Clarence Thomas (23. júní 1948) er dómari við hæstarétt Bandaríkjanna. Hann var tilnefndur í stöðuna af George H. W. Bush árið 1991 og tók hann við sæti Thurgood Marshall. Thomas er annar svarti Bandaríkjamaðurinn til þess að gegna stöðu dómara við hæstarétt og er sá núverandi dómara sem setið hefur lengst í embætti. Thomas er talinn með íhaldssamri dómurum við réttinn, og aðhyllist bókstafstúlkun á stjórnarskrá Bandaríkjanna (e. textualism).

Fjölskylda og ferill
Thomas ólst upp við fátækt í Georgíufylki, en báðir foreldrar hans voru afkomendur svartra þræla. Fjölskyldan talaði Gullah, kreólamállýsku sem töluð er af afkomendum afrískra þræla í Georgíu og Suður Karólínu. Thomas var fyrstur úr fjölskyldunni til að brjótast til mennta. Fjölskyldan var rómversk-kaþólsk og Thomas sótti um skeið nám í prestaskóla en sagði skilið við guðfræði eftir morðið á Martin Luther King Jr. 1968 og skráði sig í College of the Holy Cross þaðan sem hann útskrifaðist með BA gráðu í enskum bókmenntum árið 1971. Hann nam síðan lögfræði við Yale-háskóla þaðan sem hann útskrifaðist með doktorsgráðu árið 1974.

Thomas er tvígiftur. Árið 1981 giftist hann Kathy Grace Ambush og átti með henni eitt barn, Jamal Adeen. Þau skildu árið 1984. Árið 1987 giftist hann Virginia Lamp, sem starfaði fyrir Dick Armey, þingmann Repúblíkanaflokksins. Virginia "Ginny" Thomas hefur verið virk í baráttu fyrir íhaldssömum samfélagsgildum og hægrisinnuðum stefnumálum. Hún var meðal annars virk í Teboðshreyfingunni, róttækri grasrótarhreyfingu á hægrivæng bandarískra stjórnmála á fyrsta kjörtímabili Barack Obama.

Árið 1981 gekk Thomas til liðs við ríkisstjórn Ronald Reagan sem skipaði hann yfirmann Equal Employment Opportunity Commission (EEOC) sem hefur meðal annars eftirlit með framfylgd laga um borgaraleg réttindi (1964 Civil Rights Act), þar á meðal bann við mismunun á grundvelli kynþáttar og kyns. Thomas gegndi embættinu frá 1982 til 1990.

Í október 1989 var Thomas skipaður dómari við Alríkisáfrýjanrdómstól District of Columbia af George H.W. Bush. Thomas tók við sæti Robert Bork sem hafði þá verið tilnefndur sem dómari við hæstarétt.

Skipun í hæstarétt
Eftir að Thurgood Marshall, sem var fyrsti svarti maðurinn til að gegna embætti hæstaréttardómara, settist í helgan stein skipaði George H.W. Bush Thomas sem eftirmann hans. Skipan Thomas vakti miklar deilur þar sem hann var bæði gagnrýndur fyrir íhaldssamar skoðanir og skort á hæfni. Þá komu fram ásakanir um kynferðislega áreitni. Anita Hill, sem starfaði sem undirmaður Thomas meðan hann var yfirmaður EEOC, sakaði hann um kynferðislega áreitni og óeðlilega hegðun og orðfæri í návist kvenna, þar á meðal umræður um efni klámmynda þar sem konum var nauðgað. Öldungadeildin neitaði að kalla vitni sem voru tilbúin til að staðfesta frásögn Hill og samþykkti skipun Thomas með 52 atkvæðum gegn 48.

Sem hæstaréttardómari hefur Thomas getið sér orð fyrir íhaldssemi. Thomas hefur talað gegn því að svörtum sé veitt sérstök hjálp frá ríkinu þar sem hann telur það veikja stöðu svartra í staðinn fyrir að bæta hana og hefur hann verið gagnrýndur og honum verið hrósað vegna þessarar afstöðu sinnar. Þessa afstöðu sína ver hann með því að útskýra hvernig hann túlkar fjórtándu viðauka stjórnarskrárinnar, sem segir að ekki sé heimilt að dæma eftir kynþætti hvort manneskju séu veitt sérstök réttindi eins og ríkishjálp.

Árið 2015 studdi Thomas ekki þá ákvörðun meirihluta hæstaréttar að lögleiða hjónabönd samkynhneigðra. Rökfærsla hans gegn þessum réttindum var að ekki er hægt að finna fullgild rök til þess að styðja þessa ákvörðun hæstaréttar og er því engin góð ástæða fyrir þessari lögleiðingu. Þegar kemur að afstöðu Thomas að lögleiðingu fóstureyðinga fylgir hann stefnu sinni að fylgja stjórnarskránni. Hann telur þá að ekki sé nein gild rökfærsla fyrir því að, Roe v Wade málið sem var fordæmisgefandi mál til lögleiðingar fóstureyðinga, styðjist við texta stjórnarskrárinnar.

Tilvísanir

Dómarar við hæstarétt Bandaríkjanna

Clarence Thomas


Bartolomé Loudet fue un químico francés del  que emigró hacia Argentina donde se convirtió en un pionero de la fotografía.

Biografía
Bartolomé Loudet nació en Toulouse, Francia, en 1823.

Tras recibirse de químico emigró al Estado de Buenos Aires y arribó a la ciudad de Buenos Aires a fines del año 1852, junto a sus compatriotas los pintores Amadeo Jacques, Alfredo Cosson y Alejandro Peyret, todos egresados de la Escuela Normal de París.

En la ciudad de Buenos Aires se desempeñó como ayudante en el Estudio Fotográfico de Emilio Lahore hasta que en 1861 abrió en la calle de la Piedad (hoy Bartolomé Mitre) N° 344 la Galería San Miguel, primera casa de fotografía artística en la ciudad.
A partir de su novedoso oficio tuvo trato habitual con personalidades de la época que fueron sus clientes, como Domingo Faustino Sarmiento, Bartolomé Mitre y Nicolás Avellaneda. Para 1870 contaba con 27000 negativos.

En 1878 pasó a trabajar con él en calidad de dependiente Alejandro Witcomb. Bartolomé Laudet murió súbitamente en su ciudad adoptiva en 1887 y a su muerte Witcomb se hizo cargo del negocio, que trasladó a la calle Florida al estudio que adquirió a Christiano Junior.
El archivo fotográfico, que pasó también a Witcomb, pasaría con el tiempo al acervo del Archivo General de la Nación.

Estaba casado con Elena Bourcou. Sus hijos Osvaldo Loudet (1862-1894) y Emilio Loudet (1872-1923) fueron destacados médicos, al igual que su nieto, llamado también Osvaldo Loudet.

Notas y referencias

Bibliografía
 Vicente Osvaldo Cutolo, Nuevo diccionario biográfico argentino (1750-1930), Editorial Elche, 1968

Enlaces externos
 Algunas consideraciones sobre la fotografía a través de la cosmovisión de Jorge Luis Borges
 Osvaldo Loudet, en psi.uba.ar

Emigrantes franceses hacia Argentina
Fotógrafos de Argentina
Químicos de Francia del siglo XIX
Nacidos en Toulouse

Bartolomé Loudet


5. etape af Giro d'Italia 2019 gik fra Frascati til Terracina 15. maj 2019.

Pascal Ackermann vandt sin anden etapesejr.

Resultater

Etaperesultat

Klassementerne efter etapen

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Ungdomskonkurrencen

Holdkonkurrencen

Referencer

Eksterne henvisninger

05

5. etape af Giro d'Italia 2019


Gültepe, Antalya ilinin Manavgat ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Antalya iline 81 km, Manavgat ilçesine 4 km uzaklıktadır.

Nüfus

Manavgat'ın mahalleleri

Gültepe, Manavgat


Premiul Guillaume Apollinaire este un premiu literar francez pentru poezie acordat pentru prima dată în 1941. A fost numit în onoarea scriitorului francez Guillaume Apollinaire. Este o recunoaștere anuală a originalității și modernității unei colecții de poezii.

Membrii juriului
Membrii juriului premiului Guillaume Apollinaire sunt aleși pe viață. De la ultima reînnoire (2011), membrii consiliului de administrație sunt:

 Charles Dobzynski (1929–2014) – președinte
 Jean-Pierre Siméon (1950–) – secretar general
 Marc Alyn (1937–)
 Marie-Claire Bancquart (1932–)
 Linda Maria Baros (1981–)
 Tahar Ben Jelloun (1944–)
 Zéno Bianu (1950–)
 Georges-Emmanuel Clancier (1914–)
 Philippe Delaveau (1950–)
 Guy Goffette (1947–)
 Bernard Mazo (1939–2012)
 Jean Portante (1950–)
 Robert Sabatier (1923–2012)

Câștigătorii
Premiul a fost acordat de 9 ori unor poeți pentru întreaga lor operă: Paul Gilson, Pierre Seghers, Marcel Béalu, Vincent Monteiro, Luc Estang, Léopold Sédar Senghor, Jean-Claude Renard, Yves Martin, și Claude Roy.

Acesta a fost atribuit de 9 ori unor colecții publicate de Éditions Seghers, de 6 ori unor colecții publicate de Flammarion și de patru ori unor colecții publicate de către Gallimard.

Anii 1940
 1941: Just Calveyrach pentru Guyane, Îles de Lérins
 1942: Roger Rabiniaux pentru Les Faubourgs du ciel, Profils Litt. Fr.
 1943: Yves Salgues pentru Le Chant de Nathanael, Profils Litt. Fr.
 1944 - 1946 : nu s-a desemnat
 1947: Hervé Bazin pentru Jour, Iles de Lérins
 1948: Jean L'Anselme pentru Le Tambour de ville, LEC, éd. Contemporaines, și Rouben Melik pentru Passeur d'horizon, Îles de Lérins
 1949: nu s-a desemnat
Anii 1950
 1950: Paul Chaulot D'autres terres, Îles de Lérins
 1951: Paul Gilson pentru întreaga operă
 1952: Alain Bosquet pentru Langue morte, Le Sagittaire
 1953: Jean Malrieu pentru Préface à l'amour, Cahiers du Sud și Armand Lanoux pentru Colporteur, Seghers
 1954: André de Richaud pentru Le Droit d'asile, Seghers
 1956: Robert Sabatier pentru Les Fêtes solaires, Albin Michel
 1957: Jacques Baron pentru Les Quatre temps, Seghers
 1957: Gilbert Trolliet pentru La Colline, Seghers|
 1958: Jean Rousselot pentru L'Agrégation du temps, Seghers
 1959: Luc Bérimont pentru L'Herbe à tonnerre, Seghers, și Pierre Seghers pentru întreaga operă
Anii 1960
 1960: Marcel Béalu și Vincent Monteiro pentru întreaga operă
 1961: Jean Breton pentru Chair et soleil, La Table Ronde
 1962: Jeanne Kieffer pentru Cette Sauvage lumière, Gallimard
 1963: Jean Bancal pentru Le Chemin des hommes, Silvaire
 1964: Jean Desmeuzes pentru Ballade en Sol majeur, Millas-Martin
 1965: Robert Lorho (pseudonim: Lionel Ray) pentru Légendaire, Seghers
 1966: Catherine Tolstoï pentru Ce que savait la rose, Seghers
 1967: Lorand Gaspar pentru Le Quatrième état de la matière, Flammarion
 1968: Luc Estang pentru întreaga operă
 1969: Albert Fabre pentru La Lumière est nommée, Seghers
Anii 1970
 1970: Pierre Dalle Nogare pentru Corps imaginaire, Flammarion
 1971: Gaston Bonheur pentru Chemin privé, Flammarion
 1972: Serge Michenaud pentru Scorpion Orphée, éditions Guy Chambelland
 1973: Marc Alyn pentru Infini au-delà, Flammarion
 1974: Léopold Sédar Senghor pentru întreaga operă
 1975: Charles Le Quintrec pentru Jeunesse de dieu, Albin Michel
 1976: Bernard Noël pentru Treize cases du je, Flammarion
 1977: Édouard Maunick pentru Ensoleillé vif,
 1978: Jean-Claude Renard pentru întreaga operă
 1979: Jean Laugier pentru Rituel pour une ode, éditions Caractères
Anii 1980
 1980: Vénus Khoury-Ghata pentru Les Ombres et leurs cris, Belfond
 1981: Gaston Miron pentru L'Homme rapaillé, Maspéro
 1982: Jean Orizet pentru Le Voyageur absent, Grasset
 1983: Pierre Gabriel pentru La Seconde porte, Rougerie
 1984: Pierrette Micheloud pentru Les Mots, la pierre, La Braconnière
 1985: Jean-Vincent Verdonnet pentru Ce qui demeure, Rougerie
 1986: Claude-Michel Cluny pentru Asymétries, La Différence
 1987: Yves Broussard pentru Nourrir le feu, Sud-Poésie
 1988: James Sacré pentru Une Fin d'après-midi à Marrakech, André Dimanche
 1989: Philippe Delaveau pentru Eucharis, éditions Gallimard
Anii 1990
 1990: Jacques Gaucheron pentru Entre mon ombre et la lumière, éditions Messidor
 1991: Yves Martin pentru întreaga operă
 1992: François de Cornière pentru Tout cela 1993: René Depestre pentru Anthologie personnelle, Actes Sud
 1994: Jean-Pierre Siméon pentru Le Sentiment du monde, Cheyne
 1995: Claude Roy pentru întreaga carieră
 1996: Patrice Delbourg pentru L'Ampleur du désastre, Le Cherche midi
 1997: Richard Rognet pentru Lutteur sans triomphe, L'Estocade
 1998: Anise Koltz pentru Le Mur du son, Éditions phi, Luxembourg
 1999: Claude Mourthé pentru Dit plus bas, Le Castor astral
Anii 2000
 2000: Alain Jouffroy pentru C'est aujourd'hui toujours, Gallimard
 2001: Alain Lance pentru Temps criblé, Obsidiane/Le Temps qu'il fait
 2002: Claude Adelen pentru Soleil en mémoire, Dumerchez
 2003: François Montmaneix pentru Les Rôles invisibles, Le Cherche midi
 2004: Jacques Darras pentru Vous n'avez pas le vertige, Gallimard/L'Arbalète
 2005: Bernard Chambaz pentru Été, Flammarion
 2006: Jean-Baptiste Para pentru La Faim des ombres, Obsidiane
 2007: Linda Maria Baros pentru La Maison en lames de rasoir, Cheyne
 2008: Alain Borer pentru Icare & I don't, Éditions du Seuil
 2009: Jacques Ancet pentru L'Identité obscure, Lettres Vives
Anii 2010
 2010: Jean-Marie Barnaud pentru Fragments d'un corps incertain, Cheyne
 2011: Jean-Claude Pirotte pentru Cette âme perdue, Le Castor astral and Autres Séjours, Le Temps qu'il fait
 2012: Valérie Rouzeau pentru Vrouz, La Table ronde
 2013: Frédéric Jacques Temple pentru Phares, balises & feux brefs, suivi de Périples, Bruno Doucey
 2014: Askinia Mihaylova pentru Ciel à perdre, Gallimard
 2015: Liliane Wouters pentru Derniers feux sur terre, Editions Le Taillis Pré, ainsi que l'ensemble de son œuvre

Legături externe

 Premiul Guillaume Apollinaire în La Lettre du libraire Premiul Guillaume Apollinaire  pe Prix-litteraires.net''

Premii literare în Franța
Fondări în 1941

Premiul Guillaume Apollinaire


කොටිදූව () යනු ශ්‍රී ලංකාවේ මඩකලපුව නගරයට සමීපව පිහිටි දිවයිනකි.

කොටිදූව


Niccolò Galeotti, (Vienne  - Rome ) est un jésuite et érudit italien.

Biographie
Issu d'une maison noble de Pise, né à Vienne en 1692, il enseigne en 1725 la physique à Macerata, et, de 1728 à 1749, la rhétorique à Rome, où il meurt en 1758. Il est versé dans les antiquités grecques et latines.

Œuvres
Outre des éloges funèbres et des extraits d'écrivains grecs, il a publié :

 Museum Odescalcum, sive Thesaurus antiquarum gemmarum, etc., cum commentariis, Rome, 1747 ou 1751, in-fol. en deux parties. C'est la description de la collection d'antiques du prince Odelcalchi : les figures, en 103 planches, sont gravées par le fameux Pietro Santi Bartoli : les explications du P. Galeotti sont estimées des savants.
 Imagines præpositorum generalium Soc. Jesu delineatæ et æneis formis expressæ ab Arnold. Westerhout, ibid., 1748, in-fol. maj. Ce volume renferme quinze portraits gravés avec soin, et accompagnés de courtes notices en latin et en italien, par le P. Galeotti. Ce savant religieux a aussi enrichi de notes les Gemmæ antiquæ litteratæ, de Ficoroni, Rome, 1757, in-4°.

Bibliographie

Liens externes

Jésuite italien
Érudit du XVIIIe siècle
Naissance en 1692
Décès en 1758
Naissance à Vienne (Autriche)
Décès à Rome
Membre de l'Académie d'Arcadie

Niccolò Galeotti


Vasile Celmare (n. 10 mai 1931, Breaza de Sus, județul Prahova - d. 1 iunie 2019, București) a fost un pictor român, fost profesor la Catedra de artă monumentală a Institutului de Arte Plastice "Nicolae Grigorescu" din București.

Tatăl său a fost mecanic la Căile Ferate, acest fapt permițându-i să aibă gratuitate atât la călătoriile cu trenul, cât și la liceu și la internat. Beneficiind de aceste gratuități, a urmat liceul Aurel Vlaicu din București între 1943 și 1951. În 1951 a fost admis la Institutul de Arte Plastice din București, unde i-a avut profesori pe Rudolf Schweitzer-Cumpăna, Adina Paula Moscu, Ion Marsic.

În anul IV, împreună cu mai mulți colegi, a înființat cenaclul "Ștefan Luchian". În felul acesta au beneficiat de materiale gratuite de lucru, având în același timp posibilitatea să expună în galeriile bucureștene. Alături de Vasile Celmare, printre membrii cenaclului s-au aflat Ion Nicodim, Constantin Piliuță, Vasile Drăguț, Ion Bitzan, Virgil Almășanu, Blendea.

Vasile Celmare este unul dintre marii inovatori în plastica românească a secolului XX, având la activ un important număr de expoziții naționale și internaționale, de grup și individuale. A fost profesor la catedra de artă monumentală a Institutului "Nicolae Grigorescu" din București, unde a ocupat și funcția de prodecan.

Vasile Celmare a realizat, în anii '80, mai multe mozaicuri pe fațadele unor instituții moderne din București, Buzău, Ploiești sau Adamclisi. La Buzău a realizat mozaicul de pe clădirea întreprinderii Contactoare, care a fost montat în iarna anului 1985. Lucrarea de artă monumentală "Artele", lucrată în mozaic și amplasată din anul 1962 în incinta restaurantului "Central" din stațiunea Mamaia, îi are coautori pe artiștii plastici Vasile Celmare, Ion Bitzan, Ion Pacea și Emil Aniței..

Ilustrație de carte
Ion Creangă, Moș Ion Roată și unirea, 24 pagini, cu ilustrații de Vasile Celmare, Editura Ion Creangă, 1984

Premii și distincții
1965 – Medalie De Argint la Târgul Internațional al Cărții de la Leipzig
1966 – Premiul pentru Artă Monumentală al Ministerului Învățământului
1980 – Premiul Ion Andreescu al Academiei Române

Note

Bibliografie
Dan Grigorescu, Vasile Celmare  (album), Editura Meridiane, 1982.
Prof. univ. dr. Ioan Opriș, Vasile Celmare la Amurg (album), Editura Oscar Print, 2015.
Vizita în atelierul lui Vasile Celmare https://www.modernism.ro/2017/10/27/vasile-celmare-tinerete-fara-batranete-2017/

Pictori români
Sculptori români
Ilustratori de carte

Vasile Celmare


Julio César Castro, bekannt unter dem Pseudonym Juceca, (* 6. Mai 1928 in Montevideo, Uruguay; † 11. September 2003 ebenda) war ein uruguayischer Komiker und Erzähler.

Leben
Juceca begann 1959 seine Karriere beim Radiosender CX 14 El Espectador, bei dem er acht Jahre beschäftigt war. Von diesem Zeitpunkt an wirkte er, abwechselnd in Montevideo und Buenos Aires arbeitend, im Rahmen eines breiten Tätigkeitsfeldes, das sich vom Fernsehen und Kino über das Radio bis in zahlreiche Printmedien erstreckte. Bezogen auf letztere schrieb er von 1970 bis 1974 sowohl für die Marcha als auch die montevideanische Zeitung Guambia. Darüber hinaus ging er in den Jahren 1972 bis 1974 einer Tätigkeit für die in Buenos Aires ansässige Zeitung Crisis nach.

Im Alter von 43 Jahren schuf Juceca die Figur Don Verídico, der zu einer Ikone der uruguayischen Erzählkunst werden sollte. Ob die Anfänge dieser Figur im Jahr 1961 oder 1962 lagen, konnte er im Rahmen einer Rückschau dabei selbst nicht mehr einordnen, der Ursprung habe aber in seiner Sonntagssendung Tranquera Oriental auf Radio El Espectador gelegen. 1974 kam diese Figur an der Seite Luis Landriscinas auf dem Sender CX 30 de Montevideo zum Einsatz. Von 1975 bis 1984 gab er täglich auf dem argentinischen Hauptstadtsender Radio Rivadavia an der Seite Héctor Larreas den Don Verídico. Auch im Fernsehen trat er im montevideanischen Canal 4 und in Buenos Aires jeweils gemeinsam mit Luis Landriscina in Canal 7, Canal 9, Canal 11 und Canal 13 auf. 1984 erhielt Juceca für Don Verídico auf Radio El Mundo mit Juan Manuel Tenuta den Premio Argentores. Er wurde dabei für das beste Radio-Comedy-Programm der Republik Argentinien ausgezeichnet.

Juceca publizierte zahlreiche Bücher und war Autor des Theaterstücks La última velada, das 1987 im Teatro Circular von Nidia Telles uraufgeführt wurde. Auch schrieb er die Drehbücher für die Kinofilme El muerto, Millonarios a la fuerza und El viaje hacia el mar. Beim letztgenannten uruguayischen Streifen gehörte er auch zu den Hauptdarstellern. Ebenfalls trat er als Murga-Texter in Erscheinung. So gehörten in diesem Zusammenhang 1974 Las ranas und 1989 Los Menecuchos zu seinen Werken.

Im Januar 2003 war er als einziger Vertreter Uruguays zum Festival de Escritores y Narradores auf den Kanarischen Inseln geladen. Zu jener Zeit befand er sich in Vorbereitungen auf die Veröffentlichung eines Buches, das den Titel Nadie entiende nada (y menos el autor) tragen sollte. Er verstarb im selben Jahr im Alter von 68 Jahren an einer Lungenkrankheit.

Veröffentlichungen
 1972: Los cuentos de Don Verídico
 1975: Don Verídico se la cuenta
 1977: La vuelta de Don Verídico
 1982: Más cuentos de Don Verídico
 1992: Entre tanto cuento
 1994: Don Verídico
 1995: Antología
 1996: Don Verídico (Recompilation)
 1997: Los cuentos de Don Verídico

Auszeichnungen
 1984: Premio Argentores
 2000: Premio Morosoli

Literatur
 Nuevo Diccionario de la Cultura Uruguaya von Miguel Ángel Campodónico, Librería Linardi y Risso, 2003, S. 82

Weblinks
 Falleció Juceca (spanisch) auf www.espectador.com vom 11. September 2003, abgerufen am 18. Mai 2012
 6 de mayo de 1928: nace Julio César Castro, Juceca (spanisch) auf www.uruguayeduca.edu.uy, abgerufen am 18. Mai 2012

Komiker
Autor
Uruguayer
Geboren 1928
Gestorben 2003
Mann

Julio César Castro


Woody Brown (n. 26 de febrero de 1956 en Dayton, Ohio) es un actor estadounidense, conocido por su papel como Skipper Weldon en Flamingo Road, y por su papel de Danny en la película The Acussed (1988).

Sus créditos de televisión incluye: Love of Life, The Love Boat, Knight Rider, The Facts of Life, Dinasty, JAG y Roswell.

Referencias

Actores de televisión de Estados Unidos
Actores de cine de Estados Unidos
Nacidos en Dayton (Ohio)

Woody Brown


Ochii orașului meu este un film românesc din 1963 regizat de Virgil Calotescu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1963 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1963
Filme regizate de Virgil Calotescu

Ochii orașului meu


The Louvin Brothers fue un dúo estadounidense de música country compuesto por los hermanos Ira Lonnie Loudermilk (1924–1965) y Charlie Louvin Elzer Loudermilk (1927–2011), más conocidos como Ira y Charlie Louvin. El grupo popularizó el "close harmony", un género del country.

Discografía parcial
 1956: The Louvin Brothers (MGM)
 1956: Tragic Songs of Life (Capitol)
 1957: Nearer My God to Thee (Capitol)
 1958: Ira and Charlie (Capitol)
 1958: The Family Who Prays (Capitol)
 1958: Country Love Ballads (Capitol)
 1959: Satan is real (Capitol)
 1960: My Baby's Gone]] (Capitol)
 1960: A Tribute to the Delmore Brothers (Capitol)
 1961: Encore (Capitol)
 1961: Christmas with the Louvin Brothers (Capitol)
 1962: The Weapon of Prayer (Capitol)
 1963: Keep Your Eyes on Jesus (Capitol)
 1964: The Louvin Brothers Sing and Play Their Current Hits (Capitol)
 1965: Thank God for My Christian Home (Capitol)
 1966: Ira and Charles (Hilltop)
 1967: Two Different Worlds (Capitol)
 1967: The Great Roy Acuff Songs (Capitol)
 1968: Country Heart and Soul (Capitol)
 1973: The Great Gospel Singing of The Louvin Brothers (Capitol)
 1975: Live at New River Ranch (Collectors Classic)
 1976: I Don't Believe You Met My Baby (Hilltop)
 1978: Songs That Tell a Story (Rounder)
 1990: Early MGM Recordings (Rounder)
 1992: Close Harmony (Bear Family Records)
 1995: Greatest Hits (Capitol)
 1995: When I Stop Dreaming: The Best of the Louvin Brothers (Razor & Tie)
 2006: The Essential Louvin Brothers 1955-1964: My Baby's Gone (Raven)

Véase también
 Category:Sibling duos

Enlaces externos
 Sitio oficial
 Charlie Louvin interview July 2010
 Country Music Hall of Fame, Nashville - report on Charlie Louvin's 80th birthday, 2007
 State of Mind - A Word with Charlie Louvin - January 2009
 Livin' Lovin' Losin' the Louvin Way.
 Charlie's life from 1927 to the present on Raised Country!

Cantantes de country
Dúos de música de Estados Unidos

The Louvin Brothers


Le prieto picudo est l'un des principaux cépages rouges utilisés dans les vins de l'appellation d'origine espagnole (DO) Tierra de León et de l'AOP Valles de Benavente dans la province de Zamora, en Espagne. C'est une variété très colorée, avec une acidité notable et une grande quantité de sucre et de tanin. Cette concentration donne aux vins un goût spécial et différent.

Régions
La DO Tierra de León comprend plusieurs municipalités de León et certaines de Valladolid. La particularité de cette DO est l'utilisation de ses cépages autochtones prieto picudo (rouge) et albarín (blanc). L'AOP Valles de Benavente couvre les communes du nord-est de la province de Zamora.

Le prieto picudo est originaire de la zone de Valdevimbre, Los Oteros et des rives de la rivière Cea à León et des municipalités des vallées de Tera, Vidriales et Valverde dans la province de Zamora, et occupe actuellement une superficie de  de vignobles. Selon l'arrêté APA/1819/2007, qui actualise l'annexe V, classification des variétés de vigne, du décret royal 1472/2000 du , qui réglemente le potentiel de production viticole, le prieto picudo est une variété recommandée pour la région de León et est autorisé en Andalousie et en Castille-La Manche.

Certaines  produisant du vin prieto picudo dans la région sont : Bodegas Pobladura (Pobladura de los Oteros), Bodegas Vinos de León (Armunia, Valdevimbre et Pajares de los Oteros), Bodegas Tampesta (Valdevimbre), Los Palomares (Valdevimbre), Leyenda del Páramo (Valdevimbre), la Cooperativa Vinícola Comarcal (à Valdevimbre), Bodegas Julio Crespo (village de Villalmán), Gordonzello (Gordoncillo), Dominio DosTares (Pajares de los Oteros) et Bodegas Otero (Benavente).

Caractéristiques
Le cépage prieto picudo se distingue facilement par sa grappe serrée et ses baies ovales et pointues, d'où le nom de la variété : grappe prieto et baie pointue. Sa peau est noire bleutée, sa saveur et son arôme sont doux et intenses. Les vieilles vignes ont la tête enterrée et les branches étalées sur le sol, ce qui est tout à fait inhabituel. Cela rend sa taille différente de toute autre, beaucoup plus sacrificielle, la disposition des branches vous oblige à le faire à genoux, c'est la fameuse et unique taille en herse.

Il est planté sur des treillis, pour améliorer sa production, mais il n'a pas été établi quel type de taille est le plus pratique, le plus sûr est le pouce et la tige, qui garantit une bonne production, mais il a l'inconvénient d'une bonne taille et de l'attachement ultérieur.

Vins
Les vins de cépage élaborés à partir de ce raisin ont des caractéristiques similaires à ceux élaborés à partir du Tempranillo. Il produit des vins très aromatiques et personnels, bien qu'un peu légers en couleur.

Ce raisin est utilisé pour produire un  (vin mousseux), élaboré selon la méthode . Le processus de ce vin consiste à provoquer une seconde fermentation lente, qui améliore sa qualité, en lui donnant le piquant typique du CO2 naturel dissous, sans devenir pétillant. Cette seconde fermentation est obtenue en ajoutant au moût des raisins entiers sélectionnés du prieto picudo. La plus grande proportion possible de raisins prieto picudo est requise tout au long du processus.

Notes et références

Cépage espagnol
Cépage noir
Vin d'Andalousie

Prieto picudo


التُّرُنْجان أو عشبة النَّحل أو حشيشة النَّحل أو المَلِّيسَة'''  هو جنس نباتي يتبع الفصيلة الشفوية من رتبة الشفويات.

انظر أيضاً
 مليسة مخزنية  من التوابل والبهارات ولها أهمية طبية.
 مليسة إبطية
 مليسة صفراء
 مليسة صينية
 مليسة بولنوكية
 مليسة عديمة الرائحة
 مليسة جهنيانية
 مليسة خشنة
 مليسة شبه جرداء

المراجع

أجناس الفصيلة الشفوية
أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
مليسة
مليسة

ترنجان


Die Scottish Open 1907 waren die erste Austragung dieser internationalen Meisterschaften von Schottland im Badminton. Sie fanden Anfang des Jahres in Aberdeen statt. Bei dieser Auflage wurden nur vier Disziplinen ausgetragen, auf die Ausspielung des Dameneinzels wurde verzichtet.

Sieger und Finalisten

Referenzen
 Stewart Marsden Massey: Badminton, London, G. Bell & Sons 1911, S. 146–147.

1907
Badminton 1907
Badmintonwettbewerb in Aberdeen

Scottish Open 1907


Um veículo aéreo não tripulado de grande autonomia e média altitude opera em uma altitude de 10 mil pés (3 mil metros) até 30 mil pés (9 mil metros) por longos períodos de tempo, normalmente de 24 até 48 horas. Esta lista inclui veículos aéreos de combate não tripulados e veículos aéreos de vigilância e reconhecimento não tripulados.

Ver também
Veículo aéreo não tripulado
Veículo aéreo de combate não tripulado
Veículo aéreo de vigilância e reconhecimento não tripulado

Aviação militar
Terminologia da aeronáutica
Terminologia da aviação
Armamento aeronáutico
Veículos aéreos não tripulados

Veículo aéreo não tripulado de grande autonomia e média altitude


Italiens U/19-fodboldlandshold er Italiens landshold for fodboldspillere, som er under 19 år og administreres af Federazione Italiana Giuoco Calcio (FIGC).

U/19-fodboldlandshold
U/19-fodboldlandshold i Europa

Italiens U/19-fodboldlandshold


Samuel Vetch (né le  à Édimbourg et mort le ) est un soldat écossais et un gouverneur colonial de la Nouvelle-Écosse. Il est l'une des figures de proue du Projet Darién, une tentative écossaise ratée de colonisation de l'isthme de Panama à la fin des années 1690. Pendant la guerre de Succession d'Espagne, il est l'un des premiers partisans de l'idée de conquête de la Nouvelle-France par la Grande-Bretagne, proposant en 1708 de la conquérir et de déporter les habitants de l'Acadie. Il est le grand-père de Samuel Bayard.

Jeunesse
Samuel Vetch nait à Édimbourg, en Écosse, le 9 décembre 1668, et est baptisé dans l'Église d'Écosse le jour suivant. Son père, William Vetch, est un pasteur presbytérien politiquement actif. Lui et sa femme Marion Fairley ont eu plusieurs enfants, dont Samuel est le deuxième. William Vetch est arrêté lors de l'épisode du complot papiste à la fin des années 1670, puis relâché. La famille hébergea le duc d'Argyll, qui était recherché pour son refus de prêter les serments prescrits par le Test Act, et William Vetch est impliqué dans la conspiration écossaise contribuant à la rébellion de Monmouth. Lorsque celle-ci échoue, William Vetch se cache et finit par s'enfuir aux Provinces-Unies, où il est rejoint en 1683 par ses deux fils aînés, William Jr. et Samuel. Les garçons étudient le ministère à Utrecht, mais aucun d'eux ne souhaite poursuivre cette carrière. Tous deux deviennent des partisans de Guillaume d'Orange, et Samuel fait probablement partie d'un régiment de partisans écossais lors de la Glorieuse Révolution de 1688 qui amène Guillaume III et Marie II au pouvoir en Angleterre.

Carrière
Il est ensuite nommé cornette dans le Royal Regiment of Scots Dragoons, "bien que très jeune", à l'âge de 20 ans. Le régiment est renvoyé aux Pays-Bas, où il participe à la Guerre de Neuf Ans. Vetch est blessé à Steinkirk et participe à la bataille de Landen. À la fin de la guerre, il est promu capitaine.

Entreprises coloniales
En 1698, Vetch et son frère William se joignent à une tentative écossaise dirigée par William Paterson d'établir une colonie sur l'isthme de Panama. Le "plan Darien" échoue en raison de luttes politiques intestines dans la colonie, de maladies, d'un manque de soutien et de l'hostilité espagnole. Vetch est élu au conseil colonial et est l'un des survivants (beaucoup des 1 200 colons envoyés en Amérique centrale, dont William Vetch, ont succombé à la maladie) à se rendre à New York en août 1699.

Vetch noue des liens avec la puissante famille Livingston, épousant Margaret, la fille de Robert Livingston. Avec les Livingston, Vetch établit alors un commerce très rentable mais illégal avec la Nouvelle-France, et finit par s'installer à Boston, capitale de la province de la baie du Massachusetts. Bien qu'il ait réduit ses activités commerciales lorsque la Deuxième guerre intercoloniale commence en 1702, il a une nouvelle occasion de faire du commerce lorsque le gouverneur du Massachusetts, Joseph Dudley, l'envoye en mission diplomatique à Québec en 1705 dans le cadre d'une ambassade visant à récupérer les prisonniers capturés lors d'un raid mené en 1704 à Deerfield, au Massachusetts. L'ambassade est un succès et Dudley permet à Vetch de faire un voyage de commerce en Nouvelle-France en 1705. Il est repéré à son retour, et le tollé oblige Dudley à le faire juger et condamner en 1706 pour commerce avec l'ennemi. Il s'est ensuite rendu en Angleterre pour faire appel de sa condamnation et pour faire pression en faveur d'une action militaire contre la Nouvelle-France.

Grâce à sa connaissance de la Nouvelle-France, Vetch propose à la reine Anne la conquête de toute la Nouvelle-France. Ses propositions comprenaient la déportation du peuple acadien vers les Antilles afin que la Nouvelle-Écosse puisse être peuplée de colons protestants. Avec l'appui d'alliés politiques et de gouverneurs coloniaux sympathisants, la reine donne à Vetch une commission militaire et lui promet un poste de gouverneur et un soutien militaire pour la campagne de 1709. Avec Francis Nicholson, Vetch se rend à Boston en 1709 pour lever la milice coloniale et les fournitures. Cependant, la force militaire promise n'arrivera jamais (elle est détournée vers le théâtre européen de la guerre de Succession d'Espagne), et l'effort s'effondre. Nicholson retourne immédiatement à Londres et obtient une nouvelle promesse de soutien pour 1710.

Gouverneur de la Nouvelle-Écosse
L'expédition de 1710 réussit à capturer la capitale acadienne de Port-Royal, mais la campagne environnante n'est pas pacifiée. Vetch est nommé premier gouverneur de la Nouvelle-Écosse, et la ville est rebaptisée Annapolis Royal en l'honneur de la reine. La garnison qui reste sur place manque cruellement d'effectifs et Vetch finance au moins une partie de ses dépenses, bien qu'il ait obtenu une aide officielle du Massachusetts. Cependant, certains de ses subordonnés se plaignent qu'il gère très mal les affaires de la colonie. Nicholson a profité de ces plaintes pour se faire nommer gouverneur à la place de Vetch en 1713.

Des années plus tard
Vetch retourne alors en Angleterre pour récupérer sa réputation et ses fonds perdus. Avec l'accession au trône de George I, il réussit et est nommé de nouveau gouverneur en 1715. Cependant, il ne retourne jamais en Amérique du Nord, car il est appelé à donner des conseils sur des questions de commerce et de politique nord-américaine. Il est officiellement remplacé en tant que gouverneur en 1717 par Richard Philipps, et passe les dernières années de sa vie à tenter en vain de récupérer ses dépenses et d'obtenir d'autres postes coloniaux.

Vie privée

Descendance

Notes et références

Officier de l'armée de terre britannique
Personnage historique national du Canada
Décès en 1732
Naissance en 1668

Samuel Vetch


Le West Kent Football Club est un club anglais de rugby du . Il est connu pour être l'un des vingt-et-un membres fondateurs de la fédération anglaise de rugby à XV. Il a également fourni un certain nombre de joueurs pour les premières rencontres internationales de ce sport.

Histoire

Le club du West Kent Football Club est fondé en 1867 par un noyau d'anciens de la Rugby School dont Arthur Guillemard.

Les joueurs utilisent le terrain du club de cricket de West Kent. Celui-ci avait été fondé de nombreuses années auparavant après que les membres du Prince's Plain Cricket Club de Bromley aient perdu leur terrain, en 1821, en raison de la fermeture de Bromley Common. Ils sont sauvés par le lord du manoir de Chislehurst qui leur donne l'autorisation de créer un nouveau terrain sur huit acres de Chislehurst Common. Leur premier match a lieu le  et ils ont joué leurs matchs à domicile sur la partie périphérique du terrain de cricket. Les objections initiales à la pratique du football sur le terrain de cricket, par crainte qu'il n'abîme le gazon, sont levées par des rapports indiquant que la pratique du football améliore le gazon en détruisant la bruyère courte.

Le West Kent Football Club joue d'abord au football en utilisant à la fois les règles de l'Association et celles de la Rugby School. Cependant, en 1874, il devient exclusivement un club de rugby et change ses couleurs, passant de l'orange et du noir à des maillots blancs avec un insigne représentant un cheval du Kent, des culottes blanches et des chaussettes bleues. Le club change ses couleurs en 1881 pour des maillots bleus et blancs et en 1882 pour des bleus et ambres. Les adversaires sur sa longue liste de saison comprennent le Blackheath FC, le Richmond FC, les Gipsies et Ravenscourt Park. En 1886, les membres décident d'abandonner le rugby et de jouer uniquement au football d'association.

Notes et références

Club de rugby à XV fondé en 1867
Club de rugby à XV à Londres
Club de rugby à XV disparu

West Kent Football Club


Paul Cleave (Christchurch, 10 de dezembro de 1974) é um escritor da Nova Zelândia. Suas obras foram best-sellers que foram traduzidas para mais de 20 idiomas e venderam mais de um milhão de cópias.

Biografia
Paul Cleave é um autor best-seller internacional que atualmente divide seu tempo entre sua cidade natal, Christchurch, Nova Zelândia, onde todos os seus romances se passam,  e a Europa.

Seu primeiro romance publicado, The Cleaner, foi lançado em 2006 e se tornou um best-seller internacional com vendas superiores a 250.000.

Ele ganhou três vezes o Prêmio Ngaio Marsh, o prêmio de romance policial do ano do Festival do Livro de Saint-Maur, foi indicado para o Edgar, o Barry e o Ned Kelly. Ele apareceu em festivais no Reino Unido, Turquia, França, Alemanha, Austrália, Canadá, Dinamarca, Taiwan, Taiti, Nova Caledônia e Nova Zelândia.

Obras

Série Joe Middleton
 2006: The Cleaner no Brasil: A Sétima Morte (Fundamento, 2012)
 2013: Joe Victim

Série Theodore Tate
 2008: Cemetery Lake
 2011: Collecting Cooper
 2012: The Laughterhouse
 2014: Five Minutes Alone

Livros isolados
 2007: The Killing Hour
 2010: Blood Men no Brasil: Herdeiro da Escuridão (Fundamento, 2011)
 2015: Trust No One
 2017: A Killer Harvest
 2019: Whatever It Takes

Pessoas vivas
Naturais de Christchurch
Nascidos em 1974
Escritores de literatura policial
Romancistas da Nova Zelândia

Paul Cleave


New Denver est un village situé dans la province de la Colombie-Britannique, dans le sud-est.

Notes et références

Municipalité en Colombie-Britannique

New Denver


An Alopecurus pratensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Alopecurus pratensis in nahilalakip ha genus nga Alopecurus, ngan familia nga Poaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. p. alpestris
 A. p. laguriformis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Alopecurus

Alopecurus pratensis


En France, un premier président de cour d'appel est un magistrat du siège à la tête d'une cour d'appel avec des attributions proches de celles d'un président de tribunal judiciaire.

Avec le procureur général, il coordonne les tribunaux qui sont du ressort de la cour d'appel, tant en matière d'organisation, de budget que de ressources humaines. Il est en relation avec l'administration centrale du ministère de la Justice. Le premier président et le procureur général, assistés éventuellement d'autres magistrats, participent à l'administration et à l'inspection des juridictions du ressort de la cour. Ils ont ainsi la qualité d'ordonnateur et de personne responsable des marchés publics. Ils sont aidés, dans ces attributions, par le service administratif régional

Références

Liens externes

Magistrat du siège de l'ordre judiciaire en France
Métier du droit en France

Premier président de cour d'appel


John Jacob Jack Astor IV () a fost un om de afaceri american, investitor, inventator, scriitor, locotenent colonel în Războiul hispano-american, și un membru proeminent al familiei Astor.

Astor a murit în timpul scufundării RMS Titanic în primele ore ale zilei de 15 aprilie 1912. Astor a fost cel mai bogat pasager la bordul RMS Titanic și se credea că se numără printre cei mai bogați oameni din lume la acea dată, cu o valoare netă de aproape 87 milioane de dolari când a murit (echivalentul a 2,21 miliarde de dolari în 2017).

Biografie

John Jacob Astor IV s-a născut la 13 iulie 1864 la moșia părinților lui, pădurea Ferncliff din Rhinebeck, New York. El a fost cel mai mic din cei cinci copii și singurul fiu al omului de afaceri, colecționar, și al crescătorului de cai de curse William Backhouse Astor, Jr. și a soției acestuia, Caroline Webster "Lina" Schermerhorn. Cele patru surori mai mari au fost: Emily (1854-1881), Helen (1855-1893), Charlotte (1858-1920) și Caroline ("Carrie") (1861-1948). El a fost strănepotul comercianților de blănuri John Jacob Astor și Sarah Cox Todd (1761-1834), a căror avere a făcut familia Astor una dintre cele mai bogate din Statele Unite. Bunicul patern, William Backhouse Astor, Sr. era un proeminent om de afaceri în domeniul imobiliar. Prin bunica paternă Margaret Alida Rebecca Armstrong (1800-1872), John era strănepot al senatorului John Armstrong, Jr. și Alida Livingston (1761-1822) din familia Livingston. Bunicii materni erau Abraham Schermerhorn, un comerciant bogat, și Helen Van Courtlandt White. Soțul surorii sale Helen a fost diplomatul James Roosevelt "Rosey" Roosevelt, fratele vitreg al președintelui Franklin Delano Roosevelt. O altă soră, Carrie, o filantroapă remarcabilă, a fost soția lui Marshall Orme Wilson (1860-1926), fratele bancherului Richard Thornton Wilson, Jr. John a fost, de asemenea, văr primar cu William Waldorf Astor, Viconte Astor.

John a urmat școala St Paul din Concord, New Hampshire și mai târziu a urmat Colegiul Harvard. Înfățișarea lui nemulțumită și percepția că el era un diletant a dus ca un ziar să-i dea numele de "Jack Ass-tor".

Căsătorii
La 17 februarie 1891, Astor s-a căsătorit cu Ava Lowle Willing, o fiică a lui Edward Shippen Willing și Alice Barton. Cuplul a avut doi copii:
 William Vincent Astor, născut în 1891. Mai târziu a devenit un om de afaceri și filantrop
 Ava Alice Muriel Astor, născută în 1902.
Astor și Willing au divorțat în noiembrie 1909. Scandalul divorțului lor a fost amestecat cu anunțul lui Astor că se va recăsători. La vârsta de 47 de ani, Astor s-a căsătorit cu Madeleine Talmage Force, o tânără de 18 ani. Astor și Force s-au căsătorit în sala de bal a mamei lui din Beechwood. Au existat, de asemenea, multe controverse asupra diferenței de vârstă de 29 de ani dintre ei. Fiul său, Vincent, o desconsidera pe Madeleine, totuși, a fost cavaler de onoare la nunta tatălui său. Cuplul a plecat într-o lună de miere extinsă în Europa și Egipt așteptând ca bârfa să se calmeze. S-au întors în Statele Unite la bordul RMS Titanic.

Titanic

În timp ce călătoreau în luna de miere, Madeleine a rămas însărcinată. Dorind să nască copilul în SUA, cuplul a urcat la bordul Titanicului cu destinația New York. S-au îmbarcat în seara zilei de 10 aprilie, în timpul escalei navei la Cherbourg, Franța, la clasa întâi și erau cei mai bogați pasageri de la bord. Ei călătoresc cu un valet, o servitoare și o asistentă medicală care să aibă grijă în timpul călătoriei de mama însărcinată. Ei și-au luat și animalul de companie, Kitty, un terrier Airedale. Kitty nu a supraviețuit scufundării.

Astorii ocupă o suită de primă clasă pe puntea C, C-62 - C-64. Suita este dotată cu o baie și o toaletă private, ceea ce nu este cazul pentru majoritatea cabinelor de la clasa întâi.. Pachebotul a lovit un aisberg în seara zilei de 14 aprilie 1912 la ora 23:40 și a început să se scufunde. Trezit de accident, Astor pleacă în căutare de informații și se întoarce să-și liniștească soția. În timp ce pasagerii merg la bărcile de salvare, Astor și soția lui se adăpostesc de frig în sala de sport, aproape de bărci. Martorii îl văd spintecând cu cuțitul de buzunar o vestă de salvare pentru a-i arăta soției sale conținutul.

Atunci când ofițerul secund Charles Lightoller a sosit mai târziu pe punte pentru a termina încărcarea bărcii de salvare nr.4, Astor și-a ajutat soția, servitoarea și asistenta să se urce în ea. Apoi a întrebat dacă ar putea să se alăture soției sale pentru că era "într-o situație delicată"; Lightoller i-a spus că bărbaților nu li se permite să urce până când nu sunt îmbarcați copii și femeile.

Potrivit copilului supraviețuitor naufragiului, Betty, Astor urma să urce la bordul bărcii de salvare lângă soția sa, însă după ce a văzut doi copii speriați pe punte, s-a oprit și le-a dat locul. Un articol din Chicago Record Herald afirmă că Astor și-a plasat soția în barcă apoi a ordonat ca ultimele două locuri să fie ocupate de Ida Sophia Hippach și fiica acesteia în vârstă de 17 ani, Jean Gertrude. Unii martori spun că el a mers apoi la canisa vaporului, pentru a elibera câinii.

După ce barca de salvare nr.4 a fost lăsată la apă la ora 1:55 am, se spune că Astor a rămas singur, în timp ce alții încercau să elibereze bărcile răzlețe rămase; a fost văzut ultima dată în viață în jurul orei 2:05, pe punte fumând o țigară cu scriitorul Jacques Futrelle. O jumătate de oră mai târziu, nava a dispărut sub ocean. Supraviețuitorul Philip Mock a pretins că l-a văzut pe Astor în apă agățându-se de o plută împreună cu William Thomas Stead. "Picioarele lor au înghețat", a spus Mock, "și au fost forțați să se elibereze. Ambii s-au înecat". Madeleine Force Astor, asistenta și servitoarea ei au supraviețuit; colonelul astor și valetul său nu.

Funeralii și moștenire
Au fost trimise nave pentru a recupera cadavrele de la locul scufundării; din cei 1.517 pasageri și echipaj care au pierit, doar 333 de cadavre au fost recuperate. Corpul lui Astor a fost recuperat la 22 aprilie de către nava Mackay-Bennett. Astor a fost identificat după inițialele "JJA" cusute pe sacoul său. Asupra lui s-au găsit mai multe elemente valoroase, inclusiv un ceas și un stilou ambele de aur, și sume mari de bani în lire sterline și dolari.. Corpul a fost returnat familiei și îngropat la Cimitirul Trinity din New York.

Patru luni după scufundarea Titanicului Madeleine Astor i-a născut al doilea fiu, John Jacob "Jakey" Astor VI.

Astor a lăsat 69 de milioane de dolari (echivalent cu aprox. 1,75 miliarde $ în 2017) din 85 de milioane fiului său cel mare, Vincent. Această sumă a inclus și moșia sa din Rhinebeck și yachtul Noma. Ceasul de aur a fost revendicat de Vincent și purtat restul vieții sale. Madeleinei i-a lăsat 100.000 $ și un fond de încredere de 5 milioane de dolari, din care i s-a oferit un venit. În plus, i s-a dat în folosință conacul din New York de pe 65th Street & Fifth Avenue și tot mobilierul, conacul din Beechwood și mobilierul, alegerea unei limuzine de lux din colecția lui și cinci dintre caii săi prețioși - atâta timp cât nu se recăsătorea. Fiica sa Ava a primit un fond de încredere de 10 milioane de dolari.  La vârsta de 21 de ani, John Jacob VI a moștenit fondul de încredere în valoare de 3 milioane de dolari pe care Astor l-a creat pentru el.

Note

Nașteri în 1864
Decese în 1912
John Jacob
Investitori americani
Oameni de afaceri americani
Decese cauzate de naufragiu
RMS Titanic

John Jacob Astor IV


Martín Adjemián (Zárate, 12 de diciembre de 1932 - Buenos Aires, 3 de diciembre de 2005) fue un actor argentino con trayectoria en cine y televisión.

Actividad actoral
Debutó a los 14 años en la localidad de Berisso (pcia. de Buenos Aires), con un grupo de teatro experimental que integraban Lito Cruz y Víctor Manso dirigido por Federico Luppi. Se inició en el cine durante los años de 1970, destacándose en El familiar. En teatro tuvo un papel de lucimiento en Ejecución, junto a Diego Botto. Otros trabajos fueron Nuestro fin de semana y Estela de madrugada.

Su carrera se interrumpió en 1976, al iniciarse la última dictadura militar argentina, cuando debió exiliarse.

En España, filmó La muerte de Mikel, con Imanol Arias, y Reina Zanahoria, con José Sacristán, Marilina Ross y Fernando Fernán Gómez.

En la década de 1990 se reincorporó al cine argentino hasta su muerte a causa de cáncer en 2005, en el sanatorio privado Las Heras, donde yacía internado desde hacía dos años.

Falleció el sábado 3 de diciembre de 2005, como consecuencia de un cáncer previamente diagnosticado.

Cine

Intérprete

 La hermana en postproducción
 Carne sobre carne (2007) ...El censor
 La Perrera (2006) ...Padre
 Tiempo de valientes (2005) ...Comisario
 La perrera (2005) ...Padre
 Palermo Hollywood (2004) ...Detective
 India Pravile (2003) ...Dueño del boliche
 Whisky Romeo Zulu (2003) ...De Angelis
 Potestad (2002)
 Herencia (2002)
 El inocente (2000)
 Tesoro mío (2000)
 La ciénaga (2000) ...Gregorio
 Gallito ciego (2000) ...Forense
 Chicos ricos (2000) ...Osvaldo
 Adela (2000)
 Sólo gente (1999)
 Tesoro mío (1999)
 La venganza (1999) ...Coco Maggi
 La sonámbula, recuerdos del futuro (1998) ...Policía #1
 Mala época (1998) ...Luque
 Pizza, birra, faso (1998) ...Taxista
 24 horas (Algo está por explotar) (1997) ...Secuestrador
 Asesinato a distancia (1997) ...Comisario Giménez
 Sotto voce (1996) ...Smith
 Moebius (1996)
 Lola Mora (1995) ...Sabá Hernández
 Dónde y cómo Oliveira perdió a Achala (cortometraje) (1995)
 Facundo, la sombra del tigre (1995)
 El fin de Heginio Gómez (cortometraje) (1990)
 Los gauchos judíos (1974)
 El familiar (1972)
 Bajo el signo de la patria (1971)
 Invasión (1969) ...Irala
 Los taitas  (mediometraje) (1968)

Director de casting
 Palermo Hollywood (2004)

Televisión
 Gasoleros (1998)
 Primicias (2000)
 El Hacker 2001 (2001) .... Linyera Juan
 30/30  telefilm (2001) ...Padre
 22, el loco (2001)
 1000 millones (2002)
 Los Simuladores (2002) .... Comisario Zalamanca
 Sol negro (2003)
 Sangre fría (2004)
 Vientos de agua (2006)

Referencias

Enlaces externos
 .
https://www.lanacion.com.ar/espectaculos/fallecio-el-actor-martin-adjemian-nid766993/

Actores de cine de Argentina
Actores de teatro de Argentina
Actores de televisión de Argentina
Actores de la provincia de Buenos Aires
Actores masculinos de Argentina
Fallecidos en Buenos Aires
Zarateños

Martín Adjemián


Oxalis spiralis er jurt af smæruættkvísl sem er upprunnin frá Mið-Ameríku og vesturhluta S-Ameríku.

Þrjár til fjórar undirtegundir eru viðurkenndar:
 Oxalis spiralis subsp. spiralis
 Oxalis spiralis subsp. membranifolia (R.Knuth) Lourteig
 Oxalis spiralis subsp. trichophora Lourteig
 Oxalis spiralis subsp. vulcanicola (Donn.Sm.) Lourteig

Tilvísanir

Súrsmæruætt

Oxalis spiralis


El rastro fue una serie web argentina, creada por Marcelo Camaño y Martín Méndez en una coproducción de Telefe con FarfanTV y Havas Sports & Entertainment, y con el apoyo de Renault. Con guiones de Marcelo Camaño (Montecristo, Resistiré, Vidas robadas, TV por la Identidad, entre otros) y dirección de Diego Suárez (Lalola, Tiempo final, etc.).

Sinopsis

Iván (Federico D'Elía) maneja de noche una camioneta por una ruta desolada rumbo a un encuentro misterioso. Cuando llega a destino se baja del auto y espera por la llegada de alguien más. En ese momento sucede algo extraordinario. Un relámpago ilumina la noche y deja perplejo a Iván. Este haz de luz fulminante refleja tanto sobre el hombre como sobre el auto. Segundos después la noche se oscurece y los relámpagos cesan. El cuerpo de Iván yace inerte al costado del camino y llega al encuentro un hombre que parece conocerlo. Se fija si Iván aún vive y lo arrastra hasta meterlo en el baúl de su auto. Luego parece buscar algo en el auto de Iván y finalmente se sube a su auto y parte con rumbo desconocido dejando al Renault Duster al costado de la ruta.

Cuando llega el amanecer el Duster continúa en soledad y es en ese momento cuando un ciclista llega como por obra del destino con una bicicleta averiada hasta el auto. Al notar al Duster entra y nota que las llaves están, que el auto tiene nafta y que no se encuentra nadie cerca que pueda ser el dueño. Este es Rocco (Juan West).

Rocco decide llevar el auto hasta un lugar donde arreglar su bicicleta. Arranca y prende la radio. Segundos después se escucha una voz que le dice "AYUDAME". Rocco se asusta y mira para todos lados hasta darse cuenta para su incredulidad que la voz proviene del auto. Es la voz de Iván. Allí comienza la aventura.

Una aventura que nos hará conocer a Lucía (Chachi Telesco), la hermana de Iván, quien junto a Rocco se embarcará en una persecución vertiginosa en busca del cuerpo de su hermano, el que se encuentra en manos de una misteriosa red delictiva.

Rutas, persecuciones, disparos y piezas sueltas que deberán unir para llegar a rescatar a Iván de antes de su deceso. Una carrera contra el tiempo en donde Rocco, Lucía y el Duster deberán arriesgar todo por rescatar a Iván.

Elenco y personajes

Principales

 Federico D'Elía como Iván: es un hombre de 42 años. Es muy activo, amante del deporte y el aire libre. Trabaja como adiestrador de perros. Iván siempre odió las injusticias, y su espíritu solidario y justiciero lo llevó más de una a vez a meterse en problemas. No soporta el maltrato a los animales, y mucho menos a las personas. Estos rasgos de su personalidad fueron determinantes en su vida un día cuando empezó a percibir cosas extrañas en torno a uno de los perros que entrenaba. Esta situación lo llevó a investigar, y tanto se involucró que quedó inmerso en un mundo desconocido para él. Un encuentro con un hombre misterioso a medianoche en una ruta desolada cambiará su vida.
 Juan West como Rocco: es un joven, divertido y despreocupado. Sus 27 años son detectables cuando se entabla una charla con él. Es estudiante y empleado en una ferretería. Alegre y despreocupado suele salir en su bicicleta a recorrer las rutas por largas horas. Es un pibe noble, de buen corazón, pero algo ansioso. Una mañana en una de sus recorridas habituales recorridas en bici pincha rueda algo lejos de su casa y debe volver caminando cargando su bicicleta. En la ruta y bajo cielo nuboso se cruza con un auto al costado del camino y con las llaves puestas. La duda entre abordarlo y dirigirse al puesto de servicio más próximo o seguir caminando en su bicicleta al hombro puede convertirse en la delgada línea entre la vida y la muerte. Su enorme corazón y un amor incipiente lo abordan en una de las aventuras más excitantes de su vida, aventura que tal vez sea la última.
 Chachi Telesco como Lucía: tiene 25 años, es la hermana manor de Iván. Su hermano mayor lleva una diferencia de edad importante y es por eso que siempre fue la consentida de la familia. Veterinaria, amante de los animales y sobre todo de los perros y los caballos. Es la confidente y compañera de su hermano, situación que se acrecentó unos meses atrás cuando su novio la dejó luego de intentar una convivencia. Una mañana mientras trabajaba plácidamente es abordada por un extraño llamado Rocco que dice venir de parte de su hermano. Este le cuenta una historia imposible de creer y le pide que lo acompañe. A partir de ese momento comienza para ella una carrera contra el tiempo, corriendo por la vida de su hermano. Casi sin darse cuenta, entre disparos, muertes y velocidad, el amor se cruza en la vida de Lucía.
 Jorge D'Elía como Magnate: Giancarlo Valente es su nombre. Un hombre mayor, no vidente, dueño de un perro encantador que guarda un gran secreto. Amante de los negocios sucios y apuestas ilegales cosechó una gran fortuna convirtiéndose en un magnate muy famoso. Su figura forma parte de la explosión mediática y es fácilmente reconocible por su elegancia y por estar siempre rodeado de jóvenes mujeres a las que corteja constantemente. Un simple adiestrador, Iván, lo pone en jaque cuando roba un perro que contiene un secreto que no puede ser revelado. Es momento entonces de remover cielo y tierra con tal de recuperarlo, cobrándose la vida de quien sea con tal de recuperar su secreto que puede echar por tierra un trabajo de años en el mundo del delito.
 Claudio Rissi como Turbio: Rondon es su nombre, Turbio su apodo. Un hombre oscuro, rastrero, timador, no conoce el valor de la vida y es capaz de cualquier cosa por lograr ss objetivos. Solo le interesa el poder y estar cerca del Magnate y serle fiel y útil es su afición. Es el principal secuaz del Magnate y en una de sus misiones, no consigue su objetivo aunque a cambio de lo que fuera a buscar se hizo con el cuerpo de Iván. En busca de arreglar su error vuelve a la carga a tratar de engañar a Rocco y Lucía que a esa altura saben que no pueden confiar en nadie y menos en un hombre con esas intenciones. Lo hace todo para lograr su objetivo y enmendar su error para cumplir la misión que le encomendó su jefe El Magnate.

Secundarios
 Héctor Pazos - Rufián 1
 Matías Reinoso - Rufián 2
 Leonardo Portale - Rufián 3
 Juan Sebastián Cruz -  Oso
 Edgardo Sánchez Rossi - Mecánico

Especiales

 Bandieri: es la mascota del magnate Giancarlo Valente. Es vivaz, juguetón y de espíritu tremendamente inquieto. Su dueño, el magnate, no siente amor por los animales pero un día Giancarlo Valente se dio cuenta de que Bandieri era el mejor para esconder toda la información secreta que maneja, fue así que mediante microcirugía le insertó un chip que el perro lleva consigo a donde vaya. Desde ese día el magnate y Bandieri se hicieron inseparables aunque ninguno de los dos sienta verdadero cariño por el otro. Fue el espíritu inquieto de Bandieri el que obligó al Sr. Valente a encontrar un adiestrador de perros, sin saber que ese simple adiestrador puede ser la persona que haga tambalear su imperio.

Premios

Premios Martín Fierro de Cable

Referencias

Enlaces externos
 Ficha técnica de El Rastro

Series web

El rastro (serie web)


1. ŽNL Dubrovačko-neretvanska u sezoni 2009./10. predstavlja ligu petog ranga hrvatskog nogometnog prvenstva. Prvak ovog natjecanja bio je Dubrovnik 1919. Svi sudionici ovog natjecanja iduću sezonu su igrali 4. HNL – Jug DN, četvrti rang natjecanja.

Ljestvica

Izvori:

Sudionici

 HNK Dubrovnik 1919, Dubrovnik
 BŠK Zmaj Blato, Korčula
 NK Maestral Krvavac, Kula Norinska
 NK Župa Dubrovačka, Čibača
 NK Croatia Gabrile, Gabrili (prvak 1. ŽNL Dubrovačko-neretvanske 2007./2008.)
 NK Sokol Dubravka, Konavle
 NK Orebić, Orebić
 ONK Metković, Metković
 NK Jadran Smokvica, Korčula
 NK Hajduk Vela Luka, Korčula

Rezultati

Unutarnje poveznice

 3. HNL – Jug 2008./2009.
 4. HNL – Jug A 2008./2009.
 2. ŽNL Dubrovačko-neretvanska

Vanjske poveznice

 Facebook stranica ŽNS Dubrovačko-neretvanski
 Županijski nogometni savez Dubrovačko-neretvanske županije

Izvori

2008-09
dubrovačko-neretvanska-1

1. ŽNL Dubrovačko-neretvanska 2008./09.


تشيرو فيرارا ، من مواليد 11 فبراير 1967، لاعب كرة قدم إيطالي سابق والمدرب السابق لفريق يوفنتوس.

مسيرتة كلاعب
لعب مع منتخب إيطاليا لكرة القدم في خط الدفاع وكان من أبرز المدافعين في جيله واحد رموز كرة القدم في إيطاليا وفي نادي يوفنتوس ونابولي
حقق عدة القاب مع اليوفي ومع نادي نابولي وصلت إلى سبع القاب دوري إيطالي كما فاز بدوري ابطال أوروبا وكأس السوبر الأوروبي سنة 1996.

مسيرتة كمدرب
استلم تدريب يوفنتوس في نهاية موسم 2008-2009 حتى أقيل بعد مباراة اليوفنتوس وإنتر ميلان في كأس إيطاليا موسم 2009-2010 بسبب النتائج غير المرضية للجماهير وكذلك إدارة النادي حيث خرج الفريق من دوري الأبطال والكأس الإيطالية مبكرا وكذلك تضائل حصوله على الدوري الإيطالي.
يذكر ان اليوفنتوس كان قد عانى من الاصابات في تلك الفترة، وهي أحد الأسباب التي أدت لسوء نتائج فيرارا التي كانت مرضية ومذهلة ببداية الموسم حتى اكتسحت موجة الاصابات الفريق الإيطالي.
واستبدله إداريي اليوفنتوس بالمدرب الإيطالي البيرتو زاكيروني مبررة ذلك على أنه أكثر خبرة بالتدريب بالكرة الإيطالية.

روابط خارجية

مصادر

لاعبون فائزون بكأس الاتحاد الأوروبي
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مدينة نابولي
رياضيون من نابولي
قلوب دفاع كرة قدم
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2000
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم إيطاليون أولمبيون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1988
لاعبو كرة قدم من كامبانيا
لاعبو كرة قدم من نابولي
لاعبو منتخب إيطاليا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو نابولي
لاعبو يوفنتوس
لاعبون فازوا بدوري أبطال أوروبا
مدربو الدوري الإيطالي
مدربو سامبدوريا
مدربو كرة قدم إيطاليون
مدربو كرة قدم مغتربون في الصين
مدربو يوفنتوس
مواليد 1967
مواليد في نابولي

تشيرو فيرارا


The Eleatics were a group of pre-Socratic philosophers and school of thought in the 5th century BC centered around the ancient Greek colony of Elea (), located in present-day Campania in southern Italy, then known as Magna Graecia.

The primary philosophers who are associated with the Eleatic doctrines are Parmenides, Zeno of Elea, and Melissus of Samos, although other Italian philosophers such as Xenophanes of Colophon and Empedocles have also sometimes been classified as members of this movement. The Eleatics have traditionally been seen as advocating a strict metaphysical view of monism in response to the materialist monism advocated by their predecessors, the Ionian school.

History
Patricia Curd states that the chronology of pre-Socratic philosophers is one of the most contentious issues of pre-Socratic philosophy. Many of the historical details mentioned by Plato, Diogenes Laertius, or Apollodorus are generally considered by modern scholarship to be of little value, and there are generally few exact dates that can be verified, so most estimates of dates and relative chronology must rely on interpretations of the internal evidence within the surviving fragments.

There is generally a consensus that Parmenides lived in the early 5th century BC, based on the date and setting of the fictionalized events in Plato's Parmenides where Parmenides and Zeno travel to Athens and have a debate with a young Socrates. This would place Parmenides well after other philosophers such as Xenophanes, Heraclitus, and Pythagoras. Although many philosophers throughout history have interpreted the doctrines of the Eleatics as responses to Xenophanes, Heraclitus, or Pythagoras, there is no broad agreement or direct evidence of any influence or direct response, although many theories have been put forth interpreting the Eleatics in terms of these philosophers. For philosophers after Parmenides however, the relative chronology and potential directions of influence become even more difficult to determine.

For Zeno, it is not clear whether or not Anaxagoras or Empedocles influenced or were influenced by any of his ideas, although they appear to have lived at approximately the same time. For Melissus, who lived one generation later, the problem of influence is further complicated by additional potential influences of Leucippus, Democritus, and Diogenes of Apollonia. For example, some interpreters see Melissus as responding to Leucippus' atomism, which is then responded to by Democritus - but others see Melissus responding to Democritus.

Philosophy

The Eleatics rejected the epistemological validity of sense experience, and instead took logical standards of clarity and necessity to be the criteria of truth. Of the members, Parmenides and Melissus built arguments starting from sound premises. Zeno, on the other hand, primarily employed the reductio ad absurdum, attempting to destroy the arguments of others by showing that their premises led to contradictions (Zeno's paradoxes).

The main doctrines of the Eleatics were evolved in opposition to the theories of the early physicalist philosophers, who explained all existence in terms of primary matter, and to the theory of Heraclitus, which declared that all existence may be summed up as perpetual change. The Eleatics maintained that the true explanation of things lies in the conception of a universal unity of being. According to their doctrine, the senses cannot cognize this unity, because their reports are inconsistent; it is by thought alone that we can pass beyond the false appearances of sense and arrive at the knowledge of being, at the fundamental truth that the "All is One". Furthermore, there can be no creation, for being cannot come from non-being, because a thing cannot arise from that which is different from it. They argued that errors on this point commonly arise from the ambiguous use of the verb to be, which may imply actual physical existence or be merely the linguistic copula which connects subject and predicate.

Legacy
 Plato acknowledged them in the Parmenides, the Sophist and the Statesman.

Notes

References

Further reading

Presocratic philosophy

Eleatics


خان البلغار بين عامي 802 - 814 ووسع حكمه نحو منطقة بلغار بانونيا بعد هزيمة الأفار على يد شارلمان، ثم قام بحملة على البيزنطيين لكنها فشلت ونجح في حملة ثانية عندما هزم نقفور الأول في معركة أدريانوبوليس (أدرنة حاليا) وحاصر القسطنطينية عام 813 ورجع بعد أن خرب الريف لكنه مات في حصار ثاني على المدينة، وفي عهده نظم بلغاريا إداريا.

مراجع

بلغاريون في حروب بلغارية بيزنطية
حكام ترك
سنة الولادة غير معروفة
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
ملكيون بلغاريون في القرن 9
ملكيون من البلغار
ملوك بلغاريا
مواليد القرن 8
وفيات 814

كروم خان البلغار


Book of the Marvels of the World (Italian: , lit. 'The Million', deriving from Polo's nickname "Emilione"), in English commonly called The Travels of Marco Polo, is a 13th-century travelogue written down by Rustichello da Pisa from stories told by Italian explorer Marco Polo. It describes Polo's travels through Asia between 1271 and 1295, and his experiences at the court of Kublai Khan.

The book was written by romance writer Rustichello da Pisa, who worked from accounts which he had heard from Marco Polo when they were imprisoned together in Genoa. Rustichello wrote it in Franco-Venetian, a literary language widespread in northern Italy between the subalpine belt and the lower Po between the 13th and 15th centuries. It was originally known as  or  ("Description of the World"). The book was translated into many European languages in Marco Polo's own lifetime, but the original manuscripts are now lost, and their reconstruction is a matter of textual criticism. A total of about 150 copies in various languages are known to exist, including in Old French, Tuscan, two versions in Venetian, and two different versions in Latin.

From the beginning, there has been incredulity over Polo's sometimes fabulous stories, as well as a scholarly debate in recent times. Some have questioned whether Marco had actually travelled to China or was just repeating stories that he had heard from other travellers. Economic historian Mark Elvin concludes that recent work "demonstrates by specific example the ultimately overwhelming probability of the broad authenticity" of Polo's account, and that the book is, "in essence, authentic, and, when used with care, in broad terms to be trusted as a serious though obviously not always final, witness."

History

The source of the title  is debated. One view is it comes from the Polo family's use of the name Emilione to distinguish themselves from the numerous other Venetian families bearing the name Polo. A more common view is that the name refers to medieval reception of the travelog, namely that it was full of "a million" lies.

Modern assessments of the text usually consider it to be the record of an observant rather than imaginative or analytical traveller. Marco Polo emerges as being curious and tolerant, and devoted to Kublai Khan and the dynasty that he served for two decades. The book is Polo's account of his travels to China, which he calls Cathay (north China) and Manji (south China). The Polo party left Venice in 1271. The journey took three years after which they arrived in Cathay as it was then called and met the grandson of Genghis Khan, Kublai Khan. They left China in late 1290 or early 1291 and were back in Venice in 1295. The tradition is that Polo dictated the book to a romance writer, Rustichello da Pisa, while in prison in Genoa between 1298 and 1299. Rustichello may have worked up his first Franco-Italian version from Marco's notes. The book was then named  and  in French, and  in Latin.

Role of Rustichello
The British scholar Ronald Latham has pointed out that The Book of Marvels was in fact a collaboration written in 1298–1299 between Polo and a professional writer of romances, Rustichello of Pisa. It is believed that Polo related his memoirs orally to Rustichello da Pisa while both were prisoners of the Genova Republic. Rustichello wrote Devisement du Monde in Franco-Venetian language.

Latham also argued that Rustichello may have glamorised Polo's accounts, and added fantastic and romantic elements that made the book a bestseller. The Italian scholar Luigi Foscolo Benedetto had previously demonstrated that the book was written in the same "leisurely, conversational style" that characterised Rustichello's other works, and that some passages in the book were taken verbatim or with minimal modifications from other writings by Rustichello. For example, the opening introduction in The Book of Marvels to "emperors and kings, dukes and marquises" was lifted straight out of an Arthurian romance Rustichello had written several years earlier, and the account of the second meeting between Polo and Kublai Khan at the latter's court is almost the same as that of the arrival of Tristan at the court of King Arthur at Camelot in that same book. Latham believed that many elements of the book, such as legends of the Middle East and mentions of exotic marvels, may have been the work of Rustichello who was giving what medieval European readers expected to find in a travel book.

Role of the Dominican Order
Apparently, from the very beginning Marco's story aroused contrasting reactions, as it was received by some with a certain disbelief. The Dominican father  was the author of a translation into Latin,  in 1302, just a few years after Marco's return to Venice. Francesco Pipino solemnly affirmed the truthfulness of the book and defined Marco as a "prudent, honoured and faithful man".
In his writings, the Dominican brother Jacopo d'Acqui explains why his contemporaries were skeptical about the content of the book. He also relates that before dying, Marco Polo insisted that "he had told only a half of the things he had seen".

According to some recent research of the Italian scholar Antonio Montefusco, the very close relationship that Marco Polo cultivated with members of the Dominican Order in Venice suggests that local fathers collaborated with him for a Latin version of the book, which means that Rustichello's text was translated into Latin for a precise will of the Order.

Since Dominican fathers had among their missions that of evangelizing foreign peoples (cf. the role of Dominican missionaries in China and in the Indies), it is reasonable to think that they considered Marco's book as a trustworthy piece of information for missions in the East. The diplomatic communications between Pope Innocent IV and Pope Gregory X with the Mongols were probably another reason for this endorsement. At the time, there was open discussion of a possible Christian-Mongol alliance with an anti-Islamic function. In fact, a Mongol delegate was solemnly baptised at the Second Council of Lyon. At the council, Pope Gregory X promulgated a new Crusade to start in 1278 in liaison with the Mongols.

Contents
The Travels is divided into four books. Book One describes the lands of the Middle East and Central Asia that Marco encountered on his way to China.  Book Two describes China and the court of Kublai Khan. Book Three describes some of the coastal regions of the East: Japan, India, Sri Lanka, South-East Asia, and the east coast of Africa. Book Four describes some of the then-recent wars among the Mongols and some of the regions of the far north, like Russia. Polo's writings included descriptions of cannibals and spice-growers.

Legacy

The Travels was a rare popular success in an era before printing.

The impact of Polo's book on cartography was delayed: the first map in which some names mentioned by Polo appear was in the Catalan Atlas of Charles V (1375), which included thirty names in China and a number of other Asian toponyms. In the mid-fifteenth century the cartographer of Murano, Fra Mauro, meticulously included all of Polo's toponyms in his 1450 map of the world.

A heavily annotated copy of Polo's book was among the belongings of Columbus.

Subsequent versions

Marco Polo was accompanied on his trips by his father and uncle (both of whom had been to China previously), though neither of them published any known works about their journeys. The book was translated into many European languages in Marco Polo's own lifetime, but the original manuscripts are now lost. A total of about 150 copies in various languages are known to exist. During copying and translating many errors were made, so there are many differences between the various copies.

According to the French philologist Philippe Ménard, there are six main versions of the book: the version closest to the original, in Franco-Venetian; a version in Old French; a version in Tuscan; two versions in Venetian; two different versions in Latin.

Version in Franco-Venetian
The oldest surviving Polo manuscript is in Franco-Venetian, which was a variety of Old French heavily flavoured with Venetian language, spread in Northern Italy in the 13th century; for Luigi Foscolo Benedetto, this "F" text is the basic original text, which he corrected by comparing it with the somewhat more detailed Italian of Ramusio, together with a Latin manuscript in the Biblioteca Ambrosiana.

Version in Old French
A version written in Old French, titled  (The Book of Marvels).
 This version counts 18 manuscripts, whose most famous is the Code Fr. 2810. Famous for its miniatures, the Code 2810 is in the French National Library. Another Old French Polo manuscript, dating to around 1350, is held by the National Library of Sweden. A critical edition of this version was edited in the 2000s by Philippe Ménard.

Version in Tuscan
A version in Tuscan (Italian language) titled  was written in Florence by Michele Ormanni. It is found in the Italian National Library in Florence.
Other early important sources are the manuscript "R" (Ramusio's Italian translation first printed in 1559).

Version in Venetian
The version in Venetian dialect is full of mistakes and is not considered trustworthy.

Versions in Latin
 One of the early manuscripts, , was a translation into Latin made by the Dominican brother Francesco Pipino in 1302, only three years after Marco's return to Venice. This testifies the deep interest the Dominican Order had in the book. According to recent research by the Italian scholar Antonio Montefusco, the very close relationship Marco Polo cultivated with members of the Dominican Order in Venice suggests that Rustichello's text was translated into Latin for a precise will of the Order, which had among its missions that of evangelizing foreign peoples (cf. the role of Dominican missionaries in China and in the Indies). This Latin version is conserved by 70 manuscripts.
 Another Latin version called "Z" is conserved only by one manuscript, which is to be found in Toledo, Spain. This version contains about 300 small curious additional facts about religion and ethnography in the Far East. Experts wondered whether these additions were from Marco Polo himself.

Critical editions
The first attempt to collate manuscripts and provide a critical edition was in a volume of collected travel narratives printed at Venice in 1559.

The editor, Giovan Battista Ramusio, collated manuscripts from the first part of the fourteenth century, which he considered to be "" ("perfectly correct").
The edition of Benedetto, , under the patronage of the  (Florence: Olschki, 1928), collated sixty additional manuscript sources, in addition to some eighty that had been collected by Henry Yule, for his 1871 edition. It was Benedetto who identified Rustichello da Pisa, as the original compiler or amanuensis, and his established text has provided the basis for many modern translations: his own in Italian (1932), and Aldo Ricci's The Travels of Marco Polo (London, 1931).

The first English translation is the Elizabethan version by John Frampton published in 1579, The most noble and famous travels of Marco Polo, based on Santaella's Castilian translation of 1503 (the first version in that language).

A. C. Moule and Paul Pelliot published a translation under the title Description of the World that uses manuscript F as its base and attempts to combine the several versions of the text into one continuous narrative while at the same time indicating the source for each section (London, 1938).

An introduction to Marco Polo is Leonard Olschki, Marco Polo's Asia: An Introduction to His "Description of the World" Called "Il Milione", translated by John A. Scott (Berkeley: University of California) 1960; it had its origins in the celebrations of the seven hundredth anniversary of Marco Polo's birth.

Authenticity and veracity

Since its publication, many have viewed the book with skepticism. Some in the Middle Ages viewed the book simply as a romance or fable, largely because of the sharp difference of its descriptions of a sophisticated civilisation in China to other early accounts by Giovanni da Pian del Carpine and William of Rubruck who portrayed the Mongols as "barbarians" who appeared to belong to "some other world". Doubts have also been raised in later centuries about Marco Polo's narrative of his travels in China, for example for his failure to mention a number of things and practices commonly associated with China, such as the Chinese characters, tea, chopsticks, and footbinding. In particular, his failure to mention the Great Wall of China had been noted as early as the middle of the seventeenth century.  In addition, the difficulties in identifying many of the place names he used also raised suspicion about Polo's accounts. Many have questioned whether or not he had visited the places he mentioned in his itinerary, or he had appropriated the accounts of his father and uncle or other travelers, or doubted that he even reached China and that, if he did, perhaps never went beyond Khanbaliq (Beijing).

Historian Stephen G. Haw however argued that many of the "omissions" could be explained.  For example, none of the other Western travelers to Yuan dynasty China at that time, such as Giovanni de' Marignolli and Odoric of Pordenone, mentioned the Great Wall, and that while remnants of the Wall would have existed at that time, it would not have been significant or noteworthy as it had not been maintained for a long time. The Great Walls were built to keep out northern invaders, whereas the ruling dynasty during Marco Polo's visit were those very northern invaders. The Mongol rulers whom Polo served also controlled territories both north and south of today's wall, and would have no reasons to maintain any fortifications that may have remained there from the earlier dynasties. He noted the Great Wall familiar to us today is a Ming structure built some two centuries after Marco Polo's travels.  The Muslim traveler Ibn Battuta did mention the Great Wall, but when he asked about the wall while in China during the Yuan dynasty, he could find no one who had either seen it or knew of anyone who had seen it. Haw also argued that practices such as footbinding were not common even among Chinese during Polo's time and almost unknown among the Mongols. While the Italian missionary Odoric of Pordenone who visited Yuan China mentioned footbinding (it is however unclear whether he was only relaying something he heard as his description is inaccurate), no other foreign visitors to Yuan China mentioned the practice, perhaps an indication that the footbinding was not widespread or was not practiced in an extreme form at that time. Marco Polo himself noted (in the Toledo manuscript) the dainty walk of Chinese women who took very short steps.

It has also been pointed out that Polo's accounts are more accurate and detailed than other accounts of the periods. Polo had at times denied the "marvelous" fables and legends given in other European accounts, and also omitted descriptions of strange races of people then believed to inhabit eastern Asia and given in such accounts. For example, Odoric of Pordenone said that the Yangtze river flows through the land of pygmies only three spans high and gave other fanciful tales, while Giovanni da Pian del Carpine spoke of "wild men, who do not speak at all and have no joints in their legs", monsters who looked like women but whose menfolk were dogs, and other equally fantastic accounts.  Despite a few exaggerations and errors, Polo's accounts are relatively free of the descriptions of irrational marvels, and in many cases where present (mostly given in the first part before he reached China), he made a clear distinction that they are what he had heard rather than what he had seen.  It is also largely free of the gross errors in other accounts such as those given by the Moroccan traveler Ibn Battuta who had confused the Yellow River with the Grand Canal and other waterways, and believed that porcelain was made from coal.

Many of the details in Polo's accounts have been verified. For example, when visiting Zhenjiang in Jiangsu, China, Marco Polo noted that a large number of Christian churches had been built there. His claim is confirmed by a Chinese text of the 14th century explaining how a Sogdian named Mar-Sargis from Samarkand founded six Nestorian Christian churches there in addition to one in Hangzhou during the second half of the 13th century. Nestorian Christianity had existed in China since the Tang dynasty (618–907 AD) when a Persian monk named Alopen came to the capital Chang'an in 653 to proselytize, as described in a dual Chinese and Syriac language inscription from Chang'an (modern Xi'an) dated to the year 781.

In 2012, the University of Tübingen sinologist and historian Hans Ulrich Vogel released a detailed analysis of Polo's description of currencies, salt production and revenues, and argued that the evidence supports his presence in China because he included details which he could not have otherwise known. Vogel noted that no other Western, Arab, or Persian sources have given such accurate and unique details about the currencies of China, for example, the shape and size of the paper, the use of seals, the various denominations of paper money as well as variations in currency usage in different regions of China, such as the use of cowry shells in Yunnan, details supported by archaeological evidence and Chinese sources compiled long after Polo's had left China. His accounts of salt production and revenues from the salt monopoly are also accurate, and accord with Chinese documents of the Yuan era. Economic historian Mark Elvin, in his preface to Vogel's 2013 monograph, concludes that Vogel "demonstrates by specific example after specific example the ultimately overwhelming probability of the broad authenticity" of Polo's account. Many problems were caused by the oral transmission of the original text and the proliferation of significantly different hand-copied manuscripts. For instance, did Polo exert "political authority" () in Yangzhou or merely "sojourn" () there? Elvin concludes that "those who doubted, although mistaken, were not always being casual or foolish", but "the case as a whole had now been closed": the book is, "in essence, authentic, and, when used with care, in broad terms to be trusted as a serious though obviously not always final, witness".

Other travellers

Although Marco Polo was certainly the most famous, he was not the only nor the first European traveller to the Mongol Empire who subsequently wrote an account of his experiences. Earlier thirteenth-century European travellers who journeyed to the court of the Great Khan were André de Longjumeau, William of Rubruck and Giovanni da Pian del Carpine with Benedykt Polak. None of them however reached China itself. Later travelers such as Odoric of Pordenone and Giovanni de' Marignolli reached China during the Yuan dynasty and wrote accounts of their travels.

The Moroccan merchant Ibn Battuta travelled through the Golden Horde and China subsequently in the early-to-mid-14th century. The 14th-century author John Mandeville wrote an account of journeys in the East, but this was probably based on second-hand information and contains much apocryphal information.

Footnotes

Further reading

Translations

 .  volume 1, volume 2, index
 — (1903),
 — (1903),
 .  volume 1, volume 2, index

 The Travels of Marco Polo. — Engineering Historical Memory (critical English translation, images, videos)

General studies

 .
 .
 .
 .
 .
 .

Dissertations

Journal articles

 .

Newspaper and web articles

External links

 Google map link with Polo's Travels Mapped out (follows the Yule version of the original work)

1290s books
Italian literature
Medieval literature
Travel books
Prison writings
Marco Polo
Books about Asia
Italian non-fiction books
Geography books
History books about exploration

The Travels of Marco Polo


El bicerin (pronunciado [bitʃeˈriŋ] en piamontés, lit. 'vasito') es una bebida tradicional caliente y sin alcohol típica de Turín, evolución de la bavareisa del siglo XVIII, sabrosa bebida servida en grandes vasos redondeados, compuesta por una mezcla de café, chocolate y crema de leche endulzada con sirope.

El ritual del bicerin preveía que los tres ingredientes fuesen servidos separadamente. Inicialmente se  contemplaron tres variantes: pur e fior (el actual capuchino), pur e barba (café y chocolate) y el 'n pòc 'd tut (o lo que es lo mismo con poco de todo), con los tres ingredientes mezclados. Esta última fórmula es la que ha tenido más éxito y ha prevalecido sobre las otras. Una curiosidad es que todo esto venía acompañado de "bagnati" (literalmente; mojados), dulce artesanales de hasta 14 tipos diferentes.

Ente los primeros escritos que testimonian la historia del bicerin se encuentra un texto de Alberto Virgilio "Torino e i Torinesi" (Turín y los turineses); cuya primera edición fue publicada en la década de 1930.
En el 2001 el bicerin ha sido reconocido como "bebida tradicional piamontesa" tras la publicación en el Boletín Oficial de la Región de Piamonte.

Receta
Se piensa que su origen se remonta a un típico local turinés que desde entonces lleva el mismo nombre y que guarda con celo la receta tradicional; los camareros son obligados, por contrato a guardar el secreto. Pero de todas formas es posible encontrarlo en las mejores cafeterías de Turín, en versiones un poco diferentes en cuanto a dosis y también en la cafetería homónima de Montesarachio en la provincia de Benevento.

Ingredientes
Los ingredientes son simples: chocolate casero, café y crema de leche, pero las dosis de la receta original son desconocidas. El resultado es una bebida sabrosa, resultado de la fusión del chocolate caliente, el sabor del café junto con la delicada espuma de la crema de leche (fior di latte).
Se sirve en vasos altos o copas de cristal que permiten ver la combinación de colores debida a la mezcla de ingredientes.

Licor

Es una novedad introducida en estos últimos años, tiene el mismo nombre, bicerin, pero no está hecho con los mismos ingredientes, ya que es un licor de crema de Gianduia.

Amantes del bicerin
Entre los grandes amantes del bicerin se encuentran Camillo Benso Conde de Cavour, Pablo Picasso, Alexandre Dumas (padre) y Hemingway (que lo incluyó entre las cien cosas del mundo que habría salvado).

Referencias

Bebidas no alcohólicas
Bebidas con cacao
Recetas de café
Gastronomía del Piamonte
Cultura de Turín

Bicerin


الثلجيات هي إحدى القرى المحتلة والمدمرة التابعة لمحافظة القنيطرة في هضبة الجولان بجنوب غرب سوريا.

تقع ناحية قرى مركز منطقة القنيطرة 102 نسمة حتى عام 1967 وعلى ارتفاع 1020 م تقع فوق تلة في أرض بركانية جنوب شرق تل الشيخة وشمال تل محمد المخفي تبعد عن مدينة القنيطرة 7 كم باتجاه الشمال الغربي مرورا بقرية المنصورة .
وجدت في التل الذي بنيت عليه القرية فخاريات تعود إلى العهود البيزنطية والعثمانية وفي خربة الثلجيات الواقعة شمال غرب القرية 200 م وجدت آثارات تأخذ شكلا مستطيلا ومربعا اضافة إلى ذلك فخاريات جولانية ... كان سكانها يعملون بالزراعة (حبوب وبقول وذرة) وبزراعة الأشجار المثمرة كالكرمة والتين إلى جانب تربية المواشي.
سكنها من الفضل عشيرة البلاحسة وعشيرة النبهان وعشيرة قيار حتى عام 1967 وتم تهجير سكانها إثر العدوان الاسرائيلي واحتلال الجولان.

قرى الجولان المحتلة
قرى الجولان المدمرة
قرى محافظة القنيطرة

الثلجيات


Pablo Felipe Teixeira (født 23. juni 1992) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Pablo Felipe Teixeira


El McLaren MP4-27 es un automóvil monoplaza construido por el equipo británico de Fórmula 1 McLaren para competir en la temporada 2012. Es pilotado por Jenson Button y Lewis Hamilton.

Presentación
El monoplaza fue presentado el día 1 de febrero de 2012 en la sede del equipo. A primera vista, parecía una evolución del monoplaza del 2011. El coche fue puesto en pista por primera vez el día 7 de febrero de 2012 en el Circuito de Jerez.

Escapes polémicos
Durante la temporada anterior, muchos monoplazas tenían sus escapes diseñados de tal manera que mejoraban la carga aerodinámica, al dirigir los gases hacia el difusor trasero. Para la temporada en la que participa el MP4-27, este sistema, conocido como escapes sopladores ha sido prohibido, aunque siguen quedando resquicios normativos por los que sigue siendo posible conseguir el mismo efecto.

A pesar de que la FIA ha limitado enormemente las posibilidades de colocación de los tubos de escape, este MP4-27 los tiene especialmente diseñados con unos conductos hacia la parte posterior del coche que redirigen los gases a secciones específicas. Esta característica está compartida con el Ferrari F2012. Charlie Whiting, encargado de velar por que las escuderías, sus coches y sus pilotos cumplan las normativas, ha revisado ambos coches declarándolos legales.

Resultados
(Clave) (negrita indica pole position) (cursiva indica vuelta rápida)

 ≠ El piloto no acabó el Gran Premio, pero se clasificó al completar el 90% de la distancia total.

Véase también

 McLaren
 Jenson Button
 Lewis Hamilton
 Temporada 2012 de Fórmula 1

Referencias

Enlaces externos

Monoplazas de la temporada 2012 de Fórmula 1
MP4-27

McLaren MP4-27


Yaşar Doğu, né en 1913 et mort le , était un lutteur turc qui pratiquait la lutte libre et la lutte gréco-romaine.

Il naît dans le village de Karli, dans le district de Kavak, sur les rives de la mer Noire, au sein d'une famille d'origine circassienne. Il commence la pratique de la lutte turque traditionnelle (Yağlı güreş, qui signifie « lutte à l'huile »), à l'âge de quinze ans et reste fidèle à cette forme de combat jusqu'à son service militaire. Sa carrière de lutteur prend réellement son essor à Ankara en 1936, lorsqu'il est repéré par le lutteur Celal Atik.

Il intègre l'équipe nationale en 1939 et participe la même année aux championnats d'Europe, où il obtient la médaille d'argent. Il remportera par la suite toutes les compétitions internationales auxquelles il participera dans plusieurs catégories, des poids légers aux poids moyens. Il est successivement champion d'Europe de lutte libre en 1946, de lutte gréco-romaine en 1947 et de lutte libre en 1949, champion olympique de lutte libre en 1948, à Londres, et champion du monde de lutte libre en 1951. Au total, il livre 47 combats pour l'équipe nationale de 1939 à 1931 et n'en perd qu'un seul. Preuve de sa domination, la durée globale de ces combats n'est que de 372 minutes, alors qu'elle aurait été de 690 minutes s'ils étaient allés à leur terme.

Après l'arrêt de sa carrière sportive, il devient entraîneur.

Marié en 1937, il donne à l'un de ses fils le prénom Gazanfer en l'honneur de l'un ses camarades de l'équipe turque de lutte, Gazanfer Bilge, également champion olympique à Londres. Gazanfer Doğu sera éduqué aux États-Unis et par la suite chargé de cours en éducation physique à Université Abant İzzet Baysal, à Bolu.

Yaşar Doğu est victime d'une attaque cardiaque alors qu'il accompagne l'équipe nationale en Suède, en sa qualité d'entraîneur, aux championnats d'Europe en 1955. Il succombe à une seconde attaque en 1961.

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1913
Champion olympique turc
Lutteur aux Jeux olympiques d'été de 1948
Décès en janvier 1961

Yaşar Doğu


Nacak, Kırklareli ilinin Babaeski ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1909'dan beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Kırklareli il merkezine 18 km, Babaeski ilçe merkezine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Babaeski belde ve köyleri

Nacak, Babaeski


Muk-jji-ppa is a variant of the two-player game rock paper scissors. It originated in South Korea.

Each person starts with a regular rock paper scissors game. The current winner has to say their next hand and change their hand to the corresponding one. This is usually done by shouting. The point is to get your opponent to make the same hand as you and then you win. However, if your hands don't match, the new winner then calls out their next hand and the process starts over. Both parties then call out the next two possible once someone wins.

References

Korean games
Rock paper scissors

Muk-jji-ppa


eVaraždin je nezavisni internetski portal za područje Varaždinske županije, koji se čita na širem području sjevera Hrvatske. Na Facebook-u ga je u studenom 2020. godine pratilo oko 55.000 korisnika.

Portal eVaraždin je pokrenut 4. ožujka 2010. godine, a od 2013. godine posluje kao medijska kuća u sastavu varaždinskog consulting financijsko investicijskog holdinga Fine'sa Grupa. Prelaskom u vlasništvo Fine'se, portal je 2015. godine dokapitaliziran u iznosu od 4,16 milijuna kuna, što ga čini jednim od najkapitaliziranijih lokalnih medija na području Republike Hrvatske. Slogan portala glasi: "Brzi i nezavisni".

eTV i video produkcija
Godine 2015 godine portal eVaraždin pokrenuo je proizvodnju video sadržaja eTV, koji se u to vrijeme pojavljuje kao prva internetska alternativna informativnog video sadržaja za područje Varaždinske županije. 2016. godine portal eVaraždin producirao je glazbeni spot za pjesmu "Nesrećo moja" Matije Boršćaka. 2018. godine portal eVaraždin producirao je emisiju lifestyle-zabavnog sadržaja pod nazivom "Mai Tai Talk Show", koja se snimala u istomimenom varaždinskom cocktail baru

Dokumentarni film
2020. godine portal eVaraždin producirao je dugometražni dokumentarni film "Đelac" o životu Anđelka Herjavca, za koji je prava na prikazivanje otkupila Hrvatska radiotelevizija. Iste godine portal je izdao i biografsku knjigu "Đelac – hazarder u smokingu".

Sportski sadržaji
U suradnji s Hrvatskim nogometnim savezom i Županijskim nogometnim savezom Varaždin, portal od 2018. godine proizvodi i emitira emisiju Najgol koja tjedno donosi snimke svih golova 1. i 2. županijske nogometne lige.

Tiskana izdanja
Od 2012. do 2014. godine izlazilo je i tjedno tiskano izdanje portala eVaraždin pod nazivom "Varaždinski tjednik", koji je određeno vrijeme izlazio i kao digitalno izdanje pod nazivom e-tjednik. Od 2014. do 2016. godine izlazio je besplatni mjesečnik 30 dana, koji je izlazio i na području Varaždinske županije i na području Međimurske županije. Rekoncipirano izdanje mjesečnika 30 dana od svibnja 2016. bavilo se uspješnim poslovnim pričama i izlazilo je u nakladi od 20.000 besplatnih primjeraka.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena internetska stranica portala eVaraždin

Internet u Hrvatskoj
Varaždinska županija

EVaraždin


Palm Valley (Vallée des Palmiers, en anglais) peut faire référence à:

 Palm Valley, Floride, États-Unis ;
 Palm Valley, comté de Cameron, Texas, États-Unis ;
 Palm Valley, comté de Williamson, Texas, États-Unis ;
 Palm Valley, Territoire du Nord, Australie ;
 Palm Valley, Basse-Californie, Mexique ;
 Palm Valley, Hyderabad, Inde.

Palmier

Palm Valley


Nils Andresson Lavik (* 8. Januar 1884 in Eksingedalen (heute Teil von Vaksdal), Hordaland; † 14. Juli 1966) war ein norwegischer Politiker der Kristelig Folkeparti (KrF), der unter anderem mehr als zwanzig Jahre Abgeordneter des Storting und dreizehn Jahre Vorsitzender der KrF war.

Leben

Berufliche Tätigkeiten und kirchliches Engagement
Lavik, Sohn eines Landwirts, besuchte nach der Jugendschule (Ungdomsskule) in Framnes von 1902 bis 1903 die Volkshochschule (Folkehøgskule) in Voss. Danach arbeitete er zwischen 1904 und 1914 als Knecht auf verschiedenen Bauernhöfen in Eksingedalen. Daneben engagierte er sich als Redakteur bei der Jugendzeitung der Bibelschule in Bergen und war von 1908 bis 1919 in den Wintermonaten auch Vertreter des Verbandes für die Innere Mission in Vestlandet (Det Vestlandske Indremisjonsforbund).

1915 wurde er selbst Lehrer an der Bibelschule in Bergen und daneben von 1920 bis 1922 auch Lehrer in Eksingedalen. Außerdem war er zwischen 1919 und 1926 Vorstandsvorsitzender der Jugendschule in Nordhordland. Lavik war außerdem zwischen 1920 und 1955 Vorstandsmitglied von Det Vestlandske Indremisjonsforbund sowie von 1922 bis 1927 Sekretär des Vorstandes. Zwischen 1923 und 1930 sowie erneut von 1932 bis 1941 war Lavik Redakteur der Zeitung Sambaandet und zugleich von 1926 bis 1933 Rektor der Bibelschule von Bergen. 1932 wurde er Vorsitzender von Det Vestlandske Indremisjonsforbund und übte dieses Amt bis 1950 aus.

Abgeordneter im Storting und Vorsitzender der KrF
Ursprünglich gehörte Lavik der liberalen Venstre an, und war für diese von 1931 bis 1933 stellvertretendes Mitglied im Storting. Als der Versuch scheiterte, Lavik als Kandidaten der liberalen Venstre-Partei im Wahlkreis Hordaland aufzustellen, rief Ingebrigt Bjørø in Bergen für den 4. September 1933 zur Gründung der KrF auf. Bei der Parlamentswahl am 16. Oktober 1933 erhielt Nils Lavik über 10.000 Wählerstimmen und wurde erster Abgeordneter seiner Partei im Storting. Dort vertrat er zwanzig Jahre bis 1953 lang den Wahlkreis Hordaland.

1938 wurde Lavik Nachfolger von Ingebrigt Bjørø als Vorsitzender der Kristelig Folkeparti, und behielt diese Funktion bis zu seiner Ablösung durch Erling Wikborg im Jahr 1951. Zwischen Dezember 1945 und Januar 1954 war er darüber hinaus Vorsitzender der Fraktion der KrF im Storting.

Während seiner langjährigen Parlamentszugehörigkeit war er zudem von Dezember 1945 bis Januar 1950 stellvertretender Vorsitzender des Ausschusses für Kirchen und Schulen (Kirke- og skolekomité). Des Weiteren war er zeitweilig Mitglied der Stortingausschüsse für Wahlen (Valgkomité) und für Auswärtige und Verfassungsangelegenheiten (Utenriks- og konstitusjonskomité). Ferner war er für einige Zeit Mitglied der Delegation beim Nordischen Rat.

Nach seinem Ausscheiden aus dem Storting wurde er 1953 Mitglied der Geschäftsführung der Filiale der norwegischen Zentralbank, der Norges Bank, in Bergen und behielt diese Funktion bis 1956. Darüber hinaus war er von 1955 bis 1961 Vorstandsvorsitzender des Unternehmens Frekhaug Metallstøperi A/S.

Für seine politischen und gesellschaftlichen Verdienste wurde Lavik 1964 mit dem Ritterkreuz Erster Klasse des Sankt-Olav-Ordens geehrt.

Hintergrundliteratur
 Arne R. Lomeland: Kristelig Folkeparti blir til, Oslo 1971
 Kristian Helland: Pietist i kulturkamp : Nils Lavik og framveksten av Kristeleg folkeparti, 2003, ISBN 82-7468-095-2

Weblinks
 Biografie in Store norske leksikon (Onlineversion)
 Eintrag auf der Homepage des Storting

Einzelnachweise

Storting-Abgeordneter (Hordaland)
Parteivorsitzender der Kristelig Folkeparti
Journalist (Norwegen)
Träger des Sankt-Olav-Ordens (Ritter 1. Klasse)
Norweger
Geboren 1884
Gestorben 1966
Mann
Schullehrer

Nils Lavik


Amphineurion, monotipski biljni rod iz porodice zimzelenovki smješten u podtribus Amphineuriinae. Jedina vrsta je A. marginatum,  lijana koja može narasti do 8 metara (26 stopa) u duljinu. Kad je mlada, ponekad tvori grm sa zakrivljenim granama. Staništa su mu planinske šume i primorska šikara u Kini (Guangdong) i tropskoj Aziji. .[

U vrijeme gladi, osobito za vrijeme režima Crvenih Kmera, ljudi u Kambodži jeli su mlado lišće i stabljiku ove penjačice, koja se na kmerskom jeziku naziva krâllam' paè ili trâllam' paè. Različiti dijelovi biljke također se koriste u tradicionalnoj medicini za liječenje brojnih bolesti, uključujući probleme s menstruacijom.

Rod je opisan 1948.

Sinonimi
 Aganosma sect. Amphineurion A. DC., bazionim
 Aganosma acuminata G.Don
 Aganosma euloba Miq.
 Aganosma macrocarpa A.DC.
 Aganosma marginata (Roxb.) G.Don
 Aganosma velutina A.DC.
 Amphineurion acuminatum (G.Don) Pichon
 Amphineurion velutinum (A.DC.) Pichon
 Chonemorpha cristata (Roth) G.Don
 Echites acuminatus Roxb.
 Echites apoxys Voigt
 Echites cristatus Roth
 Echites marginatus Roxb.
 Echites procumbens Blanco
 Echites repens Blanco
 Holarrhena procumbens (Blanco) Merr.
 Ichnocarpus acuminatus (G.Don) Fern.-Vill.
 Ichnocarpus macrocarpus (A.DC.) Fern.-Vill.
 Ichnocarpus marginatus (Roxb.) Mottet
 Ichnocarpus velutinus (A.DC.) Fern.-Vill.

Izvori

Vanjske poveznice

Rauvolfioideae

Amphineurion