şartladığında bunu bir yenilgi hezimet olarak hisseder ve vazgeçemez.

Uzun bir süre, yıllarca, hatta on yıllarca sürebilecek karşılıksız aşk birkaç farklı şekilde son bulur. Eğer birey sonunda karşılık görürse duyguları genelde yatışır ve hatta bitebilir. Bu durumun aksine eğer birey karşılık görmemeye devam ederse sonunda çıkış yolu olarak intiharı seçebilir yahut artık karşılık bulamayacağını kabullenip arzularını başka bir kaynağa yönlendirebilir. Sonu olup olmayacağı o kişinin içinde beslediği güzel ve saf duygulara bağlıdır.

Ayrıca bakınız
 Platonik aşk

Aşk

Karşılıksız aşk


Pakistan'da 8 Ekim 2005'te meydana gelen 7,6 büyüklüğündeki deprem, Türkiye saati ile 07.50'de oldu ve 1 dakika, 19 saniye sürdü. Ölü sayısı resmî kayıtlarda yaklaşık 75 bin kişi olarak belirtilmiştir. Ölenlerin 73.338'i Pakistan'da, 1.400 kadarı da Hindistan'da bulunmaktadır. Merkez üssünün İslamabad'ın 95 kilometre kuzeydoğusundaki Keşmir bölgesi olduğu bildirilmiştir. Deprem, Hindistan ve Afganistan'da da etkili olmuştur.

Kızılay ve AKUT Arama Kurtarma Derneği kurtarmaya katılmış ilk ekiplerdendir. Hâlihazırda birçok insani yardım örgütü çalışma yürütmüştür. Ankara Sivil Savunma Arama ve Kurtarma Birlik Müdürlüğü personelinden 20 kişi arama ve kurtarma faaliyetlerine katılmıştır. Kurtarma ve ceset çıkartma işleri yanında, kireçleme ve kullanım sularının ilaçlanması görevlerini de gerçekleştirmiştir.

Galeri

Ayrıca bakınız
 Güney Asya'daki depremler listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Tam Odak Mekanizma Çözümü

Pakistan'daki depremler
Keşmir depremi

2005 Keşmir depremi


Bullying-ul este definit ca fiind un comportament ostil/de excludere și de luare în derâdere a cuiva, de umilire. Cuvântul "bullying" nu are o traducere exactă în limba română, însă poate fi asociat cu termenii de intimidare, terorizare, brutalizare. Bullying-ul nu presupune existența unui conflict bazat pe o problemă reală, ci pe dorința unor persoane de a-și câștiga puterea și autoritatea, punându-i pe alții într-o lumină proastă. Fenomenul bullying poate fi prezent în orice tip de comunitate, în grupuri sociale, unde persoanele interacționează unele cu altele: la școală, la locul de muncă, în familie, în cartiere, în biserică, în mass-media, chiar între țări etc. Se creează astfel o stare de conflict, care nu poate fi depășită decât dacă se conștientizează existența fenomenului.

Bullying-ul este o acțiune care produce injurii celorlalți efectuată în mod repetat, care se poate manifesta fizic, prin agresivitate fizică sau psihologic, prin producerea unor daune emoționale. Instrumentele acestui fenomen sunt cuvintele, acțiunile sau excluderea socială. Fenomenul de bullying poate fi inițiat de o persoană sau de un grup de persoane (mobbing), implicând un raport de putere inegal, deoarece victima, în cazul acestui fenomen nu dispune de resurse (fizice, psihologice, sociale) pentru a se apăra. Victima pozează într-o ipostază de regulă vulnerabilă, care prezintă anumite slăbiciuni pe care bully-ul le poate exploata. Victima manifestă imposibilitate de apărare și sentimente de neputință. Spectatorii (bystanders) sunt și ei persoane implicate în fenomenul de bullying, chiar dacă nu în mod direct, însă asistă la acțiune. Bullying-ul este considerat o formă de violență fizică și psihologică, o conduită intenționată care vizează producerea unor prejudicii (rănire, distrugere, daune) unor persoane (inclusiv propriei persoane), cu diferite cauze care determină noi forme de violență.

Definiție și etimologie
Termenul de "bullying" vine de la englezescul "bully", care înseamnă bătăuș, huligan.

Bullying reprezintă o formă de abuz emoțional și fizic, care are trei caracteristici:
 intenționat – agresorul are intenția să rănească pe cineva;
 repetat – aceeași persoană este rănită mereu;
 dezechilibrul de forțe – agresorul își alege victima care este percepută ca fiind vulnerabilă, slabă și nu se poate apăra singură.
Termenul "bullying" s-ar traduce prin "intimidare", dar nu se rezumă doar la asta, pornește de la simpla necăjire, etichetare, batjocură, răspândire de zvonuri până la violență fizică. Comportamentul de bullying se face simțit mai ales atunci când există diferențe de ordin economic, rasial, cultural, de vârstă etc., iar copii îl învață de la adulți, copii mai mari, televizor.

Senatul României a adoptat în data de 03.12.2018 un proiect de lege (în curs de promulgare), care ar completa Legea Educației Naționale nr. 1/2011. Printre completările propuse se numără și definiția violenței psihologice, astfel:

Formele bullying-ului

Cazurile de bullying implică cel puțin un agresor și o victimă, iar, în unele cazuri, există și martori. Agresorul vrea să fie cel mai cool rănindu-i, intimidându-i sau jignindu-i pe cei din jurul său. Este temperamental, inflexibil, încrezător și nu îi place să accepte regulile. De cele mai multe ori nu are empatie și chiar se bucură că produce durere celorlalți. Dorește să domine și să-i controleze pe ceilalți, exagerează în situații obișnuite. Agresorul abuzează de putere pentru a-i răni pe ceilalți, deliberat și în mod repetat. Victima (persoana agresată) este copleșită de teamă. Unii elevi sunt predispuși să fie abuzați din cauză că sunt "diferiți". De cele mai multe ori, victimele agresorilor sunt elevii care au următoarele caracteristici:

 supraponderali sau subponderali,
 au abilități sociale scăzute,
 au puțini prieteni sau nu au prieteni,
 sunt săraci sau bogați,
 au religie sau rasă diferită,
 sunt scunzi sau prea înalți,
 au slabe abilități sportive,
 sunt inteligenți, talentați,
 au dizabilități fizice,
 sunt persoane noi din grup,
 au părinți divorțați sau
 sunt pur și simplu "diferiți" de ceilalți.

Spectatorul sau martorul este cel care vede fenomenul bullying, dar decide să nu intervină, de cele mai multe ori din frica de a deveni chiar el/ea o victimă. Unii spectatori instigă agresorul să abuzeze victima. Majoritatea spectatorilor acceptă în mod pasiv, privind și nefăcând nimic. De foarte multe ori, spectatorii pasivi formează audiența agresorului care dorește să obțină atenție și popularitate. Astfel, el este încurajat să continue comportamentul agresiv. Spectatorul însă poate avea un rol important în oprirea agresiunii.

Putem discuta despre bullying fizic, verbal, sexual sau psihic. Manipularea, bârfa, constrângerile, criticile, minciunile, zvonurile, satirizarea, comicul exagerat adresat unei persoane sau unui grup de persoane (în clasă, în cancelarie, pe holuri, în curtea școlii etc.), diferențelor pe care acestea le prezintă (înălțime, greutate, culoarea ochilor, culoarea părului, nivel cognitiv, potențial de învățare, rasă, etnie, religie, dizabilitate, tip de familie, nivel de cultură etc.) constituie comportament de tip bullying.

Bullying-ul școlar

Cercetările de specialitate consideră câțiva factori școlari care au un rol în dezvoltarea și favorizarea comportamentului de bullying. Pepler, Craig și Connolly (1997) aseamănă interacțiunea de tip bullying cu un "dans macabru" dinamic (activ și interactiv) care se petrece între agresor și victimă. Goldstein (1995) vede interacțiunile de tip agresiv ca pe un "duet" între individ și mediul social înconjurător, unde cel din urmă determină intensitatea agresivității. Este subliniată încă o dată importanța contextului social în evoluția și escaladarea interacțiunii de tip bullying. Constituit pe mai multe nivele, acesta capătă forma unui "sistem social interactiv". Copilul, cu rol social de elev în școală, este parte integrată a acestui sistem social în care funcționează, cu alte cuvinte, contextul social – școala ca sistem – prezintă o importanță deosebită în formarea și evoluția comportamentului de bullying.

Există diferențe de gen în cadrul victimizării din școli, clar subliniate de majoritatea cercetărilor în domeniu. În acest sens, este remarcată predispoziția băieților la adoptarea unui comportament de victimizare/bullying și a unei posturi de agresor, spre deosebire de fete. Evidențele științifice arată că fetele se implică mai mult în acțiuni de bullying indirect adoptând comportamente de răspândire de zvonuri răutăcioase, excludere socială, respingere. Marsh et al., 2011, prin studiul său asupra unor metanalize de seamă (Ostrov și Godleski, 2010; Archer, 2004; Card et al., 2008), conchide că există evidențe științifice care să susțină că băieții apelează mai mult la victimizare fizică decât fetele, în schimb, nu există diferențe semnificative de gen în cazul agresivității indirecte, victimizarea relațională. Cercetătorii raportează posibile explicații la conținutul itemilor care vizau mai multe forme de agresivitate indirectă care nu au fost demarcate conceptual suficient și pe seama percepției respondenților – este posibil ca fetele să nu declare rata reală a acestui comportament, deoarece au o percepție diferită vis-à-vis de formele agresivității indirecte, mai subtile și mai puțin observabile față de cea directă.

Comportamentul de bullying se face simțit mai ales atunci când există diferențe de ordin economic, rasial, cultural, de vârstă etc., iar copiii îl învață de la adulți, copiii mai mari, televizor. În procesul de creștere, aproape fiecare copil experimentează "necăjirea" (teasing) de către cei mai mari și adulți. Poate pentru aceștia este o simplă joacă, dar, pentru copil, este un model de comunicare de la cel puternic către cel slab; copilul este în plin proces de achiziții, încă nu are capacitatea de a discerne între bine și rău, încă nu poate prevedea pe termen lung consecințele faptelor sale sau ale altora, așa că interiorizează comportamentul, modelul de la cei apropiați lui și care îi asigură supraviețuirea sau din alte surse atunci când părinții săi îl acceptă prin neimplicare. Copilul învață și el să "necăjească" și, făcând acest lucru în mod repetat, comportamentul devine "bullying" și se manifestă:
 verbal: amenințări, etichetări, batjocură;
 psihologic: izolarea victimei, răspândirea de zvonuri;
 fizic: lovire, împingere.
Victimele bullying-ului sunt adesea timide, cu stimă de sine scăzută, abilități sociale slabe, în general mai puțin puternice din punct de vedere fizic decât colegii lor; agresorii îi aleg după aceste criterii tocmai pentru a se pune ei în siguranță deoarece, de obicei, aceștia nu se răzbună.

Cyberbullying

Așa cum o indică și termenul, cyberbullying-ul este o formă de bullying care se manifestă prin mijlocirea tehnologiei digitale. La rândul său, bullying-ul, încadrat între comportamentele agresive, are caracteristici proprii care îl definesc și diferențiază de alte tipuri de agresivitate. Astfel bullying-ul este 1. comportamentul agresiv; 2. repetat în timp; 3. făcut de un individ sau un grup de oameni împotriva unui individ sau grup; 4. cu intenția de a răni; 5. în condițiile unui dezechilibru de forțe între victimă(e) și agresor(i). Aceleași caracteristici se regăsesc și în cyberbullying, ceea ce îi face pe unii autori să considere că ceea ce le diferențiază pe cele două, anume mediul de manifestare (față în față sau prin tehnologie digitală), nu este de natură să schimbe în mod fundamental caracteristicile fenomenului. Alți autori consideră din contră că, prin mediul specific de manifestare, cyberbullying-ul capătă câteva caracteristici proprii. Astfel, pentru Grigg (2010), cerința de "dezechilibru de forțe" dintre victimă și agresor și cea a "repetiției" (actului) trebuie să fie reevaluate și reinterpretate pentru a se aplica cyberbullying-ului. Astfel, vechile variabile care defineau dezechilibrul de forță din bullying tradițional, anume vârsta, sexul și puterea fizică, par să nu mai aibă relevanță în mediul electronic unde anonimitatea și distanța fizică sunt caracteristici care definesc interacțiunea dintre persoane. Eventual, se poate accepta că în cazul cyberbullying-ului sunt necesare pentru agresor competențe sociale și digitale sporite, dar deținerea acestora nu îți garantează că ești ferit de a deveni victimă a cyberbullying, așa cum, în bullying-ul tradițional, o forță fizică sporită minimiza sau chiar elimina riscul de a deveni victimă.

Deși este cea mai comună denumire pentru bullying realizat prin mijlocire tehnologică, cyberbullying-ul nu este totuși singurul termen utilizat, alături de el fiind folosiți termenii de electronic bullying, online bullying, internet harassment, online social cruelty și lista ar putea continua. Pentru unii autori, trecerea de la o denumire la alta se justifică prin dezvoltările tehnologice și schimbarea mediului folosit pentru agresiune. Pentru alții însă, opțiunea pentru un termen este mai degrabă o problemă de alegere a celui care cuprinde cât mai multe dintre mediile prin care poate avea loc agresiunea sau, în altă variantă, alegerea unui termen în defavoarea altuia să se datoreze prezenței sau nu a condițiilor mai sus menționate. Spre exemplu, Grigg (2010) pledează pentru distincția clară între cyber-agresiune și cyberbullying, primul termen nefiind limitat de condiția repetitivității, fiind astfel mai larg și cuprinzându-l pe al doilea.

Cauzele bullying-ului
Expunerea la violență a unei persoane poate duce mai departe, precum "efectul fluturelui", la alte fenomene de bullying, atât din partea agresorului, cât și din partea celui agresat. De multe ori, agresorul adoptă violența ca ultimă posibilitate de defulare și exprimare, fiind la rândul său abuzat ori neglijat. Cauzele cele mai des întâlnite care determină astfel de comportamente ale agresorului pot fi lipsa de empatie, egocentrismul, orgoliul, superficialitatea relațiilor umane, și, mai ales, expunerea și preluarea unor modele de comportament similare.

Bullying-ul nu este o etapă normală a dezvoltării copiilor și adolescenților și e considerat ca fiind un fenomen ce precede comportamente agresive cu consecințe și mai grave. De asemenea, bullying-ul poate contribui la crearea și menținerea unui mediu de teamă și intimidare în școală. Aproape zece ani de cercetare arată că fenomenul în discuție poate afecta foarte serios funcționarea psihosocială, învățarea și sănătatea celor care îi devin victime.

Statistici
La nivel global, în perioada 2011–2013, serviciile Telefonul Copilului de pretutindeni au înregistrat 251.640 de cazuri de bullying. Mai mult, 9 din 10 cazuri de bullying au avut loc în școală, conform analizei realizată de Child Helpline International, în urma apelurilor efectuate la Asociațiile Telefonul Copilului la nivel global, în ultimul deceniu.

În urma datelor colectate în ultimul deceniu, din 126 de milioane de apeluri efectuate la serviciile telefonul copilului, aproape 18% (adică aproximativ patru milioane) se referă la abuz și violență asupra copilului și includ următoarele categorii: bullying, abuz emoțional, abuz fizic, abuz sexual și neglijare. Numai în Europa au fost înregistrate mai mult de 500.000 de apeluri.

Studiile arată că între 15–25% din elevii americani sunt victime ale bullying-ului, în timp ce o proporție de 15–20% declară că sunt inițiatori ai acestor comportamente.

Forma de bullying emoțional este mai des întâlnită în rândul fetelor, în timp ce forma de bullying fizic se regăsește în rândul băieților.

Victimele fenomenului bullying în lume sunt 43% băieți și 57% fete, iar în Europa, 42% băieți și 58% fete. Aproape 63% dintre apelurile înregistrate de serviciile Telefonul Copilului din Europa menționează forma de bullying emoțional drept cea mai răspândită, urmată de bullying-ul fizic (24%).

Mai mult de 90% dintre victime în Europa au indicat colegi de școală drept agresori și mai mult de 10% dintre aceste situații au inclus prieteni. În alte 4% din cazuri sunt acuzați profesorii.

În România
Conform datelor UNICEF, România este pe locul I în Europa la numărul de elevi cu vârsta între 11 și 15 ani care agresează alți colegi. Aproape jumătate dintre copiii din România – 46% – au fost la un moment sau altul victime ale bullying-ului, 53% dintre aceștia fiind fete și 47% băieți. În perioada octombrie 2011–octombrie 2013, Asociația Telefonul Copilului a înregistrat 2.907 cazuri de bullying în România, 45,72% din cazuri vizând violența fizică, 22,86% violența verbală, 15,24% abuzul emoțional și 14,28% abuzul relațional. Printre efectele fenomenului bullying s-au înregistrat: depresii și tulburări de comportament (33,15%), excludere și dificultate în relaționare (procentaj de 29,78%), gânduri suicidare (15,17%), frică și anxietate (12,92%), criză de identitate și singurătate (4,49%). Un studiu al Asociației Telefonul Copilului arată că, în 2018, acest fenomen a afectat unul din doi copii care au apelat la serviciile acestui ONG. 77,22% dintre situațiile de abuz de tip bullying au avut loc în grădiniță/școală, iar 22,78% au avut loc în spațiul public.

Un studiu comprehensiv al organizației "Salvați Copiii" cu privire la fenomenul de bullying în școlile românești relevă faptul că 1 din 4 copii este umilit în mod repetat în fața colegilor. Mai mult, 4 din 10 copii au fost răniți ca urmare a comportamentelor violente repetate ale altor colegi. Un alt lucru scos la iveală de studiul "Salvați Copiii" este că elevii răspândesc zvonuri umilitoare și denigratoare cu privire la colegii lor. 37% dintre copiii participanți la chestionar au mărturisit că s-au răspândit astfel zvonuri în școală despre ei. 84% dintre copii afirmă că au fost martorii unei situații în care un copil amenință un altul, 80% a uneia în care un copil este umilit de alt copil, iar 78% au asistat la situații repetate în care un copil era îmbrâncit și lovit ușor de către alți copii. De asemenea, 73% dintre copii afirmă că au fost martorii unor situații de bullying în școala în care învață, 58% au asistat la situații de bullying în propria clasă, 46% în grupul de prieteni, iar 69% în mediul online. Potrivit studiului, cei mai vulnerabili sunt copiii de etnie romă, cei cu dizabilități, cu probleme de greutate, ori mai timizi de fel.

În 2019, conform primului studiu sociologic desfășurat în România în rândul copiilor, părinților și cadrelor didactice cu privire la existența bullyingului în școli, comandat de Asociația Telefonul Copilului, 72% dintre elevi sunt victime ale acestui fenomen, dar doar 40% dintre respondenți au avut curajul să își recunoască postura de victimă.

51% dintre copiii victime apreciază ca principalul motiv pentru care au fost agresați este aspectul fizic. 62% dintre victime au fost agresate de un alt elev, iar o treime de un grup de elevi (33%).

42% dintre copiii martori la episoadele de bullying au intervenit în apărarea victimei. Însă, întrebați cum au reacționat colegii lor după un astfel de gest de interes social: 60% au considerat că a trecut neobservat comportamentul lor, 21% au fost priviți drept eroi, 16% - drept turnători, iar 10% - au fost și ei apoi agresați.

O concluzie îngrijorătoare privind motivele pentru care un copil a agresat un altul este că 50% dintre aceștia au considerat că victimele au meritat acest tratament, 36% au afirmat că și ei au fost agresați de persoana respectivă și au simțit nevoia să se răzbune, 29% au dorit să se impună, 15% consideră că mai mulți colegi se comportă astfel cu acea persoană și au făcut și ei la fel, 11% au făcut-o ca să se distreze, iar 6% au afirmat că astfel de comportamente sunt ceva obișnuit la ei în școală și nu consideră că au făcut nimic deosebit.

La rândul lor, 7 din 10 profesori admit prezența fenomenului bullying în școala unde profesează. În ceea ce privește măsurile care pot fi adoptate, 81% dintre elevi consideră că este necesar ca profesorul/dirigintele să le vorbească despre bullying în orele de curs, profesorii semnalând în unanimitate această necesitate, iar programa școlară să prevadă detalii despre acest fenomen. 87% dintre părinți și 91% dintre cadrele didactice consideră că se impune adoptarea unor măsuri legislative referitoare la prevenirea și intervenția în cazuri de bullying.

Efectele bullying-ului
Efectele bullying-ului pot fi grave, chiar fatale. Se indică faptul că persoanele, indiferent dacă sunt copii sau adulți, care sunt supuse permanent comportamentului abuziv, prezintă risc de stres, îmbolnăviri și chiar sinucidere. Victimele hărțuirii pot suferi pe termen lung probleme emoționale, probleme de comportament, probleme sociale, singurătate, depresie, anxietate, stimă de sine scăzută, o creștere a frecvenței îmbolnăvirilor. În 40,10% dintre situațiile de abuz de tip bullying, copiii au expus efecte ale acestui fenomen care reprezintă riscuri majore asupra sănătății mintale a copiilor victime. Conform datelor colectate de Asociația Telefonul Copilului, cei mici simt nevoia să se izoleze, se simt singuri sau au dificultăți în relaționare cu ceilalți copii, manifestă teamă și stări de anxietate în prezența colegilor de școală în procentaj de 74,29%. De asemenea, în procentaj de 25,71%, copiii simt nevoia să se automutileze, au tentative de suicid, gânduri suicidare și doresc să abandoneze școala.

Acest fenomen amplu, de cele mai multe ori, lasă urmări fizice, verbale, raționale și chiar sociale. Pe plan fizic se pot asocia de la îmbrânceli și lovituri până la mușcături, zgârieturi și vânătăi. Pe plan verbal, le putem asocia cu țipete, folosirea poreclelor, amenințări și insulte care aduc victimei o stare de anxietate și disconfort. La nivel relațional, victimele ajung să se izoleze, sau să fie intimidate și chiar manipulate ceea ce îi va afecta și social, pentru că se vor marginaliza și se vor autoexclude chiar și din situațiile unde nu sunt expuse.

Combaterea bullying-ului
La nivel internațional acest fenomen este cunoscut și studiat, însă în România există un număr foarte mic de specialiști în domeniul bullying-ului și foarte puține programe de prevenire și stopare a acestui fenomen. În a doua parte a anului 2018, Asociația Telefonul Copilului a elaborat o serie de propuneri pentru implementarea unor politici publice privind recunoașterea formală a fenomenului bullying în școli și dezvoltarea de proceduri de identificare, intervenție și soluționare a acestuia. Măsurile concrete propuse autorităților constau în: reglementarea consilierii psihologice în unitățile de învățământ, introducerea unor teme legate de bullying în curriculumul școlar în cadrul orelor de consiliere și orientare, dirigenție, ca subiecte de educație civică incluse în manualele aferente; monitorizarea audio-video a unităților de învățământ a grădinițelor, nu numai a școlilor; supravegherea video în spațiile publice din perimetrul instituțiilor de învățământ. În noiembrie 2019 a fost promulgată legea care prevede interzicerea comportamentelor de tip bullying în toate unitățile de învățământ. O a doua inițiativă legislativă, rezultat al propunerilor de politică publică înaintate de Asociația Telefonul Copilului și de partenerii acesteia, care conține soluții concrete pentru preîntâmpinarea episoadelor de bullying în școli, se află în circuitul de legiferare. În decembrie 2019, Asociația Telefonul Copilului  a organizat Forumul Național Anti-Bullying, primul eveniment din România dedicat dezbaterilor privind politicile publice pentru combaterea acestui fenomen în rândul copiilor.

Note

Bullying


The Ironsides were troopers in the Parliamentarian cavalry formed by English political leader Oliver Cromwell in the 17th century, during the English Civil War. The name came from "Old Ironsides", one of Cromwell's nicknames.

The model regiment
Cromwell first mustered a troop of cavalry (then referred to as "horse") at Huntingdon in Huntingdonshire, on 29 August 1642, early in the Civil War. John Desborough was quartermaster. The troop was late in being organised, and arrived too late to participate in the Battle of Edgehill, the first pitched battle of the war. Cromwell however did witness the defeat of the Parliamentarian horse at the battle and wrote to fellow Parliamentarian leader John Hampden,

Your troopers are most of them old decayed servingmen and tapsters; and their [the Royalists'] troopers are gentlemen's sons, younger sons and persons of quality; do you think that the spirits of such base and mean fellows [as ours] will ever be able to encounter gentlemen that have honour and courage and resolution in them?

Within the Eastern Association
It is evident that Cromwell's answer to his own question lay in religious conviction. Early in 1643, he was given a commission as colonel and expanded his troop into a full regiment in the newly formed Army of the Eastern Association, under the command of Lord Grey of Warke and then the Earl of Manchester. By 11 September that year, he referred to them in a letter to his cousin Oliver St. John as a "lovely company". A champion of the "godly", Cromwell became notorious for appointing men of comparatively humble origins but stoutly-held Puritan beliefs as officers, who would then attract men of similar background and leanings to the regiment. He wrote to Sir William Spring, who disagreed with this policy,

I had rather have a plain russet-coated captain that knows what he fights for and loves what he knows, than that which you call a gentleman and is nothing else. I honour a gentleman that is so indeed.

On  28 July 1643, the regiment took part in the Battle of Gainsborough, where Royalist cavalry were defeated. One of the troop captains, James Berry, is stated to have killed the Royalist commander, Sir Charles Cavendish, a relation of the Marquess of Newcastle (Commander-in-Chief of the Royalist forces in the North).

The regiment's troops in 1643 were:
Colonel Oliver Cromwell's
Major Edward Whalley's
Captain John Desborough's
Captain Valentine Walton (Junior)'s
Captain Oliver Cromwell (Junior)'s
Captain James Berry's
Captain Robert Swallow's, known as the "Maiden Troop" and drawn from Norwich.
Captain Ralph Margery's
Captain Henry Ireton's (Transferred from the Earl Of Essex's regiment)

By April, 1644, after two years of war, Cromwell's unit had grown into a "double" regiment of no less than 14 troops. (A regiment normally had only 6 troops). Cromwell by this time was Lieutenant General of the Horse in the Parliamentarian Army of the Eastern Association, and the regiment would be routinely commanded by its lieutenant colonel, Cromwell's cousin Edward Whalley. The regiment played a major part in the victory over the Royalists at the Battle of Marston Moor, where the discipline of Cromwell's wing of horse was decisive. Where a victorious wing of Royalist cavalry scattered in search of plunder, Cromwell's men rallied after defeating their immediate opponents, and then swept the disordered Royalist armies from the field. Captain Valentine Walton, Cromwell's nephew, died of wounds after a cannon shot smashed his leg during the battle.

It was a different story by the time of the Second Battle of Newbury later that year. The Parliamentarian high command of Sir William Waller, the Earl of Manchester, Sir William Balfour and Cromwell decided to split their large force into two. Cromwell, the Eastern and London Association Cavalry and the Southern Association headed across the river and toward Donnington Castle in the West. The regiment was part of the first attack on the King's western forces under Goring and Astley, but was beaten back and had to be relieved by Cromwell's fellow commander, Sir William Balfour, and his London horse.

The template for the New Model Army
Cromwell's double regiment was later split into two regiments (Sir Thomas Fairfax's and Edward Whalley's), which became the nucleus of the New Model Army's cavalry. Shortly before the Battle of Naseby, Cromwell was reappointed Lieutenant General of Horse in the army, and later became its commander. "Ironsides" seems to have become the term for all cavalry in the army, regardless of their origin.

Two "divisions" i.e. half-regiments of three troops each, one from each of Fairfax's and Whalley's regiments, under Major Christopher Bethel and Major John Desborough, mounted a remarkable charge at the Battle of Langport, where they galloped up a narrow lane and attacked the Royalist Army of Lord Goring in front, putting the entire army to flight.

Dress, equipment and nature

Although the phrase "Ironside" suggests heavily armoured men, Cromwell's troops were equipped in the common cavalry style of the day, termed the harquebusier, with armour limited to a back and breastplate, and "pot" helmet. It does seem that they presented a uniform appearance which contrasted with that of the Cavalier horse, which became increasingly individual during the war through shortage of equipment or personal choice.

As Puritans, the Ironsides often attributed their glory in battle to God. Their religious beliefs extended to the field where they adhered to strict ethical codes. In quarters, they did not drink or gamble. They did not partake in the traditional spoils of war and did not rape, or pillage defeated opponents.

In fiction
The Ironsides are featured in Rosemary Sutcliff's 1953 historical fiction novel Simon, and are portrayed as being very professional soldiers with strong puritan religious tendencies.

In music
Lawrence J. Epstein writes that the lyric "heaven is like Ironside's" in Bob Dylan's I Pity the Poor Immigrant refers to the puritanical view of religion shared by the followers of Cromwell.

See also
 Cromwell's Soldiers' Pocket Bible

Notes

References

Further reading
 Edwards, P. R. "The supply of horses to the parliamentarian and royalist armies in the English Civil War." Historical Research' 68.165 (1995): 49-66.
 Firth, Charles Harding. "The Raising of the Ironsides." Transactions of the Royal Historical Society (New Series) 13 (1899): 17-73. How Cromwell raised his troops.
 Roberts, Keith. Cromwell's War Machine: The New Model Army, 1645-1660 (Pen & Sword, 2005).
 Robinson, Gavin. Horses, People and Parliament in the English Civil War: Extracting Resources and Constructing Allegiance (Routledge, 2016).
 Tincey, John, and Graham Turner. Ironsides: English Cavalry 1588–1688'' (Osprey, 2002)

New Model Army
17th-century English Puritans
Military units and formations of the English Civil War

Ironside (cavalry)


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 23. svibnja  Thomas Bernard Croat, američki botaničar i kurator

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Biologija u 1938.


භෞතික භූ විද්‍යාවට අනුව වැටියක් යනු වායුව ක්‍රියාවලියක අනුව ගොඩනැගුනු වැලි කන්දකි. සුළගේ බලපෑම අනුව වැටියේ හැඩය හා ප්‍රමාණය වෙනස්කම් වලට භාජනය වේ. බොහෝ වැඩි සුළං මුහුනතේ වැලි ඉහළට එසවීම නිසා දික් හැඩයක් ගන්නා අතර අතුරු මුහුනකේදි බෑවුම කෙටිවේ. වැටි අතර පිහිටන නිම්නය හෝ පල්ලම ස්ලැක් ලෙස හැදිනවේ. වැටි පිටිය යනු වැලි වැටි බොහෝ සංඛ්‍යාවක් ඇති ප්‍රදේශයකි. මෙවැනි විශාල බිම් අර්ග් ලෙස නම් කෙරේ.

සමහර වෙරළාශ්‍රිත ප්‍රදේශ වල වෙරළ තීරයට සමාන්තර වැටි එකක් හෝ කිහිපයක් දක්නට ලැබේ. බොහෝ ස්ථාන වල මුහුදේ කුණාටු රැළි වලින් සිදුවන විනාශය අවම කර ගැනීමට වැලි වැටි උපකාරී වේ. වඩා පැතිරැණු වැටි පවතින්නේ වෙරළාශ්‍රිතව වුවුද ප්‍රමාණයේ මහත් වැටි හමුවන්නේ රට තුළ පවතින අතීතයේ විලක් හෝ මුහුදු වෙරළක් ලෙස පැවතුනු වියලි බිම් ප්‍රදේශ වලිනි. වැලි, ගං ඉවුරැ, බොරළු සහිත ප්‍රදේශ, විශාල මෝය හා මුහුදු ප්‍රදේශ වල ජලය ගලායාමෙන්ද වැලි වැටි ඇතිවේ (දුරියම් ක්‍රියාවලිය)

කාන්තිකාරීකරණය -  මාර්ග දෙපස වැලි ගොඩ ගැසීම වළක්වාලිය හැකි එක් ක්‍රමයක් වන්නේ මාර්ග අවට ගස් හා වෙනත් වගාවන් ඇති කිරීමයි. වැලි වැටි මගින් ඇතිවන ප්‍රධානතම ප්‍රශ්නයක් වන්නේ මනුෂ්‍ය වාස වල ඉඩ ප්‍රමාණය අඩු කිරීමයි. වැලි වැටි වල පිහිටිම වෙනස් වන ආකාර කිහිපයක් වන අතර මේ සෑම ආකාරයට සුළග උපකාරි වේ.
මෙසේ වැලි වැටි චලනය වන එක් ආකාරයක් වන්නේ ප්ලවනයයි. මෙහිදී පොකුණක් මතින් විසින කරන ලද ගලක් ජලය මතින් පැන පැන යන ආකාරයට වැලි අංශු පොළොව මතින් ගමන් කරයි. මෙසේ ගමන් කරන අංශු තවත් වැලි අංශු මත ගැටීම නිසා එම අංශුද චලනය වීමට පටන් ගනී. වැඩි වේගයන් යුත් සුළගක් හේතුවෙන් අංශ වාතයේදි ගැටී ඇතිරිල්ලක් ආකාරයට ගමන් කරයි. විශාල වැලි කුණාටු වලදී වැලි වැටි 10m වැනි දුර ප්‍රමාණයක් වුවද මේ ක්‍රමයෙන් චලනය වේ. තවද හිම දෙකාරවයට ම වැලි ද හිමධාව (ඇවලාන්ඩ්) ලෙස සුළගෙන් ආවරණයව ඇති වැටි වල බැවුම් වලින් පහළට වැටේ. මෙමගින්ද වැටි ඉදිරියට ගමන් කරයි.

පින්තූරය - වැලිවැටියක සැකැස්ම 	1m 2 - Mesquite Death valley - ජාතික උද්‍යාන
3 - අව්බරි ආර්ග් - ලිබියාවේ ෆෙසාන් හි සහාර කාන්තාරය කොටස
4- සමහර වැටි විනෝදාස්වාදය සැපයීම සදහා යොදාගත හැක.
අප්‍රිකාවේ ගොඩනැගිලි හා වගාවන්ට වැලි කදු නිසා තර්ජන ඇතිවේ. මැද පෙරදිග හා චීනයේ වැලි කදු වාණිජ තෙල් මගින් පෙගවිමෙන් එහි චලනය නැවැත්වීමට උත්සහ කර ඇත.මෙය වැටි වල ජීවත්වන ජීවින්ට ඉතා හානි දායක වන අතර මෙය සදහා යොදාගන්නා තෙල් සිටිත සම්පතකි. වැලි බාධක ද මේ සදහා යොදා ගත හැකි නමුත් වඩාත්ම ඵලදායි බාධක නිර්මාණය සම්බන්යෙන් තවමත් පර්යේෂණ කෙරෙමින් පවතී. වැලි වැටි මගින් නගර හා කෘෂිකාර්මික ප්‍රදේශය විනාශ වීම වැළැක්වීම එක්සත් ජාතීන්ගේ පරිසර වැඩසටහනේ ප්‍රධාන කාර්යයක් වී ඇත.

වැලිවැටියක සැකැස්ම


Jordanville is a hamlet in the town of Warren, Herkimer County, New York, United States. Jordanville is in the northwestern part of Warren, at the intersection of New York State Route 167 and County Route 155. The community was settled by European Americans after the Revolutionary War and before 1791. Its name was derived from the nearby Ocquionis Creek, which was used by settlers for baptisms and likened by them to the Jordan River.

History
The hamlet was once served by the Southern New York Railroad, an electric trolley line that ran from Oneonta to Mohawk.

Gelston Castle
This castle was built in 1836 by Harriet Douglas Cruger, with stone sourced from Little Falls, New York. She had been inspired as a young woman by seeing Gelston Castle, owned by her uncle in Scotland, which she visited. Harriet Douglas was described as an independent and eccentric woman, who had her marriage bed sawed in half and used as two couches after an acrimonious divorce. She was profiled in Miss Douglas of New York, a book written by Angus Davidson in 1953.

The property passed to her niece Fanny (Monroe) Robinson, daughter of Harriet's sister Elizabeth Mary (Douglas) and her husband James Monroe, nephew of President James Monroe. Fanny Robinson left the castle to her son Douglas Robinson. He married Corrine Roosevelt, the sister of President Theodore Roosevelt. Their eldest son, Theodore Douglas Robinson, married Helen Roosevelt, a half-niece of President Franklin D. Roosevelt. Helen Roosevelt Robinson was the last family member to live in the house, passing away on July 8, 1962.

After Helen Roosevelt Robinson died, her grandson, Douglas Robinson Jr., sold the property to Jan Blair of New Jersey, who operated a retirement home on the premises. She sold the property to the Asian Conservation Laboratory in 1974. This organization subsequently sold the property to Frances Kudla, who operated a retirement home there.

Mrs. Kudla sold the property in 1979 to Mstislav Rostropovich, the Russian cellist who became musical director and conductor of the National Symphony Orchestra in Washington, DC. In 1983 he and his wife, soprano Galina Vishnevskaya, constructed a million dollar  contemporary residence on the sprawling estate grounds, yards from the castle.

Largely unoccupied for most of the second half of the 20th century, the castle fell into a state of complete disrepair, with almost all of the structure now collapsed much like its namesake in Scotland. After Rostropovich left the United States to return to his homeland of Russia in the late 1990s after the fall of the Soviet Union, the whole estate was marketed as Gelston Manor during 2000–2007. Rostropovich's mansion and associated property was sold separately in 2006–2007. Since then, the castle has been a subject of tours on occasions organized by the Herkimer County Historical Society. That organization has held an annual "Weekend at Gelston Castle".

In 2007, Gelston Castle was purchased along with the Rostropovich Mansion and  by the Safflyn Corporation. This environmental development corporation works with companies and individuals to reduce their carbon footprint, integrate renewable energy sources, promote environmentally safe products, and lower the bottom line for consumption of non-renewable resources. The Rostropovich Mansion has been renovated as a "Green Building" and is operated as a Wedding and Event Performance Center called Chateau Safflyn. The Castle is held as an historical attraction and the property is open for tours on a limited schedule.

Holy Trinity Monastery

The Holy Trinity Monastery for men (Russian Orthodox Church Outside of Russia (ROCOR), a jurisdiction within the Russian Orthodox Church) is located one mile (1.6 km) north of Jordanville. This monastery, which was founded in 1928, includes a cathedral, bell tower, monastic dormitory and Holy Trinity Orthodox Seminary; the latter was founded by 1948. The complex was listed on the National Register of Historic Places in 2011.

Other historic buildings
The Jordanville Public Library was listed on the National Register of Historic Places in 1984 and the Blatchley House near Jordanville in 2008.

Notable people
 William C. McDonald, first Governor of the State of New Mexico; born in Jordanville.
 Metropolitan Laurus (Škurla), born in Czechoslovakia, attended the seminary before ordination, and served at the monastery. Ultimately he became First Hierarch of the Russian Orthodox Church Outside or Russia, negotiating reconciliation with the Metropolitan Patriarchate in 2007. He died in Jordanville and is buried at the monastery. Metropolitan Laurus was succeeded, as First Hierarch, by Metropolitan Hilarion (Kapral).

References

External links
 Holy Trinity Monastery website
 History of Gelston Castle
 The Cemetery at Gelston Castle

Hamlets in New York (state)
Utica–Rome metropolitan area
Hamlets in Herkimer County, New York

Jordanville, New York