Isengard, J. R. R. Tolkien evreninde hayali yerdir.

İlk başlarda sadece Korunan orthanc ("kırılmaz taş")tan yapılmıştı ama sonradan entler Isengard kulesinin üstüne nehrin sularını yönlendirdi. Kule Kırılmaz taştan olduğu için yıkılmadı. Bundan dolayı saruman kulede hapis kaldı. Gandalf buraya gelerek Saruman'ın asasını kırdı aklığını elinden aldı. Gandalfta bilmeden onu aldı ve bunu karşıdakinin aleyhine kullanmayı öğrendi. İkinci Çağ'ın sonlarında, Gondor'un ilk zamanlarında Gondurlular kırılmaz taştan Orthanc Kulesi'ni inşa ettiler ve dağların yaşayan kayalarından oluşmuş Isengard Halkası'nı düzleştirip şekillendirdiler. Bu istihkâm Dumanlı Dağlar ile Ak Dağlar arasında bulunan ve Gondor'un batı savunmasında stratejik bir konuma sahip olan Geçit'i korumak için inşa edilmişti. Isengard, Geçit'in kuzey kısmına koruma sağlarken, Aglarond - daha sonraki ismi ile Miğfer Dibi- Geçit'in güney kısmına koruma sağlamaktaydı.

Bir müddetliğine Isengard, batı sınırlarını denetimini elinde tutan Gondorlu efendilerin yerleştiği bir bölge oldu. Isengard'da ayrıca Orthanc'ın boynuzları arasına çıkıp yıldızlar üzerinde araştırma yapan kültürlü insanlar ve arifler de konaklamaktaydı. Orthanc Taşı denilen ve krallığın diğer bölgeleriyle iletişim kurmaya yarayan palantír Kule'de tutulmaktaydı. Orthanc, Minas Anor ve Minas Ithil ile birlikte Gondor'un Üç Kulesi olarak sayılmaktaydı.

Fakat zaman geçtikçe, Gondor'un batı sınırlarındaki gözcülüğü azaldı. 1636'da gelen Büyük Veba'da Calenardhon -Isengard'ın yanı, Gondor'un batı bölgesi- nüfusu oldukça azaldı. Sağ kalan yerlilerin çoğu doğuya göç etmek durumunda kaldı. Gondor üzerindeki ana tehdit Doğu'daki düşmanlar olduğundan Gondor savunma açısından dikkatini bu yöne verdi.

Aradan geçen yıllardan sonra Isengard yerel reislerin soyuna bırakıldı. Reisler Gondorluydu fakat Isengard'ın içerisinde yahut çevresinde ikâmet eden tebaaları zamanla Bozdiyarlılarla ilişkiler kurdu, kanları karıştı. Bozdiyarlılar Dumanlı Dağlar'ın batısından göç eden topluluğa denmekteydi.

2510'da Calenardhon, Doğulular ve orklar tarafından istilâ edildi. İstilâ sırasında Isengard kuşatıldı. Lakin düşman kuvvetleri Celebrant Meydan Savaşı'nda kuzeyden gelen Genç Eorl komutasındaki Éotheod'e mağlup oldu. Zamanın Gondor Vekilharcı Cirion, Éotheod'e Calenardhon topraklarını ödül olarak bıraktı ve bu bölgeye Rohan denmeye başlandı.

Isengard Gondor'un bir istihkâmı olarak kalmaya devam etti. Fakat Isengard ile Gondor arasındaki bölge Rohan tarafından ayrılmış duruma gelmişti. Reis ve halkı Isengard Halkası'nda yaşamaya devam etti fakat Orthanc Kulesi kilitlenerek anahtarı Minas Tirith'e getirildi. Minas Tirith ile Isengard arasındaki bağ gün geçtikçe zayıfladı, en sonunda tamamen koptu. Isengard bağımsız bir kale durumuna geldi.

Kral Brego ve Kral Aldor dönemlerinde, Bozdiyarlılar Rohan'dan sürüldü. Bozdiyar halkı Rohirrim'e nefret beslemeye başladı ve iki halk zamanla birbirlerine düşman oldu.

Isengard'da ikâmet eden Gondorlu reislerin soyu kuruduğunda, istihkâmın kontrolü yine o bölgede ikâmet eden karışık kanlı ve Bozdiyar halkı ile iyi anlaşan bir aileye geçti. Kral Aldor'un ölümünün ardından Bozdiyarlılar Rohan Geçidi'ne doğru göç etmeye başladılar. Isengardlı yerlilerden de yardım alan halk, dağların yamaçlarına yerleşim yeri kurdular.

2710 yılında Bozdiyarlılar Isengard'ın kontrolünü eline aldı. Isengardlı yerlilerin pek çoğu yeni gelenleri hoş karşıladı. Gondor'a sadık kalanlar ise öldürüldü. Zamanla Bozdiyarlılar, Batıağıl'daki at çiftliklerine baskınlar düzenlemeye başladı. Bunun üzerine zamanın Rohan Kralı Deor akıncıları durdurmak üzere Rohirrim'in önünde at sürdü. Deor akıncıları yenmişti fakat Isengard'da Dunlandlilerin yaşadığını görmek onu şaşırtmıştı. Rohirrim kaleyi almak istedi fakat başaramadı. Bunun üzerine Deor, Gondor Vekilharcı Egalmoth'dan yardım istedi fakat Egalmoth herhangi bir destek kuvveti gönderemedi. Isengard 2758-2759 yıllarındaki Uzun Kış'a kadar Dunlandlilerin hakimiyetinde kaldı. Bu yıllarda Bozdiyarlılar açlık sıkıntısı çekmeye başladılar ve sonunda Rohan Kralı Fréalaf'a teslim oldular.

2759 yılında Ak Saruman -Büyücüler diye bilinen topluluğun reisi ve Ak Divan'ın başı – Isengard'a yerleşmeyi talep etti. Gondor, bu bölgede askeri güç bulunduramadığından Gondor Vekilharcı Beren bu teklifi kabul etti ve Orthanc'ın anahtarlarını Saruman'a verdi. Bu değişimden memnun bir başka taraf ise Rohirrim idi. Zira Bozdiyar ile aralarındaki sınır bölgesinde artık güçlü bir Büyücü ikâmet etmekteydi. Saruman ise Isengard'ın konum ve savunma yönünden cazibesine kapılmıştı. Saruman'ın bu bölgeye yerleşme sebeplerinden biri de palantíri kullanabilme olanağıydı ve bu bölgeye yerleşerek bu imkâna da sahip olmuş oldu.

Gondor Vekilharcı, Saruman'a eski amaçları doğrultusunda Orthanc'ı ve Isengard'ı emanet etmişti, batı sınırlarının korunmasında denetleyici olması için. Fakat Büyücü'nün, gücünü artırmak için yaptığı planlar vardı. 2953 yılında Isengard'ın, surları içerisinde kendisine ait izole bir bölge olduğunu ilân etti. Kalesini güçlendirip, orklardan, Dunlandlı adamlardan ve görünüş itibarıyla bu iki ırkın karışımından oluştuğu belli olan bir ordu oluşturmaya başladı.

Saruman'ın ordusu Isengard Halkası'nın duvarları içerisinde ikâmet etmekteydi. Kurtlar ise duvarların altlarındaki mağaralarda tutulmaktaydı. Isengard'da yetişmekte olan birçok meyve ağacını ve bahçeyi yok eden Saruman, ordusuna silah sağlamak üzere atölyelerden oluşan bir yer altı ağı oluşturdu. Saruman oluşan gücünü, İnsan ırkına hükmetmek üzere kullanmayı planlıyordu. Bu aşamada ilk adım ise Rohan'ın fethiydi.

10 Temmuz 3018'de Gri Gandalf Isengard'a geldi ve Saruman onu kendisine katılması için iknâ etmeye çalıştı. Gandalf Saruman'ın kuvvetlerine katılmayı reddetti akabinde Saruman onu Orthanc'ın en üstüne, boynuzlu çatıya çıkartarak esir olarak aldı. 18 Eylül'de Yel Efendisi Gwaihir gelip Gandalf'ı esaretten kurtardı.

3019 yılında Saruman Rohan'a karşı savaşını başlattı. 25 Şubat'ta yapılan Birinci Isen Geçitleri Savaşı'nda Kral Théoden'in oğlu Théodred öldürüldü. 2 Mart'ta Saruman Isengard'daki tüm askeri gücünü dışarı çıkarttı. Günün akşamında yapılan İkinci Isen Geçitleri Savaşı'nda Rohan'ın bölgedeki savunma gücü yokedildi. Gece yarısı ise ork, insan ve kurtlardan oluşan 10000 kişilik Isengard ordusu bir saat içerisinde geçitlerin kontrolünü tamamiyle ele geçirdi. Ordu Rohirrim'i kuşatmak üzere Miğfer Dibi'ne yürüdü fakat kuşatma kaldırıldı ve Isengard ordusu tamamıyla yok edildi.

Isengard ordusu yola çıkıp da kapıların tekrar kapanmasının ardından Ağaçsakal ve entler Isengard'a saldırdılar. Entler giriş kapılarını menteşelerinden sökerek Isengard'a girdiler ve Isengard Halkası'nı oluşturan duvarları parçalamaya koyuldular. Kapıları yıkılmış kemerli tünel ve muhafız odası dışında güney surlarının tamamı yok edildi. Kuzey yönündeki duvarlarda da oldukça geniş yarıklar oluşturuldu.

Bu olayların ardından Saruman kendini Orthanc'a kilitledi. Entler Orthanc'a zarar vermek istediyse de kulenin pürüzsüz ve sert yüzeyi buna engel oldu. Birkaç çentik ve çizik dışında Orthanc saldırıdan zarar görmedi.

Saldırı sırasında Saruman da boş durmadı. Isengard'ın zeminine inşa edilmiş çarklardan ve yarıklardan yükselen sıvı alevler ve dumanlar kısmen entlere zarar vermişti. Bunun üzerine entler Isen Nehri'nin sularını bölgede toplamaya karar verdi ve nehrin yönünü değiştirdi. Kuzey duvarındaki geçitten Isengard Halkası'na giren sular Saruman'ın atölyelerindeki ve fırınlarındaki ateşleri söndürdü.

Entlerle birlikte Isengard'a gelen hobbitler Peregrin Took ve Meriadoc Brandybuck Isengard'ın zeminini araştırmaya başladılar. Araştırma sırasında erzak dolu birçok kilerle karşılaştılar ki bunlardan bir tanesinde içinde Uzundip Yaprağı – Saruman'ın Shire'dan gizlice getirttiği bir çeşit pipo otu - bulunan fıçılara rastladılar.

5 Mart'ta Gandalf ile Kral Théoden, Saruman ile müzakere yapmak üzere Isengard'a geldiler. Lakin Saruman makul bir davranış göstermedi. Bunun üzerine Gandalf, Saruman'ın asasını kırarak onu Büyücüler Divanı'ndan attı. Gandalf ile diğerleri Isengard'dan ayrılmak üzereyken, Saruman'ın hizmetkârı Gríma Solucandil palantíri Orthanc'dan aşağı fırlattı.

Saruman ve Gríma Yüzük Savaşları boyunca Ağaçsakal'ın ve diğer entlerin gözetiminde Orthanc'da kilitli kaldılar. Entler, Saruman'ın gizli tünellerinden kaçışını engellemek için Orthanc'ın çevresinde bir göl oluşturdular. Isengard Halkası'nın kalan duvarlarını da yıkan entler, tüm moloz ve yıkıntıları bölgeden temizlediler, Orthanc'ın çevresine yeni bahçeler oluşturup yeni ağaçlar diktiler ve buraya Gözcüormanı dediler.

Saruman, güçlü Ses'ini kafesleri ve esareti sevmeyen Ağaçsakal üzerinde kullandı ve 15 Ağustos'ta Gríma ile birlikte Orthanc'ı terk etti.

Aragorn, birleşmiş Gondor Kralı Elessar 22 Ağustos'ta Isengard'a geldi. Aragorn entlere bu vadide yaşamaları için izin verdi ve entlerden Orthanc'a gözcülük etmelerini istedi. Ağaçsakal, Orthanc'ın Anahtarı'nı Aragorn'a verdi ve Orthanc Kulesi bir kez daha Kral'ın otoritesi altına alındı. Aragorn'un Orthanc'ın restore edilmesi emrini vermesinin ardından kulede Saruman tarafından çalınmış, içlerinde Elendilmir'in de bulunduğu pek çok önemli eşya bulundu. Orthanc Taşı tekrar kuleye taşındı ve zaman zaman krallığını denetlemek üzere buraya gelen Aragorn tarafından kullanıldı.

Kaynakça

Orta Dünya krallıkları
Orta Dünya kaleleri

Isengard


The Central Hockey League (CHL) was a North American mid-level minor professional ice hockey league which operated from 1992 until 2014. It was founded by Ray Miron and Bill Levins and later sold to Global Entertainment Corporation, which operated the league from 2000 to 2013, at which point it was purchased by the individual franchise owners.  As of the end of its final season in 2014, three of the 30 National Hockey League teams had affiliations with the CHL: the Dallas Stars, Minnesota Wild, and Tampa Bay Lightning.

Several teams of defunct leagues joined the CHL along its history, including the Southern Hockey League, Western Professional Hockey League and International Hockey League. After two teams suspended operations during the 2014 offseason, the ECHL accepted the remaining seven teams as members in October 2014, meaning the end for the CHL after 22 seasons.

History

The Central Hockey League (CHL) was revived in 1992 by Ray Miron and the efforts of Bill Levins, with the idea of central ownership of both the league and the teams. Both men were from hockey backgrounds. Miron had been general manager of the Colorado Rockies (now the New Jersey Devils), and had briefly been president of the previous Central Hockey League in 1976.  In the inaugural 1992–93 season the league had six teams, including the Oklahoma City Blazers, the Tulsa Oilers, the Wichita Thunder, the Memphis RiverKings, the Dallas Freeze and the Fort Worth Fire.

After Levins died, the league's championship trophy (awarded to the winner of the CHL playoffs) was renamed the Levins Cup. After running the league for eight years, Miron retired in 2000 and sold the league. The Levins Cup was renamed the Ray Miron President's Cup.  After experiments in expansion and an ongoing battle for players and markets with the Western Professional Hockey League (WPHL) throughout the late 1990s, the CHL merged with the WPHL in 2001, with 10 former WPHL teams joining the CHL for the 2001–02 season. However, several years of gradual contraction in the former WPHL markets claimed most of these teams in the ensuing years. The last active former WPHL team, the Fort Worth Brahmas, effectively ceased operations following the 2012–13 season.  Subsequently, in 2010, the International Hockey League folded and all five remaining IHL teams joined the CHL; the last of these, the Quad City Mallards, folded in 2018 in the ECHL.

Brad Treliving, who co-founded the WPHL in 1996, became CHL commissioner following the merger, before leaving to join the Phoenix Coyotes. Duane Lewis was named the permanent commissioner in June 2008. In October 2013, the CHL appointed former president of the Pittsburgh Penguins Steve Ryan to succeed Lewis.

On March 8, 2013, the Central Hockey League announced an expansion team in Brampton, Ontario. The Brampton Beast would become the first Canadian team in the CHL's history. In October 2013, the Central Hockey League was purchased from Global Entertainment by all the team owners, putting the CHL business model in line with that of the NHL and AHL.

On May 2, 2014 the St. Charles Chill ceased operations. Soon after, the Arizona Sundogs and Denver Cutthroats suspended operations.  On October 7, 2014, it was announced that the ECHL had accepted the Central Hockey League's remaining seven teams as members for the 2014–15 season, officially signaling the end of the Central Hockey League after 22 seasons.

Legacy

The Allen Americans, who won the last two CHL President's Cups, won two consecutive ECHL titles following the folding of the Central Hockey League.

The Mississippi RiverKings, Tulsa Oilers and Wichita Thunder were the last of the original six franchises still playing at the end of the CHL's tenure; the RiverKings since folded, in 2018. In the 2014–15 season, ten teams (Allen, Brampton, Colorado, Evansville, Fort Wayne, Missouri, Quad City, Rapid City, Tulsa, and Wichita) were in the ECHL, two teams (Mississippi and Columbus) were in the SPHL, and four organizations (Corpus Christi, Fort Worth Brahmas, Odessa, and Rio Grande Valley) fielded junior teams in the NAHL.

Of the CHL's remaining teams prior to October 7, 2014, Tulsa, Wichita, Allen, Colorado, Fort Wayne, Missouri (now Kansas City), and Rapid City are still active as of 2023.

Of the CHL's six original teams from the 1992-1993 inaugural season, only the Tulsa Oilers and Wichita Thunder remain and are still active as of 2023.

Teams

 Allen Americans (Allen, Texas; 2009–14. Joined the ECHL on October 7, 2014.)
 Amarillo Gorillas (Amarillo, Texas; 1996–2001 WPHL, 2001–2010 CHL. Originally named the Amarillo Rattlers from 1996 to 2002. Suspended operations on May 19, 2010 and were replaced by the Amarillo Bulls of the North American Hockey League (NAHL) in the same year.)
 Arizona Sundogs (Prescott Valley, Arizona; 2006–2014. Suspended operations on August 20, 2014.)
 Austin Ice Bats (Austin, Texas; 1996–2001 WPHL, 2001–2008 CHL. Suspended operations on May 7, 2008, and the franchise was never re-established.)
 Bloomington Blaze (Bloomington, Illinois; 2011–2013 CHL. Joined the Southern Professional Hockey League (SPHL) under new ownership as the Bloomington Thunder on May 15, 2013.)
 Bloomington PrairieThunder (Bloomington, Illinois; 2006–2010 UHL/IHL, 2010–11 CHL. Failed to contact U.S. Cellular Coliseum for an extended lease leading to a new professional hockey franchise named the Bloomington Blaze replacing them. Officially ceased operations on July 3, 2011.)
 Border City Bandits (Texarkana, Texas; 2000–01. Franchise suspended by league mid-season on February 20, 2001.)
 Bossier-Shreveport Mudbugs (Bossier City–Shreveport, Louisiana; 1997–2001 WPHL, 2001–2011 CHL. Franchise folded on June 10, 2011. Launched a new NAHL team in 2016 as the Shreveport Mudbugs.)
 Brampton Beast (Brampton, Ontario; 2013–14. Joined the ECHL on October 7, 2014.)
 Colorado Eagles (Loveland, Colorado; 2003–2011. Joined the ECHL on May 29, 2011. Joined American Hockey League on October 10, 2017 for 2018-2019 season.)
 Columbus Cottonmouths (Columbus, Georgia; 1996–2001. Joined the ECHL from 2001 to 2004. Joined the SPHL in 2004.)
 Corpus Christi IceRays (Corpus Christi, Texas; 1998–2001 WPHL, 2001–2010 CHL. Owners purchased an NAHL franchise on May 21, 2010, and replaced the CHL team with a team of the same name.)
 Dallas Freeze (Dallas, Texas; 1992–1995.)
 Dayton Gems (Dayton, Ohio; 2009–10 IHL, 2010–2012 CHL. Ceased operations on May 17, 2012.)
 Denver Cutthroats (Denver, Colorado; 2012–2014. Suspended operations on August 20, 2014.)
 El Paso Buzzards (El Paso, Texas; 1996–2001 WPHL, 2001–2003 CHL.)
 Evansville IceMen (Evansville, Indiana; 2010–2012. Joined the ECHL on May 17, 2012.)
 Fayetteville Force (Fayetteville, North Carolina; 1997–2001.)
 Fort Wayne Komets (Fort Wayne, Indiana; 1952–1999 IHL, 1999–2007 UHL, 2007–2010 IHL, 2010–2012 CHL, joined the ECHL on May 17, 2012.)
 Fort Worth Brahmas (Fort Worth, Texas; 1997–2001 WPHL, 2001–2006, 2007–2013 CHL. League announced Fort Worth would suspend operations on June 16, 2013, and the team would be replaced by an NAHL team called the Lone Star Brahmas in the same year.)
 Fort Worth Fire (Fort Worth, Texas; 1992–1999.)
 Huntsville Channel Cats (Huntsville, Alabama; 1995–96 SHL, 1996–2001 CHL. Changed name to Huntsville Tornado for 2000–01.)
 Indianapolis Ice (Indianapolis, Indiana; 1988–99 IHL, 1999–2004 CHL. Franchise relocated and renamed the Topeka Tarantulas for 2004–05.)
 Laredo Bucks (Laredo, Texas; 2002–2012. Franchise folded on May 1, 2012, before being sold on August 1, 2012, and moved to St. Charles, Missouri. Played as St. Charles Chill for the 2013–14 season.)
 Lubbock Cotton Kings (Lubbock, Texas; 1999–2001 WPHL, 2001–2007 CHL. Suspended operations June 20, 2007, and the franchise was never re-established.)
 Macon Whoopee (Macon, Georgia; 1996–2001. Folded and replaced with another team of the same name in the ECHL for 2001–02.)
 Mississippi RiverKings (Southaven, Mississippi; 1992–2011. Known as Memphis RiverKings from 1992 to 2007, moved to the SPHL on June 13, 2011.)
 Missouri Mavericks (Independence, Missouri; 2009–2014. Joined the ECHL on October 7, 2014.)
 Nashville Ice Flyers (Nashville, Tennessee; 1996–1998. Originally called the Nashville Nighthawks for the 1996–97 season. Team folded shortly after the 1997–98 season due to the introduction of the NHL's Nashville Predators.)
 New Mexico Scorpions (Rio Rancho, New Mexico; 1996–2001 WPHL, 2001–2009 CHL. Folded on July 2, 2009.)
 Odessa Jackalopes (Odessa, Texas; 1997–2001 WPHL, 2001–2011 CHL. The ownership group left the CHL and joined the NAHL by purchasing an existing NAHL franchise, moving it to Odessa, and adopting the same name.)
 Oklahoma City Blazers (Oklahoma City; 1992–2009. Folded on July 2, 2009. Replaced by the Oklahoma City Barons of the American Hockey League in 2010.)
 Quad City Mallards (Moline, Illinois; 2009–10 IHL, 2010–2014 CHL. Joined the ECHL on October 7, 2014.)
 Rapid City Rush (Rapid City, South Dakota; 2008–2014. Joined the ECHL on October 7, 2014.)
 Rio Grande Valley Killer Bees (Hidalgo, Texas; 2003–2012. Ceased operations on June 20, 2012, and was replaced by a team of the same name in the NAHL in 2013.)
 Rocky Mountain Rage (Broomfield, Colorado; 2006–2009. Suspended operations on June 18, 2009, and the franchise was never re-established.)
 San Angelo Saints (San Angelo, Texas; 1997–2001 WPHL, 2001–2005 CHL. Originally named the San Angelo Outlaws from 1997 to 2002.)
 San Antonio Iguanas (San Antonio, Texas; 1994–1997, 1998–2002. Ceased operations on June 26, 2002, after the AHL team, the San Antonio Rampage, was introduced.)
 St. Charles Chill (St. Charles, Missouri; 2013–14. Ceased operations on May 2, 2014.)
 Topeka ScareCrows (Topeka, Kansas; 1998–2001. Franchise terminated by the league on February 20, 2001, due to an ownership issue. However, they finished the season and played their last game on April 10, 2001. The ScareCrows were replaced by a junior hockey team of the same name the following season in the United States Hockey League.)
 Topeka Tarantulas (Topeka, Kansas; 2004–05. Franchise originally known as the Indianapolis Ice before relocating.)
 Tulsa Oilers (Tulsa, Oklahoma; 1992–2014. Joined the ECHL on October 7, 2014.)
 Wichita Thunder (Wichita, Kansas; 1992–2014. Joined the ECHL on October 7, 2014.)
 Youngstown SteelHounds (Youngstown, Ohio; 2005–2008. Franchise terminated by the league for non-payment of league dues on June 2, 2008.)

Timeline

Expansion

League champions

See also

List of ice hockey leagues
Sports league attendances

References

Defunct ice hockey leagues in the United States
2014 disestablishments in the United States
Minor league ice hockey
Sports leagues established in 1992
1992 establishments in the United States
Sports leagues disestablished in 2014

Central Hockey League


Tvrda sila ili tvrda moć je pojam za korištenje prijetnji, sankcija, vojne i ekonomske sile kao način da se utječe na ponašanje ili na korist nekog političkog tijela.

Ova vrsta političke sile je agresivna vrsta utjecaja i najdjelotvornija, kada se nametne od ekonomski i vojno moćnog političkog tijela na drugo političko tijelo koje ima manju vojnu ili ekonomsku moć.
 Tvrda sila je suprotna mekoj moći, koja crpi svoju snagu iz: diplomacije, kulture i povijesti.

Izvori

Sociologija
Politika

Tvrda moć


UM Air (), era uma companhia aérea com sede em Kiev, Ucrânia.

História
A companhia aérea foi fundada por empresários libaneses em 1998 e iniciou suas operações em junho de 2000. Foi fundada como uma sociedade anônima aberta. Em 2003, a UM Air tinha mais de 500 funcionários e transportou 210.000 passageiros.

Em 2007, a Administração Aérea da Ucrânia recusou-se a renovar a licença da UM Air devido a questões de segurança. Em setembro de 2007, a Comissão Europeia proibiu a Ukrainian-Mediterranean Airlines de operar no espaço aéreo da União Europeia, alegando questões de segurança. Isso significa que foi proibido, por razões de segurança, de operar serviços de qualquer tipo na União Europeia. Em novembro de 2009, a companhia aérea foi autorizada a retomar as operações com sua aeronave McDonnell Douglas MD-83 pela Comissão Europeia.

Em 2013, a UM Air foi uma das duas companhias aéreas ucranianas que sofreram sanções impostas pelo governo dos Estados Unidos. A UM Air foi acusada de fornecer aeronaves da série BAe 146 da British Aerospace para a companhia aérea iraniana Mahan Air e de treinar pilotos e técnicos de manutenção da Mahan Air.

Destinos

Frota
A frota da UM Air consistia nas seguintes aeronaves (Setembro de 2016):

Acidentes

 26 de maio de 2003: um Yakovlev Yak-42D prefixo UR-42352, operando o Voo UM Airlines 4230, caiu perto de Maçka, Trebizonda, enquanto transportava 62 soldados espanhóis do Afeganistão para a Base Aérea de Zaragoza. Todos os 75 ocupantes a bordo, entre passageiros e tripulantes, morreram.

Ver também

 Lista de companhias aéreas fora de operação

Ligações externas

 Sítio oficial (em russo)

Empresas aéreas fundadas em 1998
Empresas aéreas extintas em 2018
Empresas aéreas extintas da Ucrânia

UM Airlines


Strudel er en type wienerbrød med fyld, der normalt er sødt. Strudel blev populært i 1700-tallet under det habsburgske monarki og i det østeuropæiske køkken.

De ældste opskrifter (en millirahmstrudel og en majroestrudel) stammer fra 1696 i den håndskrevne kogebog på Wienbibliothek im Rathaus (tidligere Wiener Stadtbibliothek). Wienerbrødet stammer fra mellemøstlige kage (se bl.a. baklava og det tyrkiske køkken).

Blandt de mere berømte udgaver af strudel findes apfelstrudel, som er en sød ret.

Referencer

Mad fra Tyskland
Mad fra Østrig
Kager

Strudel


أييوس نيكولاوس (Άγιος Νικόλαος) هي مدينة في إففويا في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 2846   نسمة.

مراجع

مدن اليونان

أييوس نيكولاوس (إففويا)


Canalele de fugă Stejaru-Piatra Neamț-Buhuși-Bacău-Adjud sunt un sistem de cascade de 12 noduri hidroelectrice dintre care 7 cu lacuri de acumulare și baraje deversoare din beton, de 18 – 28 m înălțime și 5 centrale-baraj pe canale de derivație cu nivel liber construite începând din anul 1959 până în 1986 cu scopul regularizării cursului Bistriței până la vărsarea în râul Siret și aval și producerea energiei electrice. Lungimea totală a canalelor este de 84 km.

Date tehnice

Canalele de fugă (derivație)

Canalele de fugă sunt realizate în excavație de până la 15 m și, în general, pereiate cu beton de 15 cm. Două centrale (Pângărați și Piatra Neamț) sunt centrale-baraj, celelalte sunt centrale de derivație. Racova, Gârleni, și Lilieci sunt asemănătoare cu tipul de centrale baraj, camera vanelor fiind înglobată în construcția centralei. Clădirile centralelor sunt de cca. 27 m înalțime realizate pe trei niveluri, din care cca. 14 m suprateran.

Barajele deversoare
Soluția adoptată pentru baraje este de tipul deversor cu prag lat, cu 6 câmpuri la Răcăciuni, Berești și cu 7 câmpuri la Galbeni, Călimănești, Cosmești și Movileni. Echiparea deversoarelor este următoarea: 3 sau 4 câmpuri cu stavile segment de 16 x 10 m și 3 câmpuri cu stavile segment cu clapetă de 16 x (8+2) m. Câte 2 deschideri au stavilele încălzite, iar alte 2 deschideri au încălzite numai clapetele.

Schema statică pentru barajele deversoare este cu ploturi independente, partea deversoare fiind un radier de beton armat. Pilele au grosimi de 4 m și servesc pentru susținerea stavilelor, montarea batardourilor, adăpostirea mecanismelor de acționare, susținerea grinzilor pentru macaraua portal și a podului de șosea. Disiparea debitului evacuat prin deversor se face într-un disipator continuat cu o rizbermă fixă și una mobilă.

 sub forma unui deversor lat cu cinci deschideri în frontul de captare la acumularea Reconstrucția de la CHE Vânători;
 sub forma unui deversor cu profil eliptic la cele patru acumulări de pe sectorul Racova - Bacău, respectiv cate patru deschideri echipate cu vane segment de 16,00 x 5,00.

Componența de bază:

 diguri de balast etanșate cu un nucleu de argilă protejate cu peree de zidărie de piatră de râu (Pângărați) sau piatră de carieră (Vânători);
 diguri de balast neetanșate spre coada lacurilor.

Hidrocentralele

Sectorul Pângărați – Piatra Neamț cuprinde trei hidrocentrale cu acumulări proprii de volum relativ redus. Primele două cu debite instalate de 180-200 m³/s, produc energie electrică în continuarea vârfului graficului de funcționare a centralei mari de la Stejaru iar cea de a treia, de la Piatra Neamț, este centrală cu regim de funcționare de bază (debit instalat de 84 m³/sec) în lacul căreia se compensează și regularizează pentru a fi distribuite în aval, debitele de vârf turbinate de centralele din amonte.

Centralele de la Galbeni și Răcăciuni sunt pe canale de derivație, în acest fel câștigându-se 1 - 2 m de cădere. Soluția tehnică este asemanatoare cu cea de pe Bistrița, cu camera de încarcare echipată cu vană rapidă și batardouri, 2 conducte forțate din beton armat si centrala propriu-zisă.

Celelalte centrale sunt amplasate în frontul de retenție, adiacent barajelor. Soluția pentru centrale a fost determinată de considerente tehnologice (condițiile impuse de echipament), alinierea cu barajele (același aliniament pentru pod și macaraua "capră") de condițiile dificile de fundare (pe argile) și de seismicitatea ridicată a amplasamentelor. Ca urmare, centralele s-au proiectat ca monobloc de dimensiuni ușor diferite. Blocul de montaj este amplasat lateral.

Lista hidrocentralelor:
 Vaduri - construită în anul 1965, are puterea de 44 MW cu două turbine Kaplan;
 Vânători - construită în anul 1964, are puterea 14 MW cu 4 turbine Kaplan;
 Roznov - construită în anul 1964, are puterea de 14 MW cu două turbine Kaplan;
 Costișa - construită în anul 1964, are puterea de 14 MW cu două turbine Kaplan;
 Buhuși - construită în anul 1964, are puterea de 11 MW cu două turbine Kaplan;
 Racova - construită în anul 1964, are puterea de 23 MW cu două turbine Kaplan;
 Gârleni - construită în anul 1965, are puterea de 23 MW cu două turbine Kaplan;
 Lilieci - construită în anul 1966, are puterea de 23 MW cu două turbine Kaplan;
 Bacău - construită în anul 1966, are puterea de 30 MW cu 4 turbine Kaplan;
 Galbeni - construită în anul 1983, are puterea de 29 MW cu două turbine Kaplan;
 Răcăciuni - construită în anul 1984, are puterea de 45 MW cu două turbine Kaplan;
 Berești - construită în anul 1985, are puterea de 44 MW cu două turbine Kaplan.

Statistici
Pentru hidrocentralele de pe râul Bistrița aval s-au executat următoarele cantități de lucrări:

 Canale de derivație: 60 km;
 Diguri pentru acumulări: 28 km;
 Diguri cu etanșări în adâncime: 14 km;
 Terasamente la canale: 13.000.000 mc;
 Etanșări în adâncime: 100.000 mc;
 Umpluturi în diguri: 2.100.000 mc;
 Betoane: 470.000 mc;
 Peree din beton: 2.215.000 mc.

Canalele componente
 Canalul Stejaru-Pângărați - construit în anul 1960 pentru liniștirea apei evacuate din Hidrocentrala Bicaz. Pornește din Hidrocentrala Bicaz și se varsă în lacul de acumulare Pângărați.
 Canalul Vaduri-Piatra Neamț - construit în anul 1965 o dată cu hidrocentrala Vaduri cu puterea de 44 MW și două turbine Kaplan. Pornește din barajul lacului Vaduri și se varsă în Lacul de acumulare Bâtca Doamnei.
 Canalul Piatra Neamț-Buhuși - construit în anul 1964, cuprinde 5 centrale hidroelectrice (Vânători - 14 MW 4 turbine Kaplan, Roznov - 14 MW, două turbine Kaplan, Costișa - 14 MW, două turbine Kaplan, Buhuși - 11 MW, două turbine Kaplan, Racova - 23 MW, două turbine Kaplan), având căderi de 15 – 20 m și debite instalate de 80-84 m³/s. Pornește din barajul lacului de acumulare Reconstrucția și se varsă în Lacul de acumulare Gârleni. Această soluție a fost preferată celei de amenajare în albia naturală din lipsa spațiilor de realizare a unor acumulări. În aval de centrala Roznov, exista prevăzută posibilitatea de descărcare a derivației în albia naturală a Bistriței, putându-se pune la uscat, parțial sau total, întreaga derivație.
 Canalul Gârleni-Lilieci - construit în anul 1965 o dată cu hidrocentrala Gârleni cu puterea de 23 MW cu două turbine Kaplan. Pornește din barajul lacului Gârleni și se varsă în Lacul de acumulare Lilieci.
 Canalul Lilieci-Bacău - construit în anul 1966 o dată cu hidrocentrala Lilieci cu puterea de 23 MW cu două turbine Kaplan. Pornește din barajul lacului Lilieci și se varsă în lacul de acumulare Bacău.
 Canalul Bacău-Galbeni - construit în anul 1966 o dată cu hidrocentrala Bacău cu puterea de 30 MW cu 4 turbine Kaplan. Pornește din barajul lacului de acumulare Bacău și se varsă în Lacul Galbeni.
 Canalul Galbeni-Răcăciuni - construit în anul 1983 o dată cu hidrocentrala Galbeni cu puterea de 29 MW cu două turbine Kaplan. Pornește din barajul lacului Galbeni și se varsă în Lacul de acumulare Răcăciuni.
 Canalul Răcăciuni-Berești - construit în anul 1984 o dată cu hidrocentrala Răcăciuni cu puterea de 45 MW cu două turbine Kaplan. Pornește din barajul lacului Răcăciuni și se varsă în Lacul de acumulare Berești.
 Canalul Berești-Adjud - construit în anul 1985 o dată cu hidrocentrala și barajul Berești cu puterea de 44 MW cu două turbine Kaplan. Pornește din barajul lacului Berești și se varsă din nou în râul Siret.

Note

Stejaru-Piatra Neamț-Buhuși-Bacău-Adjud
Republica Socialistă România
Clădiri și structuri din județul Bacău
Clădiri și structuri din județul Neamț
Clădiri și structuri din județul Vrancea


LUSS LST-393 est un navire de débarquement de chars de classe LST-1 construit pour l'United States Navy pendant la Seconde Guerre mondiale. Il est l'un des deux seuls LST à avoir survécu dans sa configuration d'origine (1.051 ont été construits). Il est maintenant un navire-musée à Muskegon dans le Michigan.

Seconde Guerre mondiale
Pendant la Seconde Guerre mondiale, le LST-393 est affecté au théâtre européen et participe aux opérations suivantes : l'occupation sicilienne (juillet 1943) ; le débarquement de Salerne (septembre 1943) ; et l'invasion de la Normandie (juin 1944). Il a remporté trois ÉEtoiles de bataille pour ces missions.

Le LST-393 arriva dans la zone d'Omaha Beach dans la nuit du 6 juin 1944. Après avoir débarqué des chars M4 Sherman ainsi que d'autres matériels de guerre, le navire passa deux jours au sec, piégé par les marées capricieuses de Normandie. Il a effectué 30 allers-retours à Omaha Beach, apportant divers équipements et fournitures en France et est revenu avec des soldats blessés ainsi que des milliers de prisonniers allemands.

Le LST-393 était l'un des rares LST à être équipé d'un avion déployé et récupéré via le . Un câble a été gréé de la proue à la poupe du côté bâbord et un L-4 Grasshopper a pu décoller et atterrir à l'aide d'un piège à collet.

Après avoir servi lors de l'invasion de la France, le LST-393 a été affecté à un retour sur la côte est des États-Unis pour un carénage. À ce moment-là, il a été inclus dans l'effectif pour l'invasion du Japon (Opération Downfall); il a ensuite été peint en camouflage tropical. Il était en route pour le canal de Panama pour un transit vers l'océan Pacifique lorsque la guerre a pris fin en septembre 1945.

Les archives militaires américaines montrent que le navire a effectué 75 voyages vers des côtes étrangères et parcouru quelque 51.817 milles marins au cours de ses trois premières années de service ; son ancre a touché le fond dans 38 parties de l'Afrique du Nord, de la Sicile, de l'Italie, de l'Angleterre, du Pays de Galles, de l'Irlande, de la France et de la zone du canal. Le LST-393 est crédité du transport de 9.135 soldats (plus de la moitié d'une division de l'armée) et 3.248 véhicules allant de canon de 155 mm Long Tom à la jeep. Les dossiers montrent qu'il a également transporté 5.373 prisonniers de guerre et 817 victimes.

Service de traversier d'après-guerre
Après la guerre, le LST-393 est retourné aux États-Unis, a été désarmé le 1er mars 1946 et a été retiré du Naval Vessel Register le 14 mars 1947. Le 28 mars 1948, le navire de débarquement de chars a été vendu à la Sand Products Corporation de Detroit, Michigan, pour la conversion en service marchand et rebaptisée Highway 16. Elle serait une extension par voie navigable de l'ancienne US Highway 16. Cette route plus tard remplacée par l'Interstate 96 allait de Detroit à Muskegon dans le Michigan. Le LST converti, avec ses portes de proue distinctes soudées et son pont-citerne adapté pour transporter de nouvelles voitures, a servi à enjamber le lac Michigan jusqu'à Milwaukee où l'US 16 reprenait.

Navire musée

Deux groupes ont tenté de redonner au LST-393 son lustre d'antan. Un groupe de musée Muskegon s'est mis au travail en 2000 et a fait des progrès, avec l'aide de la Michigan LST Association. Mais cet effort a échoué après environ deux ans.

En 2005, un groupe dirigé par les résidents de Muskegon, Dan Weikel et Bob Wygant, a demandé au propriétaire Sand Products Corp. la permission de reprendre là où l'autre groupe s'était arrêté. Des années de nettoyage et de peinture ont abouti à un navire qui pouvait être visité. En 2007, des efforts extraordinaires ont conduit à l'ouverture des portes de proue, qui n'avaient pas bougé depuis leur fermeture soudée à la fin des années 1940.

Le développement du musée des anciens combattants s'est poursuivi avec l'ajout de milliers d'artefacts ainsi que la restauration de la plupart des zones du navire. L'effort a conduit à la création de l' USS LST 393 Veterans Museum.

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 USS LST-325

Liens externes
  USS LST-393 - Site NavSource Online
 USS LST-393 - Historic Naval Ships Association

Embarcation de débarquement de l'US Navy
Bateau de l'US Navy de la Seconde Guerre mondiale
Bateau lancé en 1942
Navire construit en Virginie
Navire musée au Michigan
Muskegon

USS LST-393


The national flag of East Timor (Portuguese: Bandeira de Timor-Leste) is one of the official symbols of East Timor. It consists of a red field with the black isosceles triangle based on the hoist-side bearing a white five-pointed star in the center superimposed on the larger yellow triangle, also based on the hoist-side, that extends to the center of the flag.

Official description of the flag

According to the Constitution of the Democratic Republic of East Timor, Part I, Section 15:
"The national flag is rectangular and is formed by two isosceles triangles, the bases of which are overlapping. One triangle is black and its height is equal to one-third of the length overlapped to the yellow triangle, whose height is equal to half the length of the Flag. In the centre of the black triangle there is a white star of five ends, meaning the light that guides. The white star has one of its ends turned towards the left side end of the flag. The remaining part of the flag is red."
With the constitution of the Democratic Republic of Timor-Leste on November 28, 1975, the flag was officially adopted for the first time. The symbolism of this flag was given the following meaning:

 Black represents the four centuries of colonial oppression.
 The yellow arrowhead represents "the traces of colonialism in East Timor's history" and the struggle for independence.
 Red stands for the spilled blood of the population.
 The white star symbolises hope for a better future.

Today, both the colours and their meanings are specified in the new Constitution of the Democratic Republic of Timor-Leste of 2002 (Part I, Section 15):

 Black symbolises obscurantism, which must be overcome.
 Yellow represents the wealth of the country.
 Red symbolises the struggle for national liberation.
 The white star, or "the light that guides", is white to represent peace.

Flags are powerful symbols in East Timorese culture and have a high cultural significance. They play a significant role in East Timorese identification as a community. Flags are automatically attributed a symbolic power, making them a sacred object.

Variations

The tones of the individual colours are not precisely defined in the Constitution. The Independence Day Celebrations Committee of the United Nations Transitional Administration for East Timor (UNTAET) indicated light orange (PMS 123) as the correct shade of yellow, which is usually found on official flags. In flag illustrations in books or on the internet, but also in flags commonly used in East Timor, a light yellow is also widely used. According to the UNTAET source, the red corresponds to the tone PMS 485. Here, too, there are versions with a light red in East Timor. Even darker versions only appear as flag images, but not as flags. Although UNTAET gives the size of the black triangle as a quarter of the flag's length, the existing flags and illustrations all have a triangle with a size of one third.

There is disagreement about the correct proportions of the flag. While the 1975 flag always had the 2:3 ratio common in most of Europe, flags with a ratio of 1:2 also appeared in official use with the independence of East Timor. The reason for this is presumably that these flags are manufactured in Australia, where the proportions of 1:2 are customary. A clear uniform regulation was initially pending, but Law 02/2007 on the national symbols shows a picture of a flag with a 1:2 ratio in the appendix. Furthermore, the law lists in Article 4 the different formats of the flag in which the cloth flag should hang in public offices, barracks, private and state schools. Type 1 consists of a cloth 45 centimetres wide, Type 2 consists of a cloth 90 centimetres wide, Type 3 135 centimetres wide and so on up to Type 7 315 centimetres wide. However, in paragraph 2, the article explicitly allows smaller and larger flags, as well as those with sizes in between, as long as the proportions are respected.

Flags are often seen with the top of the star pointing straight up. This was often the case with the 1975 flag. But today's constitution clearly states that the star should point with a tip to the upper left corner. This is also followed by the illustration in Law 02/2007.

The flag of East Timor used for the independence celebration on 20 May 2002 had a straight star despite the clear specifications. It also had an aspect ratio of 1:2 and used the bright yellow in combination with the bright red.

History

Monarchical Era (1702–1910)

Until independence from Portugal, the colony of Portuguese Timor used only the flag of Portugal. The Liurais, the traditional rulers of Timor, drew part of their claim to rule from sacred objects (lulik) owned by the ruling families. When the invaders subjugated the Liurais as vassals, they gave them Portuguese flags, which, along with the flagpoles, became sacred objects themselves, thus legitimising the rule of the Portuguese and the Liurais loyal to them. Especially in the culture of the Mambai, the flag cult took on a central significance. According to their myth of origin, the world order is created by two brothers. The elder brother, from whom the Timorese descend, holds the ritual power over the cosmos. The younger brother has the power over the social order. The non-Timorese peoples, in this case the Portuguese, are descended from this brother. The myth tells of the loss, search and recovery of a lost, sacred object, namely the Portuguese flag. This sacred meaning of the blue and white flag led to some problems when the flag of Portugal was changed in 1910 when the country changed from a monarchy to a republic.

Republican Era (1911–1975)

On 15 February 1946, the Angola arrived at the Portuguese naval base of Alcântara from Portuguese Timor. She brought home Portuguese who had lived in the colony during the Battle of Timor in the Second World War. A white flag with the Portuguese Timorese coat of arms on a green and red cross appears in the crowd.

In 1961, a small, left-oriented Timorese resistance movement - the Bureau de Luta pela Libertação de Timor (BLLT) - used a flag that already had some elements of today's national flag. It consisted of a yellow-bordered black disc with a five-pointed white star on red cloth. Later, the BLLT established a short-lived government-in-exile in Jakarta called the United Republic of Timor, which used the same flag.

In 1967, there were proposals for separate flags for the individual Portuguese colonies, with the coat of arms of the colony added to the lower right of the flag of Portugal. However, the proposals were never implemented.

Independence (1974-1975)

After the Carnation Revolution in Portugal, parties were also allowed in Portuguese Timor. East Timor's dominant leftist party, the Frente Revolucionária de Timor-Leste Independente (Fretilin) used the same colours as the BLLT in its party flag and also the white star on a black background. Apart from their political orientation, there are no links between the two organisations. To what extent the flag served as a model or simply common socialist symbols, such as the five-pointed star and the colour red, were used on the party flag is not clear. According to legend, the resistance fighter Natalino Leitão designed the current national flag based on the Fretilin flag the night before the proclamation of independence from Portugal on 28 November 1975. The incipient occupation of the country by Indonesia had put the Fretilin  on the spot. Today, 28 November is East Timor's bank holidays, when official buildings are flagged. Only nine days after the declaration of independence, Indonesia openly started to invade East Timor. Natalino Leitão was killed in the process.

The declaration of independence was only recognised by a few countries. Politically, Indonesia was supported by the United States and Australia, as they feared a second Cuba due to the leftist orientation of Fretilin. The extent to which the red basic colour and the certain similarity of the flag design to Cuba's flag supported this assumption is debatable. That the flag of Cuba or the flag of Mozambique were models for Leitão's triangular design can only be assumed. At least there were and still are sympathies for Cuba and especially for Ernesto Che Guevara in East Timor. Fretilin already had close relations with Mozambique and its ruling party FRELIMO.

Indonesian occupation (1975–1999)

Beyond party political affiliation, the flag of the Fretilin became more and more a symbol of the organisation of resistance for the people during the occupation, and the national flag of 1975 a symbol of the people and their urge for independence. The occupation forces reacted to the use of the flags with severe repression. The use of flags other than the flag of Indonesia was forbidden. Until 1999, East Timor was governed by Indonesia as a province, while internationally it was considered a "dependent territory under Portuguese administration". As an Indonesian province, it was also given a provincial flag, but this was only used in the governor's office, as was customary with all provincial flags. The flag of Timor Timur, as East Timor was officially called at the time, displayed the provincial coat of arms on an orange background. When a Portuguese parliamentary delegation was due to visit East Timor in 1989, the Indonesian government distributed 30,000 Indonesian flags to be placed on the homes of Dili. This was intended to demonstrate the integration of East Timor into Indonesia.

The armed resistance against the Indonesians was led by Falintil, which was originally the military arm of Fretilin. In 1987, its leader Xanana Gusmão transformed Falintil into a national army of East Timorese resistance. He designed a new blue-white-green-black flag of the Falintil. The Conselho Nacional de Resistência Timorense (CNRT), the umbrella organisation of East Timorese resistance founded in 1998, adopted the Falintil flag as a politically neutral symbol. They replaced the lettering "FALINTIL" with "CNRT" and changed the symbols in the shield. The Falintil used a yellow five-pointed star, two traditional swords (suriks) and three feathers. The CNRT used a spear and two arrows instead of the feathers, and the star was now white. The Falintil adopted this version of the coat of arms for its flag relatively soon. The shield in the flag of the CNRT is also found in slightly modified form with the same elements in the later first coat of arms of East Timor (2002-2006) after the restoration of independence. In the Falintil camps, it was strictly forbidden to walk through the shadow of the flag. Allegedly, this rule dates back to colonial times, when Timorese were beaten up if they walked through the shadow of the flag of Portugal.

In the 1999 independence referendum in East Timor, the population could choose between full independence and remaining part of Indonesia as the Special Autonomous Region of East Timor (SARET). Article 20 of SARET's draft constitution provided for the possibility of adopting its own coat of arms, but not its own flag. Instead, the flag of Indonesia was to continue to be used.

Contemporary Era (1990–Present)

When the United Nations took control in East Timor after the referendum, they used the United Nations flag. At the Sydney Olympics in 2000, four East Timorese athletes participated as Independent Olympic Athletes under the flag of the Olympic Games, as East Timor was not yet independent and there was no National Olympic Committee.

The flag of East Timor was adopted in 2002. It is the same as the flag that was originally adopted when the country declared its independence from Portugal in 1975, nine days before being invaded by Indonesia. At midnight on 19 May 2002, and during the first moments of Independence Day the next day, the United Nations flag was lowered and the flag of an independent East Timor was raised. The flag was officially reinstated on 20 May 2002, when the United Nations flag was taken down at midnight and the East Timorese flag was hoisted. According to the various local accounts, people were in tears for days and produced a special hand woven textile (Tais) in which to wrap the  downed UN flag, as if it was a death shroud, but also to protect it and to preserve its mystical 'sacred' power (luli). This flag became a symbol of liberation and protection for the Timorese.

After independence, every village in the country received a copy of the new national flag, which was handed over to them in a solemn ceremony. Consciously or unconsciously, this follows the Portuguese tradition of handing over the Portuguese flag to the vassals.

During the celebrations of the seventh anniversary of independence on 20 May 2009, the national flag fell to the ground. Many Timorese saw this as a bad omen. At the flag-raising ceremony in 2002, the flag did not flutter in the wind and violent riots broke out a few months later. The opposition party Fretilin saw the renewed incident as a sign that the government was in trouble, and one of the country's biggest newspapers, the Timor Post, reported the event on its front page.

Since 1 August 2011, the national flag has been placed in front of public institutions on the first Monday of every month. Likewise on 2 February (East Timor Defence Forces Day FDTL), 27 March (East Timor National Police Day PNTL) and 20 August (FALINTIL Day). The flag is always raised at 8 am, with employees and officials of the institution all present and singing the national anthem.

In 2016, MPs Manuel Castro, Manuel Guterres, and Natalino dos Santos Nascimento criticised the fact that more people were writing on the flag, for example with signatures. In the view of the politicians, this is a "crime" against which the police should take action. The flag, which had been bought "with bones and blood", was thereby desecrated.

Alternative flag debate

A different flag had been suggested by the representatives of the Timorese political parties and organisations during the first East Timorese National Convention held in April 1998 in Portugal. This flag was originally the flag of CNRT (Conselho Nacional de Resistência Timorense, National Council of Timorese Resistance). Because of CNRT's popularity, there was a consensus of the participants of the convention to adopt their flag as a temporary flag for East Timor. It was replaced by the former design of 1975 in 2002.

A discussion began about which flag a future, independent East Timor should use. There were voices calling for the national flag to be changed, as the 1975 flag was a symbol of Fretilin. Already at the first East Timorese National Convention in Peniche (Portugal) from 23 to 27 April 1998, the delegates of the Timorese parties decided in favour of the flag of the CNRT as the provisional flag of East Timor. In the 1999 referendum on independence, the UN had accordingly depicted on the ballot papers the Indonesian flag for remaining with Indonesia and the flag of the CNRT for independence as a decision-making aid. The veterans' organisation CPD-RDTL accused Fretilin of monopolising the current national flag. The group Colimau 2000 demanded that a Christian cross be included in the national flag to symbolise the importance of Catholicism in East Timor. However, most parties and the majority of the population do not support a change. They saw the national flag as a symbol of suffering in the struggle for independence, regardless of its authorship.

At demonstrations in and outside East Timor, almost only the old 1975 flag and the Fretilin flag were displayed. The very similarity of the two flags was recognised in respect for the merits of Fretilin in the struggle for independence. So in the end, the flag of 1975 was used. Another reason was probably the overwhelming majority of Fretilin in the new parliament. The Socialist Party of Timor (PST) had also demanded the red-yellow-black flag. The flag of the CNRT, as a symbol of the unity of the East Timorese, did not have the same popular support in the end. The Timor Leste Defence Force (F-FDTL), which absorbed the FALINTIL, now use the FALINTIL flag and coat of arms in the spear-and-arrows version.

Other flags

Over the last few years, more and more flags of authorities, schools and other institutions have appeared. Usually they are single-coloured flags with the logo or coat of arms of the organisations. The country's football clubs also adorn themselves with logos and flags.

The flags of East Timor's political parties are diverse. They serve as advertising media at political events and were also depicted for illiterate people as an identifying sign on the ballot papers for the parliamentary elections on 30 June 2007. The importance of party flags for supporters was made clear by three incidents that took place during the unrest following the 2007 general election. At that time, Fretilin supporters had hung their flags in their eastern strongholds as a sign of protest against the new government. Australian troops then allegedly denigrated and stole three Fretilin flags as souvenirs. The Australian commander, Brigadier John Hutcheson, personally returned one of the flags and expressed regret over the incident. The other two flags were returned through other authorities. Fretilin Secretary General Alkatiri nevertheless called for the withdrawal of the Australians, saying they were no longer neutral.

In Catholic processions and celebrations, one sees blue-white and yellow-white flags, the latter sometimes with red crosses. Blue and white (as also found on the former flag of Portugal) are the traditional colours of Our Lady of the Conception (Nossa Senhora da Conceição). Mary is considered the patron saint of the country. Yellow and white are the colours of the Catholic Church (see also: Flag of Vatican City).

The veterans' organisation CPD-RDTL originally displayed the national flag of East Timor at its demonstrations. However, at the end of 2012, flags were used whose design was reminiscent of the flag of the Bureau de Luta pela Libertação de Timor in 1961.

Gallery

Subnational flags

Some of the Municipalities of East Timor have adopted their own flags. Originally, East Timor's municipalities did not have their own flags. However, during the colonial period between 1962 and 1975, Dili was the only place in Portuguese Timor to have a municipal flag that corresponded in design to the Portuguese municipal flags. It was green and white with eight stripes and showed the town's coat of arms in the centre: Red, a sandalwood tree in silver between two bundles of arrows with halberds and hunting spears. Above the escutcheon, a brick crown with five towers representing Dili's status as the capital of an overseas province. In addition, a banner with the words "O Sol logo em nascendo vê primeiro" (Where the sun was first born). As a sign of solidarity, Dili's flag was hung in Lisbon's city hall in 1991.

Since 2015, the municipalities have adopted logos and coats of arms as symbols, which are then also presented on flags with a single-colour background. For example, the Oe-Cusse Ambeno Special Administrative Region has a green flag with a logo and the municipality of Manufahi has an orange flag with its coat of arms. Baucau displays its coat of arms on a white background.

See also

Coat of arms of East Timor

References

External links

National symbols of East Timor
East Timor
Timor
East Timor

Flag of East Timor


Epitome of Illusions treći je studijski album norveškog simfonijskog black metal-sastava Limbonic Art. Album je 1998. godine objavila diskografska kuća Nocturnal Art Productions.

O albumu
Album se u cijelosti sastoji od ponovno snimljenih pjesama koje su izvorno bile objavljene na demouradcima sastava, prije nego što je grupa potpisala ugovor s diskografskom kućom Nocturnal Art Productions; zbog toga se Epitome of Illusions može smatrati i studijskim albumom i kompilacijom, iako je Morfeus, gitarist i klavijaturist grupe, u jednom intervjuu izjavio da album nije cjelokupno studijsko djelo.

Popis pjesama

Osoblje

Limbonic Art
 Daemon – vokali, gitara, bas-gitara
 Morfeus – vokali, gitara, klavijature, programiranje bubnjeva, naslovnica

Ostalo osoblje
 Peter Lundell – produkcija, miksanje
 Thomas Hvitstein – fotografija

Izvori

Albumi iz 1998.
Albumi sastava Limbonic Art

Epitome of Illusions


Ivan Crkvenčić (Slanje kraj Ludbrega, 24. lipnja 1923. – Zagreb, 24. listopada 2011.), hrvatski agrarni i regionalni geograf i geopolitičar.

Životopis
Višu pedagošku akademiju i geografiju diplomirao je na Prirodoslovno-matematičkome fakultetu u Zagrebu. Na istom je fakultetu doktorirao 1956. i habilitirao 1959. Od 1950. zaposlen je na Geografskom odsjeku Prirodoslovno-matematičkoga fakulteta u Zagrebu, gdje je od 1971. do umirovljenja 1993. bio redoviti profesor. Godine 2000. stječe počasno zvanje profesora emeritusa.

Na usavršavanju ili kao predavač bio je u Ujedinjenome Kraljevstvu, Norveškoj, Njemačkoj, SAD-u, Srbiji i drugim hrvatskim fakultetima i sveučilištima. Dekan Prirodoslovno-matematičkoga fakulteta bio je između 1978. i 1982., a ravnatelj toga fakulteta od 1984. do 1988. godine. Zagovornik osnivanja Instituta za geografiju Sveučilišta u Zagrebu, čiji je bio prvi i jedini ravnatelj (1964. – 1974.)

Djelo
Pokretač je i dugogodišnji urednik časopisa Geographical Papers (od 1965.) te zagovornik objavljivanja šest knjiga Geografija SR Hrvatske (1974. – 75.) na više od 1200 stranica. Zajedno sa sinom Mladenom, napisao je i udžbenik zemljopisa za ekonomske škole te više stručnih i znanstvenih radova, kao i s Antunom Schallerom i Stjepanom Štercom.

Bavio se agrarnom i regionalnom geografijom Hrvatske i Afrike, metodologijom socijalne geografije i političko-zemljopisnim temama.

Djela
Značajnija djela:
 Afrika: regionalna geografija (1966.)
 Afričko Sredozemlje (1980.)
 Agrarna geografija (suautor; 1988.)

Izvori

Vanjske poveznice
 Popis radova u katalogu Knjižnica Grada Zagreba, katalog.kgz.hr

Hrvatski geografi
Regionalna geografija
Životopisi, Zagreb

Ivan Crkvenčić


Onthophagus knulli é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente pela primeira vez no ano de 1963 por Howden & Cartwright.

Referências

Ligações externas

knulli
Coleópteros descritos em 1963

Onthophagus knulli


Sunday league football is a term used in Britain, Ireland and Australia to describe the amateur association football competitions which take place on Sunday rather than the more usual Saturday. The term pub league may also be used, owing to the number of public houses that enter teams.  Sunday league football is stereotypically seen as being taken less seriously than Saturday football and involving players who are often unfit or hungover.  As a result, the term "Sunday league" can be used to describe a performance at any level of football which is seen as inept or amateurish.  Despite this perception some leagues include players who also play at a high level of semi-professional football on Saturdays.

Sunday leagues are sanctioned by the local County Football Association.  Sunday leagues do not form part of the hierarchical English football league system, but Sunday teams can opt to switch to Saturday play and potentially rise up the levels of the league system.  The FA Sunday Cup is a national knock-out competition for English Sunday league football teams administered by the FA, which has been staged since 1964.

The most prominent single location for Sunday league football is Hackney Marshes in east London, which has been called the "spiritual home" of Sunday league. The oldest Sunday League in England is the Edmonton & District Sunday Football League, based in North London, which was formed in 1925.

In March 2012, Wheel Power F.C. won 58–0 against Nova 2010 F.C. in the Torbay Sunday League to record what was believed to be the largest victory ever achieved in British football.

Television coverage
In 1991, Danny Baker hosted The Game, a TV series focusing on East London Sunday League matches at Hackney Marshes, on Friday nights on LWT.  The title of the show was a spoof of The Match, formerly The Big Match, the banner under which major league matches were televised on ITV at the time.  The series ran for six episodes, culminating in the final of the Dick Coppock Cup (for Division Four of the league).

See also
Sunday league football in England

References

Non-League football
League football

Sunday league football


Dimitrie (sau Dumitru) Ispas de la Gilău a fost un important pictor muralist care a activat în ultimele decenii ale secolului al XVIII-lea și în primele decenii ale celui următor.

S-a remarcat prin activitatea sa extrem de prolifică, fiind pictorul care a decorat cele mai multe biserici de lemn din bazinul superior al Someșului Mic, din zonele Huedinului și Călatei, dar și din părțile Sălajului.

Opera
Se pare că pictorul era "originar din Gilău" (există și ipoteza originii sale în Bedeciu, lângă Mănăstireni, și așezării sale mai târzii în Gilău, posibil după căsătorie) și "s-a format în ambianța artistică românească de la sfârșitul veacului al XVIII-lea, când în împrejurimile Clujului sunt cunoscuți mai mulți pictori". Tot istoricul de artă Marius Porumb îi făcea următoarea caracterizare: "Are un simț deosebit pentru decorativ, iar cromatica vioaie a picturilor sale dă o notă sărbătorească ansamblurilor murale". În legătură cu programele sale iconografice, etnografii și istoricii de artă înclină să îl încadreze în curentul de factură populară. "În general, ansamblurile murale realizate de pictorul din Gilău se înscriu pe linia tradiției, fiind perceptibile uneori chiar și ecouri ale artei brâncovenești. Realizările sale au un pronunțat caracter grafic, linia jucând un rol preponderent. Iconografia ansamblurilor este foarte bogată și ține seama de erminie."

Începând cu primul deceniu al secolului al XIX-lea a avut și colaboratori, mai întâi pe Ștefan și Ursul, iar mai târziu pe fiul său Ioan.

Repertoriul picturilor sale este vast și totuși puțin cunoscut. Între 1788 și 1835 a realizat picturile interioare în cel puțin 11 biserici de lemn. Prima creație cunoscută este pictura bisericii de lemn din Sânpaul, județul Cluj, pictată în anul 1788, creație certificată de pisania din naos: "s-a zugrăvit prin mine smeritul zugrav Dimitrie Ispas".

În 1793 a pictat altarul bisericii de lemn din Tăuți, revenind acolo abia în anul 1829 pentru a picta naosul și pronaosul.

Aceleași picturi parțiale le întâlnim și la biserica de lemn din Straja: mai întâi a pictat tâmpla, în anul 1796 (în același an pictând probabil și interiorul altarului), revenind pentru pictarea naosului în anul 1806.

În absida altarului se păstrează fragmentar următoarea inscripție, redactată în română cu caractere chirilice: "Cine se vor întâmpla a sluji în această sfântă biserică ca să fie dator a pomeni...Teodor, Iov, Ioan, Dimitrie, Marie, ...neamul lor ca și pre dânșii să-i ierte milostivul Dumnezău. Zugrăvitu-s-au acest sfânt altar al doilea ... meșterul zugrav Dimitrie Ispas și Ștefan, 1806. Și fiind preot popa Teodor de la Agârbici cu ...Petre. Ficurator a fost Tătar Onisie, birăul satului Costea Teodor, sfătul au fost Costea Gheorghe august în 15".

Din păcate starea proastă a acoperișului a dus la degradarea în timp a valoroasei picturi murale, care se mai păstrează doar pe mici porțiuni.

Următoarea sa operă picturală, cea de la biserica de lemn din Agârbiciu, este considerată și cea mai valoroasă din întreaga sa creație. La cea de a treia biserică pictată, cea din Agârbiciu, Dimitrie Ispas a lucrat în două etape, ca și la Tăuți și Straja, dar la un interval nefiresc de mare, de nu mai puțin de 17 ani. În 1801 el fusese chemat de obștea sătească a agârbicenilor să picteze interiorul absidei altarului și imensul spațiu boltit al naosului, cu pereții laterali cu tot, pentru care, probabil, a lucrat de primăvara până toamna, date fiind dimensiunile ce trebuiau zugrăvite și dificultățile aplicării de culoare pe bârne cioplite cu mulți ani în urmă. În 1818, probabil în urma unei refaceri a acoperișului de șindrilă, a retușat se pare părțile afectate de intemperii și a pictat pronaosul și fațada dinspre sud.

E aproape sigur că la Agârbiciu a lucrat singur, poate ajutat doar de ucenici mai puțin inițiați. Specialiștii sunt unanimi în aprecierea unității de tratare a subiectelor în toată bogăția lor de conținut. Motivele decorative sunt foarte bogate și de mare efect. Motivele sunt mai ales vegetale: flori, vrejuri, mlădițe, frunze de pălămidă și de stejar. Toată biserica, pereții din naos și pronaos au fost zugrăviți până aproape de podea.

Următorul reper al carierei sale datează din anul 1802. Construită în a doua jumătate a secolului al XVIII-lea, biserica de lemn din Dângăul Mic, comuna Căpușu Mare, monument istoric, păstrează pictură murală realizată tot de Dumitru Ispas din Gilău și de zugravul Ștefan în 1802, conform unei inscripții aflate deasupra ușii de intrare în pronaos: "Întemeindu-se în 1802 în zilele preaînălțatului împărat Francisc I fiind protopop popa Ioan de la Mănășturul românesc și fiind preotul satului Popa Ștefan Teotelecan de la Bedeci, diac Abrudan Teodor, făt Abrudan Grigorie, fiind epitrop Stan Teodor și Vădan Simion. Și s-au zugrăvit prin mine smeritul zugrav Dimitrie Ispas și Ștefan și s-au plătit prin cheltuiala a tot satul". Pictura se păstrează relativ bine, este de factură populară, caracterizată de decorativism, cromatică echilibrată. În altar, pictorul a reprezentat sfinți episcopi pe pereți și Sfânta Treime pe boltă; pe bolta naosului apar scene din Ciclul Hristologic, mucenici pe pereții naosului. În pronaos, apare obișnuita reprezentare a Pildei fecioarelor înțelepte și a celor nebune, precum și o friză cu mucenițe.

În anul 1803 a primit o nouă comandă într-un sat din zona superioară a Apusenilor, Muntele Rece. Prezența sa acolo a fost confirmată de pisania din altar care arată că pictura a fost realizată de smeritul zugrav Dimitrie Ispas, pe cheltuiala a tot satul, în timpul păstoririi preotului Constantin Popovici. Din păcate decorația pictată de la Muntele Rece a dispărut odată cu biserica, mistuită de un incendiu, la începutul anilor 2000.

Următoarea biserică pe care a pictat-o este cea din Finișel. Pictura murală care se poate vedea astăzi a fost realizată de zugravii Dumitru Ispas și Ursu în 1807, fapt menționat în inscripția de deasupra ușii naosului: "Zugrăvitu-s-a această s(fântă) biserică în anul 1807 în zilele prealuminatului și pururea podomnicului împărat Franciscus al doilea, arhiereu neunit mitropolit Ștefan de la Carloviț și fiind preoții Popa Simion și Popa Marc. Zugrav Dimitrie Ispas și Ursu și s-au zugrăvit prin cheltuiala (a) tot satul la 1807. Ignatie Carabet Protopop." Deși pictura se mai păstrează doar în partea superioară a pereților naosului și pe boltă, distrusă aproape în întregime în rest, se mai poate întrezări programul iconografic folosit de pictor: Sfânta Treime și Maica Domnului pe boltă, scene din Ciclul Patimilor și portrete de prooroci pe pereți. În absidă, pictura s-a păstrat relativ bine înfățișând sfinți ierarhi pe pereți, Sfânta Treime așezată pe o bancă, Maica Domnului pe boltă, înconjurată de cete îngerești, Iisus cu giulgiu deasupra proscomidiei. Pictura de pe iconostas este deteriorată și ea, deslușindu-se urmele unor scene tradiționale: registrul celor 12 apostoli cu Iisus, Maica Domnului cu șirul proorocilor, Răstignirea. Din ușile iconostasului lipsește cea din stânga, iar pe cea din dreapta se mai păstrează o figură de arhanghel.
În pronaos, pictura s-a menținut în stare bună pe tavan și în partea superioară a pereților și înfațișează Pilda fecioarelor și Judecata de Apoi.
La exterior, pe latura de sud, se păstrează urmele unei picturi reprezentând probabil pe cei doi arhangheli și urmele unei inscripții.

Doi ani mai târziu îl găsim în satul Păniceni. Anul realizării picturii murale la biserica din Păniceni este 1809. Sătenii din Păniceni ambiționau la o realizare artistică cel puțin echivalentă valoric cu cea de la biserica din satul vecin Agârbiciu (pictată tot de Dimitrie Ispas, în 1801), atât în estetica exteriorului, cât mai ales în decorarea interioară cu pictură. Dar spațiul de cult este aici mult mai restrâns, iar șansele de desfășurare a programului iconografic aplicat în satul vecin erau, în aceeași măsură, reduse. Strădania pictorului este însă vizibilă, căci, și la Păniceni, Dimitrie Ispas manifestă aceeași mare siguranță în execuție și o tot atât de deplină stăpânire a măiestriei. Pisania din altar, pe peretele din spate al iconostasului, grăiește: "Slavă, cinste și închinăciune lui Dumnezeu celui blagoslovit și Sf. Troiță... și s-au zugrăvit această S. Biserică în 1809 în zilele Preaînălțatului Franciscus al Doilea și fiind protopop Pop Ioan de la Mănășturul de Sus și fiind preotul satului popa Luca Teotelecan și fiul său Ioan, curatori, ficuratori: Birtic Mihai... fiind Badiu Vila, Păcala Mihai, Dinea Ioan, Dan Blaga, Dinea Urs, sfatul Badiu Mihai și s-au zugrăvit pe cheltuiala a tot satul prin mâna mea smeritul zugrav Dimitrie Ispas și Stefan și Ioan și noi ne rugăm de iertăciune la preot și a sătenilor la toți că de va fi greșit ceva să facă bine să ierte ca și pe dânșii, să-i ierte Milostivul Dumnezau. Amin Diacul am fost Pop Dumitru".

În anul 1824 a pictat biserica de lemn din Sârbi, județul Sălaj. În tindă, pe dosul portalului de la intrare, se văd fragmente dintr-o pisanie lungă. Pisania cinstea, după obicei, numele ctitorilor, clerului, conducătorilor țării și purta semnătura zugravului. Cu multe decenii în urmă, cercetătorul sălăjean Leontin Ghergariu a salvat posterității textul pisaniei, păstrat în manuscrisul său, încă nepublicat: "Slavă, cinste și închinăciune unuia Dumnezeu cel slăvit în sfânta Troiță carele ne-au ajutat după început de am ajuns și sfârșitul. Și s-au zugrăvit această sf. tindă, împreună cu altariu în anul 1824 în zilele preînălțatului împărat Franciscus al doilea și fiind arhiereu pravoslavnic țăria Ioan Bob și fiind protopop Petru Buhoci și fiind preot satului Man Constantin, fiind coratori Opre Petru, Bonțea ... sfătul Boca Ioan, Chiș Simion,  Bonțea George, Păștean Simion, ... Bonțea Mitru, Sabo Petru și fiind zugrav Ispas Dimitrie împreună cu fiul său Ioan ... la toată iclejia de am greșit ceva cuiva să facă bine să ierte, ca și pe dânșii să-i ierte milostivul Dumnezeu. Amin. Octombrie 1824."  Pictura în culori vii din tindă și altar este una din lucrările mai puțin cunoscute ale artistului, dar care certifică prezența lui în zone mai îndepărtate de împrejurimile Gilăului, în care el a lăsat cele mai multe lucrări.

În anul 1827 a pictat biserica de lemn din Ticu, însă din cauza acoperișului foarte degradat, pictura pe pânză s-a deteriorat aproape în totalitate.

Dacă în 1793 Dimitrie Ispas picta la Tăuți interiorul altarului, în 1829 a revenit la biserica greco-catolică din Tăuți, unde, după părerea primului sau exeget, Atanasie Popa, pictura realizată în naos și pronaos, tinde la slăbirea pretențiilor artistice și crede că partea leului în executare a avut-o fiul său Ioan". Cu o mână mai puțin sigură în conturarea literelor mărunte, care poate fi și a fiului său, lasă trei inscripții, două în pronaos și una în altar. În pronaos, deasupra ușii se află cea mai amplă, adevărata pisanie, în stilul caracteristic meșterului nostru: "Slavă, cinste și închinăciune unuia Dumnezeu cel slăvit în Sf. Troiță care ne-au ajutat după început de-am ajuns și sfârșitul. Zugrăvitu-s-a aceasta s[ântă]. b[eserică]. în anul 1829 în zilele Preaînălțatului Împărat Franciscus al Doilea și fiind archiereu pravoslavnic țării Ioan Bob și fiind protopop Teodor Baldi și fiind preot satului Pop Ioan Prod [a] n, diacul Irimieș Trilă, ficurator Duma Stefan. Și s-au zugrăvit prin cheltuiala a tot satul prin mâna mea Dimitrie Ispas împreună cu fiul meu ioan. Din același perimetru cultic al tindei femeilor, dar pe peretele nordic, unde a găsit un loc potrivit, își cere iertare, mai pe scurt: "Eu smeritul zugrav Dimitrie împreună cu fiul meu Ioan ne rugăm de iertăciune." În altar apare inscripționat un pomelnic, alcătuit la cererea preotului, în care nu este exclus ca, în înțelegere cu comanditarul, să-și fi inclus și prenumele propriu și pe acelea ale altor membri ai familiei, alături de nume din familia parohului local: "Cine s-ar întâmpla să fie preot la această s. b. să fie dator a pomeni pe acești oameni: popa Ioan, [cu soția] Marie, Costan, Andrei, Dimitrie, Barbara, Teodor, Barbara, Ioan și tot neamul."

O altă inscripție este amplasată în naos: "Slavă cinste și închinăciune unuia Dumnezeu cel slăvit în S(fânta) Troiță carele ne-au ajutat după început de am ajuns și la sfârșitul. Zugrăvi-tu-s-au această S(fântă) B(iserică) în anul 1829 în zilele preaînălțatului împărat Franciscus al Doilea și fiind arhiereu pravoslavnic țării Ioan Bob și fiind protopop Teodor Baldi și fiind preot satului popa Ioan Prodan, diacul Irimieș Gligor, sfătul Irimieș Tirilă, ficurator Duma Ștefan și s-au zugrăvit prin cheltuiala a tot satul, prin mâna mea Dimitrie Ispas împreună cu fiul meu Ioan ne rugăm de iertăciune".

Iconostasul prezintă o pictură pe trei registre: șirul celor 12 apostoli cu Iisus în centru, apoi sfinți în medalioane în registrul al doilea și Iisus răstignit în ultimul registru.

Ultima lucrare identificată ca aparținând lui Dimitrie Ispas, și una dintre cele mai valoroase, este cea realizată în satul Petrindu, comuna Cuzăplac, județul Sălaj. Pictura bisericii de lemn din Petrindu datează din anul 1835, fiind realizată la o vârstă înaintată. În afara picturii de interior cercetătorul Atanasie Popa considera că biserica a avut și pictură exterioară (la mijlocul secolului XX se mai distingeau încă urme de pictură) numai că în urma mutărilor repetate, pictura s-a șters. O primă pisanie se poate vedea pe dosul intrării, în tindă, care din cauza stării de conservare se poate citi doar parțial. Cu ajutorul însemnărilor lui Atanasie Popa se pot reconstitui următoarele date: "Eu zug[ravul Di]mitrie I[sp]as mă rog de iartăciun[e] la toată clejia, de am greșit c[eva s]ă f[ac]ă bine să iarte ca milos[tivul Dumnezău să iert]e [și păcatele dumilor voastre. 1835 iulie 10]". Peste intrarea în navă se poate citi fragmentul rămas după înălțarea golului ușii: "Această s. b. sau inceput a să zugrăvi ...". Pe dosul aceleiași intrări, în naos, se pot citi următoarele: "Decean Toader și Mărie Boan, [Timift]e ... Iosip, Popa Gligor, Boșca Gheorghie, Mulduvan Ioan, Giurgi Onuț și sau zugrăvit prin ...". Pictorul s-a semnat în fiecare pisanie însă timpul și schimbările i-au șters numele din aproape toate locurile. Într-un singur loc s-a păstrat nealterată semnătura lui, pe ușile împărătești, unde se poate citi însemnarea: "1835 Ispas Dimitrie zugrav".

În interiorul bisericii se păstrează o strană din biserica de lemn din Someșu Rece, pictată de același zugrav la o dată necunoscută, pe a cărei față se pot citi următoarele: "Această strană o au plătit Duma Toader, ca să îi fie pomană la to[t neamul lui.] Cine să vor întâm[p]la a fi preuț la acestă s. b. să fie datori a ciare .. [ru]găciuni la acești omeni Teodor, Marie. Dimitrie Ispas ot Gilău." Strana a fost adusă în această biserică deoarece pe ea apare locul de origine al pictorului zugrav, în localitatea Gilău, din apropierea Clujului.

Note

Bibliografie
Studii monografice

Studii regionale

Muraliști români
Pictori de icoane români
Pictori de biserici români
Români din Transilvania
Români din secolul al XVIII-lea
Români din secolul al XIX-lea

Dimitrie Ispas din Gilău


Terör Dağı (Mount Terror), Antarktika'daki Ross Adası'nın doğu bölümünü oluşturan, büyük, bazalt yapılı ve sönmüş bir kalkan yanardağıdır. Terör Dağı, Ross Adası'nı oluşturan 4 yanardağ içinde, 30 km kadar batısında bulunan ve adanın tek etkin yanardağı olan Erebus'dan sonra ikinci büyük olandır.

Genel yapı
Çoğunlukla kar ve buzla örtülü olan dağın eteklerinde, çok sayıda cüruf koni ve kubbeleri bulunur. Zirvesindeki kayalar üzerinde henüz çalışma yapılmamış olan Terör Dağı'nın daha alt bölgelerindeki kayaların 0.82 - 1.75 milyon yaşında olduğu belirlenmiştir ve dağın o dönemlerden bu zamana kadar bir yanardağ etkinliği gösterdiğine ilişkin herhangi bir ize rastlanmamıştır.

Geçmiş
Terör Dağı, yapmış olduğu coğrafya keşifleri nedeniyle sonradan "Sir" unvanıyla onurlandırılan bir İngiliz deniz subayı ve kâşif olan James Clark Ross tarafından keşfedilmiştir. 1839'la 1843 yılları arasında, komutasındaki HMS Erebus ve HMS Terror adlı gemilerle Antarktika'ya keşif gezileri düzenlemiş olan James Clark Ross, kıtanın kıyı şeridinin çoğunluğunun haritasını çıkarmış ve 1841'de de Ross Denizi, Victoria Arazisi ve gemilerinin adlarını verdiği Erebus Dağı ile Terör Dağı'nı keşfetmiştir.

Terör Dağı'na, ilk defa, 1959'da ve bir Yeni Zelanda ekibi tarafından çıkılmıştır.

Terör ucu
Terör Ucu (Terror Point), Terör Dağı'nın hemen güneyinde (77° 41' G, 168° 13' B), MacKay Burnu'ndan (Cape MacKay) batı-kuzeybatı doğrultusunda 6 km uzakta bulunan ve Sis Körfezi'nin (Fog Bay) doğu sınırını oluşturan bir uçtur. Bu isim, ilk defa, 1901-1904 yıllarındaki İngiliz Ulusal Antarktika Keşif Seferi (British National Antarctic Expedition) üyelerince ve bu ucu kuzeybatıdan gören Terör Dağı'na bir gönderme olarak kullanılmıştır.

Kaynakça
 Wikipedia'da Mount Terror (Antarctica)  ; İngilizce.
 Wikipedia'da James Clark Ross  ; İngilizce.

Üçbinlikler
Antarktika'daki yanardağlar
Antarktika'daki dağlar
Sönmüş yanardağlar

Terör Dağı (Antarktika)


الخَرْبَقُ  جنس نباتي يتبع الفصيلة الحوذانية من طائفة ثنائيات الفلقة. يضم الجنس حوالي عشرين نوعا مقبولا وأكثر من خمسين نوعا لم يحسم وضعها بعد.

من أنواعه الأصيلة في الوطن العربي
 الخَربَق المثاني  في شمال بلاد الشام

من أنواعه الأخرى
 الخَربَق الأبروزي
 الخَربَق الأحمر الداكن
 الخَربَق الأخضر
 الخَربَق الاُرجواني
 الخَربَق الأسود
 الخَربَق التبتي
 الخَربَق الخبيث
 خربق دائري الأوراق
 الخَربَق العطر
 الخَربَق الغابي
 الخَربَق الكرواتي
 خربق كريه الرائحة
 خربق ليغوري
 الخَربَق المشرقي
 الخَربَق المقسم

المصادر

أجناس الفصيلة الحوذانية
أجناس نباتية
حوذانية
صناعة السحر
عقاقير مجهضة
نباتات الحدائق
نباتات سامة
نباتات عيد الميلاد

خربق


ජෛව-නිරාපදාව පිළිබඳ කර්තෂෙනා නියමාවලිය යනු, ජෛව විවිධත්වය පිළිබඳ සම්මුතිය වෙත පරිපූරකයක් ලෙස ඇතිවුනු ජෛව-නිරාපදාව පිළිබඳ ජාත්‍යන්තර එකඟතාවයකි. ජෛව-නිරාපදා නියමාවලිය මගින් ඉටු කර ගැනුමට බලාපොරොත්තු වන්නේ නූතන ජෛව-තාක්ෂණය නිසා ජනිත වන පණැති විකරණයවූ ජීවින් හේතුවෙන්  එල්ල වන භව්‍ය අවදානම් වලින් ජෛව විවිධත්වය රැකගැනුමයි.

ජෛව-නිරාපදාව පිළිබඳ කර්තෂෙනා නියමාවලිය


Federico Enrique Bruno Christmann (La Plata, 30 de diciembre de 1898 - 18 de abril de 1987) fue un destacado médico cirujano, académico y ensayista argentino del .

Biografía
Federico Enrique Bruno Christmann nació el 30 de diciembre de 1898 en La Plata, provincia de Buenos Aires, hijo de Enrique F. Christmann y Adela Hartkopf.

En 1917 ingresó a la Universidad Nacional de La Plata (UNLP), recibiéndose de médico en 1923.

Fue asistente en las cátedras de Anatomía en la UNLP (1924) y de la Facultad de Medicina de la Universidad de Buenos Aires (1927).

El 3 de septiembre de 1927 casó con Petra Margarita de Lázaro con quien tuvo dos hijas Elsa Margarita y Nelly Christmann.

Desde ese último año trabajó como médico residente en el Hospital Rawson hasta que en 1930 pasó al Hospital Policlínico de La Plata, donde en 1938 fue designado jefe de cirugía.
Cultor de la simplificación y estandarización en la técnica quirúrgica solía afirmar que «para ser un buen cirujano había que ser un buen carpintero».

Entre 1932 y 1939 fue también médico del Hospital Italiano. Entre 1929 y 1934 fue profesor de cirugía clínica en la UNLP. Fue Presidente de la Comisión de Investigación Científica de la Universidad. Siguió vinculado a la actividad académica de la casa de estudios platense de la que ejercería el decanato en 1960. Era considerado un excelente profesor y «paradigma de vida, conducta y virtudes». Fue de hecho una de las principales influencias en la carrera del famoso cardiocirujano René Favaloro.

Christmann fue miembro del Instituto Médico Platense desde 1939, vicepresidente del VII Congreso Nacional de Medicina y presidente de la sección Cirugía (1942). Fue vicepresidente de la Sociedad Médica de La Plata en 1929, 1947, 1954 y 1964, secretario en 1930 y la presidió en los períodos 1931, 1942, 1943 y 1948. Fue también miembro de la Sociedad Médica de La Plata, de la Sociedad de Cirugía de Buenos Aires, de la Academia Nacional de Medicina y presidente de la Asociación Argentina de Cirugía.

En 1929 escribió en colaboración con Carlos E. Ottolenghi, Juan Manuel Raffo y Gunther von Grolman el libro Técnica quirúrgica. Ese manual alcanzaría gran difusión al punto que se afirmaría que «de los médicos graduados en las universidades argentinas hacia la mitad de este siglo en adelante, pocos habrá que no hayan estudiado o no conocieran el texto Técnica quirúrgica, del profesor Federico E. Christmann.»
Entre 1939 y 1943 escribió en 6 volúmenes sus Archivos de Clínica Quirúrgica, obra «que tuvo preferencia similar en el ámbito universitario»., y en 1942 publicó con Gregorio Aranés su libro Temas de cirugía de urgencia.

Sus investigaciones acerca de la salud del general José de San Martín se vieron reflejadas en los principales trabajos en la materia: San Martín desde el punto de vista médico (1950) y el artículo La salud de San Martín y la medicina de su época (1976).

En 1979 escribió El vasco Gorostiague, biografía del doctor Santiago Gorostiague, rector de la UNLP, y en 1982 sus Vivencias y testimonios (de mis últimos 80 años).

Escribió numerosos artículos relacionados directa o indirectamente con su profesión entre los que se recuerda Patología de la mufa, publicado en El Día Médico, ensayo sobre la "Mufa" a partor del tango de César Tiempo Nadie puede.

Falleció el 18 de abril de 1987 en su ciudad natal.

En 1949 fundó la "Fundación Christmann", que solía reunirse en la nueva casa de su amigo el doctor Pedro Domingo Curutchet. La fama de esa casa, la Casa Curutchet, considerada una de las principales obras del arquitecto Le Corbusier, trascendería la de la misma fundación, responsable por otra parte años después de su recuperación tras décadas de abandono.

Notas y referencias

Bibliografía
Christmann, Federico, G. Aranés, Temas de cirugía de urgencia, El Ateneo, 1942
Christmann, Federico, San Martín desde el punto de vista médico, Boletín del Ministerio de Salud Pública y Asistencia Social de la Provincia de Buenos Aires, La Plata, enero-agosto de 1950.
Christmann, Federico, Ulcera péptica postoperatoria, 1951
Christmann, Federico, La salud de San Martín y la medicina de su época, El Día Médico, 1976
Christmann, Federico, El vasco Gorostiague, 1979
Christmann, Federico, Vivencias y testimonios (de mis últimos 80 años), 1982
Christmann, Federico; Ottolenghi, Carlos E.; Raffo, Juan Manuel; Grolman, Gunther von, Técnica quirúrgica (3ª Edición), El Ateneo, Buenos Aires, 1935
Antonio Matos, Guía a las reseñas de libros de y sobre Hispanoamérica: A guide to reviews of books from and about Hispanic America, Volumen 1, Blaine Ethridge-Books, 1982
Christmann, Federico, Clínica quirúrgica (3ª Edición), Vallardi, 1961
Quien es quien en la Argentina, G. Kraft, ltda., 1968
Ronald Hilton, Who's Who in Latin America: Part V, Argentina, Paraguay and Uruguay, Stanford University Press, 1950, ISBN 0-8047-0741-3, 9780804707411

Enlaces externos
Federico Enrique Bruno Christmann
Médicos argentinos
Sociedad Médica de La Plata
Casa Curutchet

Médicos de la provincia de Buenos Aires
Cirujanos de Argentina
Médicos de Argentina del siglo XX
Ensayistas de Argentina
Alumnado de la Facultad de Ciencias Médicas de la Universidad Nacional de La Plata
Platenses
Sepultados en el Cementerio de La Plata

Federico Enrique Bruno Christmann


Søren Kierkegaard er en dansk portrætfilm fra 1994 instrueret af Anne Regitze Wivel efter eget manuskript.

Handling
Den danske filosof og forfatter Søren Kierkegaard (1813-1855), hans liv, tanker og værker, præsenteres i Anne Regitze Wivels meget personlige film, hvor kendere som Paul Müller, Johannes Møllehave, Joakim Garff og Niels Barfoed forelæser, samtaler og diskuterer. Disse mennesker spiller deres roller som den meget vidende, den engagerede, den udadvendt troende, den skeptiske - og de lyttende. Og alle giver de i talekunstens form Søren Kierkegaards tanker nyt liv. Filmen danner en helhed, men kan opdeles i fem afsnit eller temaer, der hver er på cirka en halv time: 1) Den ulykkelige og synspunkter på forfatterskabet 2) Spidsborgeren, barnet og Don Juan 3) Tavshed og æstetik 4) Samfundet og det paradoksale 5) Martyrium og hengivelse.

Medvirkende

 Paul Müller
 Johannes Møllehave
 Joakim Garff
 Niels Barfoed
 Jørgen Carlsen
 Ole Morsing

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 1994

Søren Kierkegaard (dokumentarfilm)


781 (DCCLXXXI) pazartesi günü başlayan bir yıldır.

Olaylar
 Frank kralı Şarlman, oğlu Pepin'i "İtalya Kralı" ilan etti.

Doğumlar
 Hâris el-Muhâsibî, İslam alimi (ö. 857)

Ölümler
 Alchmund, Hexham piskoposu
 Guo Ziyi, Çinli general (d. 697)

781


Azizija džamija je džamija koja se nalazi u Orašju. U njoj se čuva dlaka iz Muhamedove brade.

Povijest
Krajem 1862. godine počelo je organizirano iseljavanje Bošnjaka iz Srbije. Veliki broj izbjeglica dolazi u Bosnu, najvećim dijelom uz južnu obalu Save (Brčko, Bijeljina, Bosanski Brod, Bosanska Kostajnica itd.). Izgrađena su i dva nova naselja na Savi, Gornja i Donja Azizija (po sultanu Abdul Azizu), današnji Bosanski Šamac i Orašje. Pet Azizija je tada sagrađeno i to u Orašju, Bosanskom Šamcu, Bosanskoj Kostajnici, Orahovu i Brezovom Polju. Svih pet džamija nose nazive prema tadašnjem sultanu, Abdul Azizu.

Gradnja Azizije u Orašju je počela 1862., a pretpostavlja se da je već godinu kasnije je bila završena i puštena u upotrebu vjernicima. Predstavlja jednu od 36 sultanskih džamija u Bosni i Hercegovini, čiju su izgradnju izravno naredili i financirali sultani, što predstavlja njenu dodatnu vrijednost. Džamija je jedna od rijetkih koja nije srušena u vrijeme rata u Bosni i Hercegovini, ali je više puta granatirana. Iako je više puta granatirana i oštećena ostala je autentična, onakva kakva je i bila od početka u svom vanjskom izgledu.

Azizija džamija u Orašju poznata je i kao džamija koja čuva dlaku iz Muhamedove brade. Ova dlaka nije došla kao poklon sultana Abdul Aziza, već ju je, kako se kazuje, neki hadžija iz Meke donio u Orašje. Dlaka Poslanika islama se iznosi samo 27. noći mjeseca ramazana nakon teravih-namaza i predavanja koje održi neko od uglednih alima. Prema priči, među prvim generacija hadžija koji su iz Orašja išle na sveta mjesta da hodočaste Kabu i obave petu islamsku dužnost, skupina je naišla na jednog Arapa koji je pristiglim hadžija pokazivao dlaku za koju je tvrdio da je Poslanikova. Jedan od prisutnih hadžija iz Orašja, a najvjerojatnije preko prevodioca, upitao je tog Arapa da mu proda dlaku Allahovog Poslanika. Arap se začudio odgovorivši "Kako da ti ovo prodam". Tu noć je usnio san u kojem je vidio Muhameda, koji mu je rekao da nađe one ljude i da im da ono što su od njega tražili. Arap ih je našao i dao im ono što su tražili, a oni su mu uzvratili poklonom. Tako je dlaka dospjela u Orašje i u džamiju Aziziju.

Izvori

Vanjske povezice
Sultanska džamija u Orašju

Orašje
Nacionalni spomenici Bosne i Hercegovine
Sultanske džamije u Bosni i Hercegovini

Azizija džamija (Orašje)


Paweł Olkowski (n. 13 februarie 1990) este un fotbalist polonez care a jucat ultima oară pe postul de fundaș dreapta pentru clubul englez Bolton Wanderers și echipa națională a Poloniei. A mai jucat pentru naționalele de tineret ale Poloniei U-19 și U-21.

Cariera pe echipe
Născut la Ozimek, Olkowski și-a început cariera la Gwarek Zabrze. În iulie 2010, a fost împrumutat la GKS Katowice pe o perioadă de un an.

În iulie 2011, a semnat cu Górnik Zabrze un contract pe trei ani, jucând pentru această echipă 88 de meciuri, în care a marcat trei goluri.

La 1 iulie 2014, Olkowski a ajuns la clubul german 1. FC Köln din postura de jucător liber de contract.

Pe 10 iulie 2018 a semnat un contract pe doi ani cu echipa Bolton Wanderers, din cel de-al doilea eșalon englez. El și-a făcut debutul la Bolton la 4 august 2018, când a început ca titular în victoria lui Wanderers cu 2-1 împotriva lui West Bromwich Albion la The Hawthorns. De asemenea, a jucat în meciul încheiat la egalitate, scor 2-2 împotriva lui Bristol City, meci în care a dat o pasă de gol.

Cariera la națională
Olkowski a reprezentat Polonia la categoriile de vârstă sub 19 ani și sub 21 de ani.

Pe 15 noiembrie 2013 a debutat la naționala mare a Poloniei într-un meci amical, fiind titular într-o înfrângere cu -2 împotriva Slovaciei.

Referințe

Legături externe
 Profil la worldfootball.net

Fotbaliști ai Bolton Wanderers FC
Fotbaliști ai 1. FC Köln
Fotbaliști ai Górnik Zabrze
Fotbaliști internaționali polonezi
Fotbaliști polonezi
Fundași
Nașteri în 1990
Oameni în viață

Paweł Olkowski


Ali Vafi Köşkü ya da diğer adlarıyla Ayvazpaşazade Yalısı veya Memduh Paşa Yalısı, ilk yapıldığında Ermeni bir bankere aitti ama 1915 yılında Giritli Ali Vafi, köşkü satın aldı. Eskiden bahçesinde para basımhanesi ve suyla çalışan bir asansör olduğu söylenir. Günümüzde halen kiralanarak kullanılmaktadır. Yalının arka kısmında Ali Vafi Korusu bulunmaktadır. 1919'daki yangın sonrasında yalının bir kısmı yandı, 1980'li yıllarda ise aslına uygun olarak yeniden inşa edildi.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Sudi Özkan, Memduh Paşa Yalısı'nı 2.5 milyon YTL'ye sattı
 Memduh Paşa Yalısı ihale yoluyla satışa çıkarıldı!
 Dünden bugüne İstanbul ansiklopedisi
 Boğaziçi Yalıları
 Memduh Paşa Yalısı: Boğaz kıyısında nefes kesen lokanta

İstanbul'daki köşkler
Beşiktaş'taki yalılar
Kuruçeşme, Beşiktaş

Ali Vafi Köşkü


Olaylar
 1583 - Galata'daki Saint Benoit Kilisesi'ne yerleşen Cizvitler, St. Benoit mektebini açtılar.
 1601 - Tiryaki Hasan Paşa komutasındaki Osmanlı Ordusu, Haçlı Ordusunu yenerek Kanije Zaferi'ni kazandı.
 1912 - İstanbul'da kolera salgını başladı.
 1913 - Belkıs Şevket Hanım, tek motorlu üstü açık tayyareye binme cesareti gösteren ilk kadın oldu. Belkıs Hanım İstanbul üzerinde uçarken aşağı attığı kartlarda, Osmanlı Müdafaa-i Hukuk-u Nisvan Derneği üyelerine selam yolluyordu.
 1918 - Letonya, Rus İmparatorluğu'ndan bağımsızlığını ilan etti.
 1922 - Uzunköprü düşman işgalinden kurtuldu.
 1922 - Türkiye Büyük Millet Meclisi, Abdülmecid Efendi'yi halife olarak seçti.
 1927 - Ankara Radyosu yayına başladı.
 1928 - Walt Disney'in yarattığı çizgi film Mickey Mouse'un (Miki Maus) ilk gösterimi yapıldı.
 1931 - Japonlar, Mançurya'yı işgal ettiler.
 1933 - İstanbul Darülfünunu, İstanbul Üniversitesi olarak açıldı.
 1936 - Adolf Hitler ve Benito Mussolini, General Franco'nun İspanya'da kurduğu Geçici Hükûmeti tanıdı.
 1937 - Dersim İsyanı bastırıldı.
 1940 - Bakanlar Kurulu, hava saldırılarına karşı bütün kent ve kasabalarda geceleri karartma yapılması kararı aldı.
 1945 - Doğan Kardeş Sanat Müsamereleri'nin ilki Tepebaşı Çocuk Tiyatrosu'nda yapıldı.
 1945 - Bulgaristan'da seçimleri Komünist Partisi öncülüğündeki Yurtsever Cephe kazandı.
 1953 - Feriha Sanerk, Emniyet Müdürlüğüne yükselen ilk kadın oldu.
 1960 - Türk Standardları Enstitüsü kuruldu.
 1967 - Türk jetleri Kıbrıs üzerinde alçaktan uçtu. BM Barış Gücü denetimindeki Erenköy bölgesinde Türkler ile Rumlar arasında çıkan çatışma 7 saat sürdü.
 1976 - İspanya'da 37 yıllık diktatörlüğün ardından demokrasinin kurulması kararı alındı.
 1978 - Jim Jones'un liderlik ettiği Halkın Tapınağı adlı tarikatın 913 üyesi intihar etti.
 1983 - BM Güvenlik Konseyi, KKTC'yi tanımadı.
 1992 - Ceza Muhakemeleri Usulü Kanunu kabul edildi.
 1999 - İstanbul'daki Avrupa Güvenlik ve İşbirliği Teşkilatı (AGİT) Zirvesi'nde, Bakü-Tiflis-Ceyhan Petrol Boru Hattı ve Hazar geçişli doğal gaz projelerine ilişkin anlaşmalar, ilgili ülkelerin Devlet Başkanlarınca imzalandı.
 2007 - Zasyadko maden felaketi: Ukrayna'nın doğusundaki Donetsk bölgesinde meydana gelen bir maden kazasında, 101 madenci hayatını kaybetti.

Doğumlar
 709 - Kōnin, Japonya'nın geleneksel veraset düzenine göre 49. imparatoru (ö. 782)
 1647 - Pierre Bayle, Fransız filozof (ö. 1706)
 1773 - Tokugawa Ienari, 11. Tokugawa Şogunu (ö. 1841)
 1786 - Carl Maria von Weber, Alman besteci (ö. 1826)
 1787 - Louis-Jacques-Mandé Daguerre, Fransız sanatçı ve kimyager (ö. 1851)
 1810 - Asa Grey, Amerikalı botanikçi (ö. 1888)
 1828 - John Langdon Down, İngiliz doktor (ö. 1896)
 1856 - Nikolay Nikolayeviç Romanov, Rus general (ö. 1929)
 1860 - Ignacy Jan Paderewski, Polonyalı piyanist ve besteci (ö. 1941)
 1882 - Jacques Maritain, Fransız düşünür (ö. 1973)
 1886 - Ferenc Münnich, Macar siyasetçi (ö. 1967)
 1887 - Hasan Basri Çantay, Türk gazeteci, Kur'an müfessiri, politikacı ve TBBM 1. Dönem Milletvekili (ö. 1964)
 1888 - Frances Marion, Amerikalı gazeteci, yazar ve oyun yazarı (ö. 1973)
 1889 - Stanislav Kosior, Sovyet devlet adamı (ö. 1939)
 1891 - Gio Ponti, İtalyan mimar ve tasarımcı (ö. 1979)
 1897 - Patrick Blackett, İngiliz fizikçi ve Nobel Fizik Ödülü sahibi (ö. 1974)
 1898 - Joris Ivens, Hollandalı belgesel film yapımcısı ve yönetmeni (ö. 1989)
 1901 - Craig Wood, Amerikalı golfçü (ö. 1968)
 1906 - Sait Faik Abasıyanık, Türk öykü yazarı (ö. 1954)
 1906 - Sir Alec Issigonis, İngiliz otomobil tasarımcısı ve MINI (BMW) kurucusu (ö. 1988)
 1906 - Klaus Mann, Alman yazar (ö. 1949)
 1906 - George Wald, Amerikalı bilim insanı (ö. 1997)
 1908 - Imogene Coca, Amerikalı çizgi roman aktrisi (ö. 2001)
 1911 - Attilio Bertolucci, İtalyan şair ve yazar (ö. 2000)
 1917 - Pedro Infante, Meksikalı aktör (ö. 1957)
 1918 - İlhan Berk, Türk şair (ö. 2008)
 1923 - Alan Shepard, Amerikalı astronot (uzaya çıkan ilk Amerikalı) (ö. 1998)
 1938 - Norbert Ratsirahonana, Madagaskarlı siyasetçi
 1939 - Margaret Atwood, Kanadalı yazar, şair ve eleştirmen
 1939 - Amanda Lear, Fransız şarkıcı, söz yazarı, ressam, televizyon sunucusu, oyuncu ve eski manken
 1939 - Brenda Vaccaro, Amerikalı komedyen ve oyuncu
 1941 - David Hemmings, İngiliz aktör ve film yönetmeni (ö. 2003)
 1942 - Linda Evans, Amerikalı oyuncu
 1943 - Zühtü Bayar, Türk şair ve yazar (ö. 2011)
 1945 - Mahinda Rajapaksa, Sri Lankalı avukat ve siyasetçi
 1946 - Chris Rainbow, İskoç rock şarkıcısı (ö. 2015)
 1947 - Jameson Parker, Amerikalı oyuncu
 1951 - Justin Raimondo, Amerikalı yazar, siyasetçi ve yayın yönetmeni (ö. 2019)
 1952 - Delroy Lindo, İngiliz-Amerikalı aktör
 1953 - Alan Moore, İngiliz yazar ve karükatürist
 1953 - Kevin Nealon, Amerikalı komedyen, oyuncu ve seslendirme sanatçısı
 1955 - Carter Burwell, Amerikalı film müziği bestecisi
 1955 - Altan Erkekli, Türk sinema, tiyatro ve dizi oyuncusu
 1957 - Ali Nesin, Türk matematikçi
 1960 - Elizabeth Perkins, Amerikalı oyuncu
 1960 - Yeşim Ustaoğlu, Türk sinemacı, film yönetmeni, senarist ve yapımcı
 1960 - Kim Wilde, İngiliz pop müzik şarkıcısı
 1961 - Steven Moffat, İskoç senarist ve yapımcı
 1963 - Len Bias, Amerikalı basketbolcu
 1963 - Marilyne Canto, Fransız oyuncu
 1963 - Kirk Hammett, Amerikalı müzisyen ve Metallica'nın gitaristi
 1963 - Peter Schmeichel, Danimarkalı eski millî kaleci
 1965 - Bülent Serttaş, Türk halk müziği sanatçısı, söz yazarı ve oyuncu
 1967 - Caroline Proust, Fransız oyuncu
 1968 - Owen Wilson, Amerikalı oyuncu ve senarist
 1970 - Mike Epps, Amerikalı komedyen, oyuncu ve seslendirme sanatçısı
 1970 - Megyn Kelly, Amerikalı tv sunucusu
 1970 - Peta Wilson, Avustralyalı oyuncu
 1971 - Özlem Tekin, Türk rock müzik sanatçısı
 1974 - Dilek İmamoğlu, İstanbul Büyükşehir Belediye Başkanı Ekrem İmamoğlu'nun eşi
 1974 - Chloë Sevigny, Akademi Ödülü ve Altın Küre Ödülü adayı Amerikalı oyuncu ve eski manken
 1975 - Şule Zeybek, Türk sunucu
 1976 - Shagrath, Norveçli müzisyen
 1976 - Matt Welsh, Avustralyalı yüzücü
 1977 - Martin Černoch, Çek futbolcu
 1978 - Ebru Özkan, Türk oyuncu
 1980 - Luke Chadwick, İngiliz eski millî futbolcu
 1980 - Minori Chihara, Japon seslendirme sanatçısı ve şarkıcı
 1983 - Michael Dawson, İngiliz futbolcu
 1984 - Johnny Christ, Amerikalı mizisyen ve Avenged Sevenfold grubunun bass gitaristi
 1985 - Allyson Felix, Amerikalı kısa mesafe koşucusu
 1987 - Jake Abel, Amerikalı aktör
 1990 - Bálint Bajner, Macar futbolcu
 1992 - Nathan Kress, Amerikalı aktör
 1994 - Elena Çangrinu, Yunan oyuncu ve şarkıcı
 1994 - Malwina Kopron, Polonyalı çekiç atıcı

Ölümler

 1482 - Gedik Ahmed Paşa, Osmanlı Sadrazamı
 1664 - Miklós Zrínyi, Hırvat ve Macar soylusu asker, devlet adamı ve şair (d. 1620)
 1794 - Jacques François Dugommier, Fransız general (d. 1738)
 1830 - Adam Weishaupt, Alman hukuk profesörü, filozof ve Illuminati'nin kurucusu (d. 1748)
 1885 - Theo van Lynden van Sandenburg, Hollandalı politikacı (d. 1826)
 1886 - Chester A. Arthur, ABD'nin 21. Başkanı (d. 1830)
 1919 - Adolf Hurwitz, Alman matematikçi (d. 1859)
 1922 - Marcel Proust, Fransız romancı, deneme yazarı ve eleştirmen (d. 1871)
 1940 - İvane Cavahişvili, Gürcü tarihçi (d. 1876)
 1941 - Walther Nernst, Alman fizikçi ve Nobel Kimya Ödülü sahibi (d. 1864)
 1941 - Chris Watson, Avustralyalı siyasetçi (d. 1867)
 1952 - Paul Eluard, Fransız şair (d. 1895)
 1962 - Niels Bohr, Danimarkalı fizikçi ve Nobel Fizik Ödülü sahibi (d. 1885)
 1965 - Hans Zulliger, İsviçreli öğretmen, çocuk psikanalisti ve yazar (d. 1893)
 1973 - Zeki Baştımar, Türk siyasetçi ve Türkiye Komünist Partisi yöneticilerinden (d. 1905)
 1976 - Man Ray, Amerikalı fotoğrafçı (d. 1890)
 1977 - Kurt Schuschnigg, Avusturyalı siyasetçi (d. 1897)
 1978 - Pablo Dorado, Uruguaylı futbolcu (d. 1908)
 1978 - Jim Jones, Amerikalı kült lideri (d. 1931)
 1980 - Akil Öztuna, Türk oyuncu (d. 1905)
 1983 - İsmail Bilen (Laz İsmail), Türk siyasetçi ve Türkiye Komünist Partisi Genel Sekreteri (d. 1902)
 1984 - Eşref Üren, Türk ressam (d. 1897)
 1986 - Gia Carangi, ABD'nin ilk süpermodeli (d. 1960)
 1987 - Jacques Anquetil, Fransız bisikletçi (d. 1934)
 1989 - Turhan Aytul, Türk gazeteci
 1991 - Gustav Husak, Slovak komünist ve 1969-89 arasında Çekoslovakya lideri (d. 1913)
 1994 - Cab Calloway, Amerikalı caz şarkıcısı ve orkestra şefi (d. 1907)
 1999 - Paul Bowles, Amerikalı yazar, besteci ve gezgin (d. 1910)
 2000 - Yıldırım Gürses, Türk besteci ve ses sanatçısı (d. 1938)
 2002 - James Coburn, Amerikalı sinema oyuncusu ve En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu Akademi Ödülü sahibi (d. 1928)
 2003 - Michael Kamen, Amerikalı bestekâr, orkestra şefi, aranjör, müzik yapımcısı, şarkı sözü yazarı ve müzisyen (d. 1948)
 2004 - Robert Fox Bacher, Amerikalı nükleer fizikçi (d. 1905)
 2004 - Cy Coleman, Amerikalı besteci, söz yazarı ve caz piyanisti (d. 1929)
 2007 - Ellen Preis, Avusturyalı eskrimci (d. 1912)
 2009 - Ömer Lütfi Mete, Türk gazeteci ve yazar (d. 1950)
 2013 - Aytunç Altındal, Türk gazeteci ve yazar (d. 1945)
 2013 - Nejat Uygur, Türk oyuncu ve sunucu (d. 1927)
 2016 - Sharon Jones, Amerikalı soul-funk müzisyeni ve şarkıcısı (d. 1956)
 2017 - Azzedine Alaïa, Tunus doğumlu moda tasarımcısı (d. 1940)
 2017 - Friedel Rausch, Alman teknik direktör ve eski futbolcu (d. 1940)
 2017 - Naim Süleymanoğlu, Türk halterci (d. 1967)
 2017 - Malcolm Young, Avustralyalı ritim gitaristi ve şarkı yazarı (d. 1953)
 2018 - Erdin Bircan, Türk iş insanı ve siyasetçi (d. 1959)
 2018 - Ed Evanko, Kanadalı oyuncu, şarkıcı (d. 1938)
 2018 - Uladzimir Juravel, Beyaz Rus futbolcu ve antrenör (d. 1971)
 2019 - Norodom Buppha Devi, Kamboçyalı prenses, siyasetçi, aktivist ve balerin (d. 1943)
 2019 - Laure Killing, Fransız oyuncu ve komedyen (d. 1959)
 2020 - Draga Olteanu Matei, Rumen aktris (d. 1933)
 2020 - Michel Robin, Fransız tiyatro, sinema ve dizi oyuncusu (d. 1930)
 2020 - Mridula Sinha, Hint yazar ve siyasetçi (d. 1942)
 2020 - Firsat Ali, Iraklı Kürt siyasetçi (d. 1978)
 2021 - Ali Haydar Kaytan, PKK kurucu kadrosunda yer alan KCK Yürütme Konseyi üyesi (d. 1952)

Tatiller ve özel günler

1118
18

18 Kasım