Alexandre Dorner (né le  à Königsberg et mort le  à Naples) est un historien de l'art et professeur d'université allemand. Il est considéré comme l'un des directeurs de musée les plus innovants et les plus influents du .

Biographie
Fils du théologien , Dorner étudie au Collège Fridericianum. Après avoir obtenu son diplôme d'études secondaires, il étudie l'histoire, l'histoire de l'art et l'archéologie à l'Université de Königsberg et à l'Université Frédéric-Guillaume de Berlin. Selon le Kösener Corpslisten de 1930, il devient membre du Corps Littuania en 1912. Puisqu'il ne figure ni dans Corpstafel der Littuania zu Königsberg de Passau (1935) ni dans les listes de corps de Kösen de 1960, il a peut-être quitté le corps au début des années 1930. Après sa participation à la Première Guerre mondiale (1914-1918) et son doctorat à Berlin en 1919, Dorner travaille à partir de 1919 au Musée provincial de Hanovre, de 1925 à 1937 en tant que directeur. En 1920, il obtient son habilitation et est depuis lors jusqu'en 1937 maître de conférences privé en histoire de l'art à l'Université technique de Hanovre, et professeur depuis 1928.

Entre l'automne 1926 et février 1928, Dorner, avec El Lissitzky, crée le . De 1929 à 1934, il est président de la société Kestner à Hanovre. En 1936, Dorner démissionne de son poste de directeur de musée pour des raisons de conscience après la campagne de l'art dégénéré et, en tant qu'opposant au national-socialisme, émigre aux États-Unis à l'été 1937 avec le soutien de son directeur de thèse Adolph Goldschmidt. À Rhode Island, il est directeur du musée de la Rhode Island School of Design de 1937 à 1941. De 1941 à 1948, il enseigne comme professeur d'histoire de l'art et d'esthétique à l'Université Brown de Providence. En 1943, il obtient la nationalité américaine. À partir de 1948, il enseigne au Bennington College dans le Vermont.

Dorner décède à l'âge de 64 ans alors qu'il voyage près de Naples. Il est enterré au  à Hanovre (Abt. A28).

Réalisations
Les réalisations décisives de Dorner sont les installations sur la nouvelle compréhension de l'espace du modernisme, qu'il a construites avec  en tant que directeur de la société Kestner à partir de 1930. Il s'agit notamment du cabinet des abstraits d'El Lissitzky, recréé au musée Sprengel, et de la salle contemporaine de László Moholy-Nagy. Il sauve les œuvres d'art du constructiviste et suprématiste soviéto-russe Kasimir Malevitch des dictatures stalinienne et nationale-socialiste lorsqu'elles doivent être détruites en Allemagne en 1933, mais un retour en Union soviétique n'offre plus aucune sécurité.

En 1968, la veuve de Dorner, Lydia Dorner, lance la reconstruction du Cabinet des abstraits détruit par les nationaux-socialistes à Hanovre.

Vie privée
Le premier mariage de Dorner est avec Karola von Broich. Sa deuxième épouse est Ella Grotewold. Son troisième mariage est avec Lydia Nepto.

Publications
 Als Dorners Hauptwerk gilt das Buch The Way beyond Art – The Work of Herbert Bayer (New York 1949), deutsche Übersetzung von Lydia Dorner (Überwindung der "kunst"), Hannover 1959.
 100 Jahre Bauen in Hannover. Zur Jahrhundertfeier der Technischen Hochschule. Edler & Krische, Hannover 1931.
 100 Jahre Kunst in Hannover, 1750–1850, 1932

Bibliographie
 Technische Hochschule Hannover: Catalogus professorum, Hannover 1956, S. 49
 W. Schmied: Wegbereiter der modernen Kunst. 50 Jahre Kestnergesellschaft, 1967, S. 253
 Ines Katenhusen: Kunst und Politik. Hannovers Auseinandersetzung mit der Moderne in der Weimarer Republik, in der Reihe , Bd. 5, Hannover 1998, S. 260f.
 Samuel Caumann: Das lebende Museum. Erfahrungen eines Kunsthistorikers und Museumsdirektors. Fackelträger, Hannover 1958.
 Jürgen Claus: Das Medienmuseum – Was bleibt. In: Jürgen Claus: Chippppkunst. Ullstein Materialien, Frankfurt/Main, Berlin 1985, S. 138–146.
 Monika Flacke-Knoch: Museumskonzeptionen in der Weimarer Republik. Die Tätigkeit Alexander Dorners im Provinzialmuseum Hannover. Jonas-Verlag für Kunst und Literatur, Marburg 1985,  (Kulturwissenschaftliche Reihe. Bd. 3; zugleich Dissertation, Universität Hamburg, 1984).
 Willibald Reichertz: Ostdeutsche als Dozenten an der Technischen Hochschule Hannover (1831–1956). In: Ostdeutsche Familienkunde. Zeitschrift für Familiengeschichtsforschung. , Bd. 18, 2007 (= Jg. 55), Heft 3, S. 109–120.
 Ines Katenhusen: Ein Museumsdirektor auf und zwischen den Stühlen. Alexander Dorner (1893–1957) in Hannover. In: O. Peters, Ruth Heftrig, B. Schellewald (Hrsg.): Kunstgeschichte im "Dritten Reich". Theorien, Methoden, Praktiken, Akademie-Verlag, Berlin 2008, , S. 156–170.
 Ines Katenhusen: 150 Jahre Niedersächsisches Landesmuseum Hannover. In: Heide Grape-Albers (Hrsg.): Das Niedersächsische Landesmuseum Hannover. Festschrift zum Jahr des Doppeljubiläums, Hannover: 2002, , S. 18–94.
 Hugo Thielen: Dorner, Alexander Adalbert, in: Dirk Böttcher, Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein, Hugo Thielen: Hannoversches Biographisches Lexikon. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2002, , S. 98 u.ö.
 Ines Katenhusen, Hugo Thielen: Dorner, (1) Alexander Adalbert. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, , S. 138f.
 Klaus Pohlmann: Zwei Brüder. In:  Heft 4/2021, S. 63

Liens externes

 Liste de la littérature dans le catalogue en ligne de la Bibliothèque d'État de Berlin
 Alexander Dorner dans le Dictionnaire des historiens de l'art
 Informations sur la littérature sur Dorner (fichier PDF; 48 Ko)

Références

Directeur de musée
Historien de l'art
Professeur à l'université Brown
Personnalité liée au Vermont
Personnalité liée au Rhode Island
Naissance en janvier 1893
Naissance à Königsberg
Naissance dans la province de Prusse-Orientale
Décès en novembre 1957
Décès à Naples
Décès à 64 ans

Alexander Dorner


O Campeonato Mundial Juvenil de Ginástica Rítmica de 2023 será a segunda edição do Campeonato Mundial Juvenil de Ginástica Rítmica. Será realizado em Cluj-Napoca, Romênia, de 6 a 9 de julho de 2023.

Calendário de competição
Todas os horários na hora local (UTC+03:00).
 Sexta-feira, 7 de julho
 Todo o Dia - Qualificatória Individual: Arco e Bola
 Cerimônia de Abertura
  Noite - Qualificatória Grupos: 5 Cordas e 5 Bolas
 Sábado, 8 de julho
 Todo o Dia - Qualificatória Individual: Maças e Fita
 Qualificatória Grupos: 5 Cordas e 5 Bolas
 Cerimônia de Premiação por Equipes (RGI e RGG combinadas)
 Cerimônia de Premiação RGG Geral
 Domingo, 9 de julho
 12:00 – 12:35 - Final Individual por Aparelhos - Arco
 12:42 – 13:17 - Final Individual por Aparelhos - Bola
 13:22 – 13:32 - Cerimônias de Premiação Arco e Bola
 13:37 – 14:20 - Final Grupos: 5 Cordas
 14:25 – 14:35 - Cerimônia de Premiação 5 Cordas
 14:40 – 15:15 - Final Individual por Aparelhos - Maças
 15:22 – 15:57 - Final Individual por Aparelhos - Fita
 16:02 – 16:12 - Cerimônias de Premiação Maças e Fita
 16:17 – 17:00 - Final Grupos: 5 Bolas
 17:05 – 17:15 - Cerimônia de Premiação 5 Bolas

Medalhistas

Resultados

Equipes

Individual

Arco

Bola

Maças

Fita

Grupos

Geral
As 8 melhores pontuações no aparelho qualificam-se para as finais de grupos por aparelho.

5 Cordas

5 Bolas

Quadro de medalhas

Nações participantes

Referências

Ligações externas

2023
2023
Mundial
Mundial
Desporto na Romênia em 2023


Lucy Kaplansky (born February 16, 1960) is an American folk musician based in New York City. Kaplansky has a PhD in clinical psychology from Yeshiva University and plays guitar, mandolin, and piano.

Life and career
Kaplansky was originally from Chicago; her father was the noted mathematician Irving Kaplansky (1917–2006). Later, she would sometimes perform math-related songs composed by her father, who was also an accomplished pianist. At the age of 18, she decided not to go to college, but moved to New York City, where she became involved in the city's folk music scene, particularly around Greenwich Village, where she played with, among others, Suzanne Vega, Shawn Colvin and Richard Shindell.

In 1983, she decided to become a psychologist, enrolling at Yeshiva University. She continued playing music while pursuing her PhD, and began to have some success as part of a duo with Colvin. When they began to attract record company interest, Kaplansky declined, choosing instead to set up a private practice and become a staff psychologist at a New York hospital. For several years, she concentrated largely on this work, and played little in the way of concerts. She still did some session work, such as singing backing vocals in the studio for Suzanne Vega.

By the early 1990s, she found herself increasingly drawn back to music. Colvin, who by this time had experienced some commercial success, offered to produce an album for her. The result, The Tide, a mixture of her own songs and several covers, was released by Red House Records in 1994. At this time, she decided to give up her psychology practice and return to music full-time. More albums have followed.

In 1998, Kaplansky joined with Dar Williams and Richard Shindell to form the folk group Cry Cry Cry; they made an album and toured at length before going their separate ways. Her album Ten Year Night, released in 1999, won rave reviews and boosted her popularity, leading to performances on CBS-TV. Her album The Red Thread has a song about her experience of being a New Yorker on 9-11. In August 2001, Kaplansky had sung harmony with John Gorka in a concert on the World Trade Center plaza.

She is a semi-regular collaborator with John Gorka and Nanci Griffith.

Discography

Solo releases
 The Tide (1994, re-released 2005)
 Flesh and Bone (1996)
 Ten Year Night (1999)
 Every Single Day (2001)
 The Red Thread (2004)
 Over the Hills (2007)
 Kaplansky sings Kaplansky EP available at live shows (2011)
 Reunion (2012)
 Everyday Street (2018)
 Last Days of Summer (2022)

Collaborations
The Song Project (1985) with Frank Christian, Tom Intondi, and Martha Hogen
Cry Cry Cry (1998) with Dar Williams and Richard Shindell
Red Horse (July 13, 2010) with John Gorka and Eliza Gilkyson
Tomorrow You're Going (2014) with Richard Shindell (The Pine Hill Project)
Live @ the Freight (2020; digital album) as a member of Cry Cry Cry

Appears on
 "It Ain't Me, Babe" on the album A Nod to Bob: An Artists' Tribute to Bob Dylan on His 60th Birthday (2001) – various Dylan songs by various artists. Similarly, "Every Grain of Sand" on Nod to Bob 2 (2011).

References

External links

 Lucy Kaplansky Chords and Lyrics
 Lucy Kaplansky collection at the Internet Archive's live music archive

1960 births
Living people
American women singer-songwriters
American folk singers
Fast Folk artists
Jewish American musicians
Jewish American songwriters
Singers from Chicago
University of Chicago Laboratory Schools alumni
Yeshiva University alumni
Jewish folk singers
Cry Cry Cry members
Razor & Tie artists
Red House Records artists
21st-century American Jews
Singer-songwriters from Illinois
21st-century American women

Lucy Kaplansky


Marijan Beneš (Beograd, 11. lipnja 1951. – Banja Luka, 4. rujna 2018.), hrvatski boksač iz Bosne i Hercegovine, uz Matu Parlova smatran najboljim hrvatskim boksačem u socijalističkoj Jugoslaviji, ali i u hrvatskoj športskoj povijesti. Slovio je za neustrašivog boksača koji je na protivnika jurišao ne obazirući se na rizik i ozljede. Osim u boksu, okušao se i u pjesništvu, pišući uglavnom o Banja Luci.

Osobni život
Rođen je u Beogradu 1951. u obitelji oca Josipa, Hrvata, i majke Marije rođ. Vukić, Srpkinje. Pod utjecajem svoga oca, učitelja glazbe, svirao je glasovir i violinu te je zajedno s trojicom braće i sestrom proveo djetinjstvo u Tuzli. S deset godina stupio je u boksački ring i već u prvoj borbi pobijedio osam godina starijeg suparnika. Kao šesnaestogodišnjak potpisuje za banjalučku Slaviju u kojoj je trenirao tijekom cijele amaterske karijere.

Više puta je izrazio javno protivljenje uklapanja velikosrpske ideologije i težnji političkog Beograda u politiku SFR Jugoslavije, iako se i sam izjašnjavao Jugoslavenom i jugonostalgičarom ne poričući pritom svoju hrvatsku narodnost. Bio je sudionik Rata u Bosni i Hercegovini u kojem 1992. izgubio brata, a kasnije i suprugu Stanu koja je nakon rastave s kćerima Žanet i Marijanom otišla živjeti u Niš. Naposljetku je otjeran iz Banja Luke, "grada kojeg je volio najviše na svijetu" prema vlastitim riječima. Ratne godine proveo je u Hrvatskoj, a u Banja Luku se vratio 1996., u kojoj mu ni u godinama nakon rata nije bilo dozvoljeno trenirati u matičnom klubu.

Bolovao je od Alzheimerove bolesti te naposljetku i preminuo 4. rujna 2018. u Banja Luci.

Športska postignuća
Za amaterske karijere osvojio je devet naslova prvaka Bosne i Hercegovine, četiri naslova prvaka Jugoslavije i brojne revijalne naslove, za što je odlikovan Zlatnim bedžom Jugoslavenskog sportskog lista. Amatersku karijeru okrunio je osvajanjem zlatnog odličja na Europskom amaterskom prvenstvu u Beogradu 1973. godine, za što je proglašen najboljim športašem Jugoslavije (zanimljivosti radi, godinu prije i nakon nagrada je otišla Mati Parlovu). Unatoč oboljenju od hepatitisa, koji mu je mogao okončati karijeru, upornošću i radom se vratio u ring i nastupio na Olimpijskim igrama u Montrealu 1976., na kojima je zaustavljen u drugom kolu.

Nakon Montreala okrenuo se profesionalnoj karijeri te brzo napredovao do europskog vrha. Tako je u ožujku 1979. u Banja Luci osvojio EBU-ov naslov nokautiravši branitelja naslova, Francuza Gilberta Cohena. Pojas je obranio četiri puta. U 394 boksačke borbe u karijeri, pobijedio je u njih 309, od toga sedam puta nokautom. Pritom je 26 puta lomio kosti i ozlijedio glasnice zbog čega je govorio tiho i sporo. Iz boksa se povukao 1983. te je zbog ozljeda ostao slijep na lijevo oko.

Izvori

Športaši iz Beograda
Životopisi, Banja Luka
Hrvatski boksači
Hrvati u Bosni i Hercegovini

Marijan Beneš


Danijel Stilit (grčki: Δανιὴλ ὁ Στυλίτης) (oko 409. – 493.) je svetac i stilit Istočne pravoslavne, Rimokatoličke i Istočne katoličke Crkve. Spomendan je 11. prosinca prema liturgijskim kalendarima tih crkava.

Povijest

Rani život
Sveti Danijel je rođen u Marati, selu u gornjoj Mezopotamiji u blizini Samosata u današnjem Iraku. Došao je u samostan u dobi od 12 godina i tamo živio do svoje trideset i osme godine. Tijekom putovanja u Antiohiju s redovničkom zajednicom kojoj je pripadao, prolazio je kroz grad Telanissos (današnji Dayr Sim'ān u Siriji) gdje ga je sv. Šimun Stilit primio udjelio mu blagoslov i ohrabrio ga tako da mu je sv. Šimun postao uzor, što će se kasnije odraziti na Danijelov životni put. Tijekom toga vremena je posjetio razna sveta mjesta, pri čemu je boravio u raznim samostanima, da bi se 451. godine povukao u osamu u napuštenim ruševinama paganskog hrama.

Stilit
Nakon izvjesnog vremena, sv. Danijel je, po uzoru na sv. Šimuna Stilita, odlučio postati stilit i svoj je stup postavio sjeverno od Konstantinopola. Međutim, Danijel nije prethodno zatražio dozvolu od vlasnika zemljišta na kojem je postavio svoj stup, pa je, stoga, vlasnik uputio žalbu bizantskom caru Leonu I. kao i patrijarhu Genadiju iz Konstantinopola. Genadije je predložio da ga dislocira, ali je to bilo spriječeno. Naime, car Leon I. ga je zaštitio i nakon nekog vremena je poslao Gennadija da ga zaredi za svećenika, kojega je, kako je rekao, zaredio stojeći podno stupa, jer se sv. Danijel protivio da bude zaređen te je odbio pustiti patrijarha da se gore popne ljestvama. Kad je Genadije završio ceremoniju, Danijel je naredio da se donesu ljestve, tako da se na kraju obreda patrijarh popeo kako bi stupniku dao Svetu Pričest te istu od njega primio.

Danijel je na stupu živio 33 godine. Zbog neprekidnog stajanja, njegova stopala su navodno bile prekrivena ranama, posjekotinama i čirevima, a Tracijski vjetrovi bi mu ponekad otpuhali i ono malo odjeće koju je imao. Kao teolog, izjašnjavao se protiv monofizitizma.

Posjećivali su ga i car Leon I. i car Zenon.

Molitva
Molitva sv. Danijela prije nego što je započeo svoj život na stupu:Slavim Te Isuse Kriste, Bože moj, za sve blagoslove kojima si me obasuo i za milost koju si mi podario da bih prihvatio ovakav način života. Ali Ti znaš da se, uspinjći se na ovaj stup, samo oslanjam na Tebe i da samo od Tebe očekujem sretan ishod moga poduhvata. Prihvati, dakle, moju nakanu; ojačaj me da dovršim ovaj bolan put; podari me milošću da ga okončam u svetosti.

Posljednji savjet
Savjet koji je dao svojim sljedbenicima neposredno prije svoje smrti:Držite se trajne poniznosti, prakticirajte pokornost, vršite gostoljublje, držite se postova, pridržavajte se bdjenja  (noćnih molitava), ljubite siromaštvo i nadasve budite milosrdni - što je prva i velika zapovijed; budite čvrsto vezai za sve što se tiče pobožnosti i izbjegavajte gnjide od heretika. Nikad se ne odvojajte od svoje Majke Crkve; ako tako činili, doseći ćete savršenstvo svoje pravdoljubivosti.

Izvori

Sveci
Stiliti
Životopisi, Bizant

Sveti Danijel Stilit


Juan del Pozo Horta (Valladolid, 1577-Segovia, 16 de agosto de 1660) fue un religioso dominico español, prior de los conventos de su orden en Segovia, Toro, Plasencia y Atocha, calificador del Santo Oficio, predicador de Felipe IV, obispo de Lugo, de León y de Segovia.

Referencias

Obispos de Lugo
Obispos de León
Obispos de Segovia
Obispos de España del siglo XVII
Dominicos de España del siglo XVII
Religiosos de Valladolid
Miembros de la Inquisición en España
Predicadores del rey
Obispos nombrados por Alejandro VII
Calificadores del Santo Oficio
Nacidos en Valladolid
Obispos católicos del siglo XVII
Obispos dominicos
Fallecidos en Segovia

Juan del Pozo Horta


දැණුම සහ ඉගෙනුම සම්බන්ධව හින්දු පුරාණවල ඇති මතය විද්‍යාව  නම්වේ.

ආශ්‍රිත ලිපි
 අවිද්‍යාව (හින්දු)
 විද්‍යාව (බෞද්ධ සංකල්පය)

හින්දු ආගම

විද්‍යාව (හින්දු සංකල්පය)


نورث أميريكان إكس إف-108 رابير كانت طائرة اعتراضية مقترحة أمريكية، فائقة السرعة، بعيدة المدى لحماية الولايات المتحدة وكندا من القاذفات السوفيتية الخارقة للصوت.

مراجع

طائرات اعتراضية
طائرات بدون ذيل وبجناح دلتا
طائرات نفاثة ثنائية المحركات
طائرات نورث أمريكان أفياشن
مشاريع طائرات عسكرية ملغاة في الولايات المتحدة

نورث أمريكان إكس إف-108 رابير


Le château de Corcelles est un château médiéval situé  dans le bocage du Morvan à Corcelles-les-Arts (Côte-d'Or) en Bourgogne-Franche-Comté .

Localisation
Le château est situé dans la partie est du village.

Historique

En 1474, Hérard d'Aransanter, seigneur de Courcelles-les-Arces, le tient de "franc alleu en toute justice haute, moyenne et basse". Le domaine passe ensuite à plusieurs familles, telles les Grancey et les Malain, aboutissant au  à un émiettement que le chapitre de Notre-Dame de Beaune s'efforce de réunifier. Jean Baptiste Bernardon y parvient en 1618 mais meurt sans héritier direct et les partages recommencent jusqu'en 1767 où Claude Berbis en devient seul seigneur. En 1794 son fils doit détruire créneaux, meurtrière, canonnières et combler les fossés pour se conformer à la loi du 13 pluviôse. Corcelles reste dans la famille jusqu'au .

Architecture

Le château qui a conservé l'essentiel des caractéristiques des  est un petit bâtiment gothique formé par quatre corps autour d'une cour précédée au sud d'une vaste basse-cour. Le château s'ouvre dans l'angle nord-est de la basse-cour par une tour-porche percée d'une porte charretière avec porte piétonne à droite, toutes deux surmontées des rainures des flèches d'un pont-levis dont subsistent les vestiges sur l'actuel pont dormant à deux arches.

La plate-forme est occupée par deux bâtiments majeurs : à l'est elle est fermée par un corps de logis à deux étages sous toit à deux pans, ouvert de baies rectangulaires et son angle nord-ouest est occupé par une tour carrée à trois étages, couverte d'un toit en pavillon et percée de baies modernes. Contre sa façade est s'élève une tourelle d'escalier hexagonale hors-œuvre. Entre les deux des bâtiments étroits à un étage sous toit à deux pans ferment la cour. L'angle sud-ouest est garni d'une tourelle ronde à fenêtres de tir, l'angle sud-est d'une tourelle en brique à deux niveaux percée de deux archères par étage.

L'ensemble est entouré d'un fossé partiellement en eau. À l'ouest se dresse un pigeonnier circulaire. La basse-cour, accessible au sud par une porte charretière avec porte piétonne, est fermée par de grands bâtiments d'enceinte interrompus dans l'angle nord-est. Ses deux angles occidentaux sont garnis de tourelles carrées à un étage avec toit en pavillon. Une piscine a remplacé les jardins à la française.

Les façades et les toitures du château, des communs et du colombier sont inscrits aux monuments historiques par arrêté du .

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or
 Château de Masse sur la même commune

Liens externes

Corcelles
Corcelles
Monument historique dans la Côte-d'Or
Monument historique inscrit en 1976

Château de Corcelles-les-Arts


ජන නාට්‍ය
 වීදි නාට්‍ය
 වේදිකා නාට්‍ය
 ගුවන් විදුලි නාට්‍ය
 මුද‍්‍රා නාට්‍ය'''

නාට්‍ය

නාට්‍ය


Playa Grande es una playa de Costa Rica localizada en el cantón de Santa Cruz, en la provincia de Guanacaste. Se encuentra ubicada dentro del Parque Nacional Marino Las Baulas, lugar de conservación de la tortuga baula, y es uno de los sitios turísticos más apetecidos del país por ser uno de los mejores lugares para la práctica del surf.

Localización y acceso

Playa Grande se encuentra en el distrito de Cabo Velas, a 289 km de la capital del país San José (unas 4 horas, 15 minutos en auto por la Carretera Interamericana Norte), pero Guanacaste cuenta con su propio aeropuerto internacional en la ciudad de Liberia, cabecera de la provincia, localizada a 69 km de Tamarindo (1 hora de manejo en auto). Esta playa está ubicada dentro del Parque Nacional Marino Las Baulas, creado en 1995 para asegurar la supervivencia de la tortuga baula, y el cual protege cerca de 450 hectáreas de playas, bosques y manglares en el sector noroeste de la Península de Nicoya. Es accesible vía terrestre todo el año pero, aunque solo está distante 2 km de Tamarindo, no hay carretera directa de Playa Grande a Tamarindo porque están separados por el Estuario y Reserva Natural de Tamarindo, y el viaje en coche dura 45 min. Sin embargo, se puede ir andando por la playa de Tamarindo y tomar transporte acuático para cruzar el Estero de Tamarindo, llegando en tan solo 15 min a Playa Grande.

Clima

Presenta un tipo de clima tropical. La temporada de lluvia es de mayo a octubre, con cielos despejados por la mañana y tormentas al anochecer.

Características de la playa

Playa Grande es una playa litogénica de arena blanca, ubicada dentro de la Bahía de Tamarindo, que mide cerca de 3600 m de longitud, es de forma recta hacia el sur y curva en sector noroeste, antes de llegar a Cabo Velas. La extensa playa es un territorio ideal para tomar baños de sol, para descansar y realizar recorridos, especialmente hacia el oeste, donde se puede llegar hasta las pequeñas y pintorescas playas Ventanas y Carbón y el cerro El Morro. Durante la marea baja se caracteriza por formar piscinas naturales. El bañista debe tomar precauciones en la desembocadura del estero el cual se localiza hacia Tamarindo.

Reserva natural

Playa Grande es parte del Parque Nacional Marino Las Baulas, y es el hogar de la tortuga marina baula, el quelonio marino más grande del mundo, pero también habitan en la zona del parque cerca de 174 especies marinas y de aves. Dentro del parque también pueden ser observadas otras especies como el zorro pelón (Didelphis marsupialis), el venado (Odocoileus virginianus), mono congo (Alouatta palliata), coyote (Canis latrans) y mapache (Procyon lotor). Por ser un área marina los reptiles, anfibios e invertebrados son abundantes y fácilmente observables: entre los más comunes se pueden citar: el cangrejo tajalín (Cardisoma rasjum), la boa (Boa constrictor), el garrobo (Basiliscus basiliscus) y el cocodrilo (Crocodylus acutus).

La playa está abierta al público solamente durante el día cuando se llevan a cabo las «arribadas» o temporada de anidación de las tortugas (de octubre a mayo). Durante la noche, los guardaparques patrullan el Parque para asegurarse de proteger las tortugas y sus huevos especialmente de los cazadores y turistas demasiado entusiasmados y que se constituyen en una amenaza para la subsistencia de la especie.

Turismo

Durante la época de desove de la tortuga baula, hay guías especializados en la materia que trabajan para el parque, que realizan tours guiados para observar la anidada de esta especie marina. Por ley, está prohibido la colocación de luz artificial cerca de la playa, para evitar desorientar a las crías que eclosionan y que éstas no marchen hacia la zona poblada, sino hacia el mar, por lo que no hay hoteles con vista a la playa, pero sí dentro del área protegida, algo no muy casual en Costa Rica. Además, cercano a Playa Grande se encuentra la localidad de Tamarindo que tiene infraestructura turística desarrollada. Solo existe un hotel cerca de la playa que es el Hotel «Las Tortugas» y que fue construido antes de que se estableciera el Parque Nacional Marino Las Baulas. En este hotel se pueden alquilar equipos de surfboards, kayaks, snorkeling y caballos.

Playa Grande cuenta con excelentes cualidades para la práctica del surfing y está, de hecho, catalogada como una de las mejores playas del país para practicar este deporte, puesto que cuenta con un oleaje consistente y constante. Gracias a su orientación pleno oeste, la costa recibe un amplio abanico de «swells» que generan olas a diario. Durante la temporada de lluvias, de abril a noviembre, la costa recibe el «swell» generado por las bajas presiones en el Pacífico Sur, mientras durante la temporada seca, de diciembre a marzo, la costa recibe el «swell» del noroeste, creando así condiciones ideales para la práctica del surf durante todo el año. Es uno de los cuatro «spots» del balneario Tamarindo, junto con Playa Negra, Roca Bruja y Olie's Point. También cuenta con un «Surfcamp» para aprender a practicar este deporte.

Véase también

 Parque Nacional Marino Las Baulas
 Tamarindo (Costa Rica)

Localidades de Guanacaste
Playas de Costa Rica
Zonas de surf

Playa Grande (Costa Rica)


Erupția Vezuviului din anul 79 a fost o catastrofă în care au murit zeci de mii de persoane. Evenimentul a constituit una din cele mai catastrofale erupții vulcanice din istoria europeană și a dat numele tipului vezuvian de erupție vulcanică.

În data de 24 august 79 d. H , în jurul orei 13, Muntele Vezuviu a eliberat un nor mortal de materiale piroclastice și gaze la o înălțime de 33 de kilometri, evacuând lavă, piatră ponce și cenușă vulcanică la o rată de 1,5 milioane de tone pe secundă și degajând o cantitate de energie termală de 100.000 de ori mai mare decât cea din bombardamentele atomice de la Hiroshima și Nagasaki. Mai multe așezări romane au fost distruse și îngropate sub cantități masiv de materiale piroclastice și de tuf, cele mai cunoscut fiind Pompei și Herculaneum.

Numărul total de locuitori ai celor două orașe era de 16.000–20.000 de persoane; rămășițele a aproximativ 1.500 de persoane au fost descoperite la Pompei și Herculaneum, dar numărul total al victimelor este încă necunoscut.

Evenimente premergătoare

Erupția din anul 79 a fost precedată de un cutremur puternic petrecut cu 17 ani mai înainte, pe 5 februarie 62, care a provocat distrugeri masive terenului din jurul Golfului Napoli, în special orașului Pompeii. Unele dintre distrugeri încă nu fuseseră remediate atunci când vulcanul a erupt. Moartea a 600 de oi de la "aerul viciat" din imediata apropiere a orașului Pompeii, menționată de Seneca cel Tânăr, l-a determinat pe vulcanologul Haraldur Sigurdsson să compare această întâmplare cu moartea similară a oilor în Islanda într-o groapă vulcanică din cauza intoxicării cu dioxid de carbon și să speculeze că a existat o relație între cutremurul din anul 62 și o nouă activitate vulcanică a Muntelui Vezuviu.

Un alt cutremur, mai mic, a avut loc în anul 64 AD; el a fost consemnat de Suetonius în biografia lui Nero și de Tacitus în Annales deoarece a avut loc în timp ce Nero se afla în Napoli pentru a juca pentru prima dată într-un teatru public. Suetonius a consemnat că împăratul a continuat să cânte în timpul cutremurului, până când și-a terminat cântecul, în timp ce Tacitus a scris că teatrul s-a prăbușit la scurt timp după ce a fost evacuat.

Romanii erau obișnuiți cu producerea unor cutremure minore în regiune; scriitorul Pliniu cel Tânăr a scris că acestea "nu au fost deosebit de alarmante, deoarece ele sunt frecvente în Campania". Mici cutremure au început să aibă loc pe 20 august 79, devenind tot mai frecvente în următoarele patru zile, dar avertizările nu au fost luate în serios.

Natura erupției
Reconstituirile erupției și ale efectelor acesteia variază considerabil în ceea ce privește detaliile, dar au aceleași caracteristici generale. Erupția a durat două zile. Dimineața primei zile, 22 august, a fost percepută ca normală de singurul martor ocular care a lăsat un document păstrat până în prezent, Pliniu cel Tânăr, care se afla în acel moment la Misenum, de cealaltă parte a Golfului Napoli, la aproximativ 30 de kilometri de vulcan, ceea ce l-a împiedicat să observe primele semne ale erupției. El nu a avut ocazia să vorbească, în următoarele două zile, cu oameni care au asistat la erupție de la Pompeii sau Herculaneum (într-adevăr, el nu menționează niciodată Pompeii în scrisoarea sa), așa că nu ar fi observat faliile și evacuările timpurii și mai mici de cenușă și de fum pe munte, dacă acestea s-ar fi produs dimineața devreme. În jurul orei 13, Muntele Vezuviu a erupt violent, împrăștiind la înălțime mare o coloană de cenușă și piatră care a început să cadă pe pământ, acoperind zona. În acest timp populația a început să fugă pentru a scăpa. La un moment dat în acea noapte sau în zorii celei de-a doua zile, 23 august, au izbucnit fluxuri piroclastice în imediata apropiere a vulcanului. Luminile văzute pe munte au fost interpretate ca incendii. Oamenii aflați la Misenum au fugit pentru a-și salva viața. Fluxurile erau dense și fierbinți și se deplasau rapid, distrugând integral sau parțial toate structurile aflate în calea lor, incinerându-i sau sufocându-i pe toți oamenii rămași acolo și modificând peisajul, inclusiv zona litorală. Acestea au fost însoțite de ușoare cutremure și de un tsunami mediu în Golful Napoli. În seara celei de-a doua zile, erupția s-a terminat, lăsând doar o ceață în atmosferă prin care soarele strălucea slab.

Pliniu cel Tânăr a scris o descriere a erupției:Straturi largi de flăcări luminau multe părți ale Vezuviului; lumina și strălucirea lor erau mai vii în întunericul nopții... era acum lumina zilei în alte părți ale lumii, dar acolo întunericul era mai întunecat și mai gros decât în orice noapte.

Studii stratigrafice

Potrivit unui studiu stratigrafic (un studiu al straturilor de cenușă) realizat de Sigurdsson, Cashdollar și Sparks, publicat în 1982 și acum o referință standard, erupția Vezuviului din anul 79 AD s-a desfășurat în două faze: o erupție pliniană care a durat de la optsprezece la douăzeci de ore și a produs o cădere de pietre și de cenușă la sud de vulcan,  care s-a acumulat până la înălțimi de 2,8 metri în Pompeii, urmată de un flux piroclastic sau nuée ardente în cel de-a doua fază peleană care a ajuns până la Misenum, dar s-a concentrat către vest și nord-vest.   Două valuri piroclastice au înghițit Pompeii, arzându-i și asfixiziindu-i pe cei care au rămas în urmă. Oplontis și Herculaneum au suferit distrugerile cele mai mari și au fost îngropate în straturi de cenușă, piatră, fragmente de lavă și depozite piroclastice.

Autorii sugerează că prima cădere de cenușă a avut loc dis-de-dimineață, iar cum exploziile de volum redus nu au fost văzute la Misenum Rectina a trimis un mesager într-o călătorie de câteva ore în jurul Golfului Napoli, pe unde se putea trece atunci, oferind un răspuns la paradoxul apariției miraculoase a unui mesager la vila lui Pliniu, deci la scurt timp după o erupție îndepărtată, care l-ar fi împiedicat.

Studii magnetice

În timpul ultimului val, care a fost foarte diluat, încă un metru de materiale piroclastice au căzut în regiune.

Cei doi Pliniu

Singurele relatări ale unui martor ocular al evenimentului sunt cele două scrisori ale lui Pliniu cel Tânăr, care avea 17 ani la momentul erupției, către istoricul Tacitus. Remarcând prima activitate vulcanică din orașul-port Misenum, aflat de cealaltă parte a Golfului Napoli față de vulcan, la aproximativ 35 de kilometri, Pliniu cel Bătrân a trimis o flotă pentru salvarea populației și a mers singur pentru a-și salva o prietenă personală. Nepotul său a refuzat să i se alăture. Una dintre scrisorile nepotului său relatează ce a putut afla de la martorii observațiilor făcute de unchiul său. Într-o a doua scrisoare Pliniu cel Tânăr a descris în detaliu propriile sale observații, după plecarea unchiului său.

Pliniu cel Tânăr
Cei doi bărbați au văzut un nor extraordinar de nor crescând rapid deasupra muntelui:Aceste evenimente și o cerere de evacuare pe mare transmisă printr-un mesager l-a determinat pe Pliniu cel Bătrân să ordone organizarea unei misiuni de salvare, în care s-a îmbarcat și el. Nepotul său a încercat să-și reia viața normală, continuând să studieze și să se scalde, dar în acea noapte un cutremur l-a trezit pe el și pe mama lui, determinându-i să iasă din casă și să meargă în curte. După un alt cutremur petrecut în apropierea zorilor populația a abandonat localitatea. A avut loc apoi un al treilea cutremur, iar "marea părea să se rostogolească și să se deplaseze dincolo de țărmurile sale", ceea ce este o dovadă a producerii unui tsunami. Nu există, cu toate acestea, dovezi ale distrugerilor imense produse de valuri.

Lumina timpurie a zorilor a fost acoperită de un nor negru, prin care străluceau fulgere numeroase și foarte puternice. Norul a ascuns vederii portul Misenum și insula Capri de-a lungul golfului. Temându-se pentru viața lor, oamenii au început să se strige unii pe alții și să se deplaseze înapoi de pe coastă de-a lungul drumului. Mama lui Pliniu i-a cerut să renunțe la ea și să-și salveze propria viață, deoarece ea era prea corpolentă și prea în vârsta pentru a merge mai departe, dar el a apucat-o de mână și a dus-o cât de departe a putut. O ploaie de cenușă a căzut pe pământ. Pliniu se scutura periodic de cenușă pentru a evita să fie îngropat. Mai târziu, în aceeași zi, cenușa nu a mai căzut și soarele a început să strălucească slab printre nori, încurajându-i pe Pliniu și pe mama lui să se întoarcă acasă și să aștepte vești de la Pliniu cel Bătrân. Scrisoarea compară cenușa cu o pătură de zăpadă. Pagubele produse de cutremur și de tsunami nu au fost suficient de puternice pentru a împiedica folosirea în continuare a casei.

Pliniu cel Bătrân
Unchiul lui Pliniu cel Tânăr, Pliniu cel Bătrân a fost comandant al flotei romane de la Misenum și a decis între timp să investigheze fenomenul îndeaproape de la bordul unei nave ușoare. În timpul cât nava se pregătea să părăsească zona, a sosit un mesager de la prietena sa, Rectina (soția lui Tascius), care locuia pe țărmul de la poalele vulcanului, explicându-i că grupul ei se putea salva doar pe mare și cerându-i ajutor. Pliniu a ordonat trimiterea imediată a flotei de galere pentru a evacua populația pe mare. El și-a continuat drumul cu nava sa ușoară pentru a salva grupul Rectinei.

El a pornit de-a lungul golfului, dar în apa mică de pe cealaltă parte a nimerit sub o ploaie groasă de cenușă fierbinte, piatră ponce și bucăți de rocă. Sfătuit de timonier să se întoarcă el a spus "Norocul îi ajută pe cei curajoși" și i-a ordonat să-și continue drumul către Stabiae (la aproximativ 4,5 kilometri de Pompeii), unde se afla senatorul Pomponianus. Acesta își încărcase deja nava cu bunurile proprii și se pregătea să plece, dar același vânt care a adus nava lui Pliniu în acel loc a împiedicat orice navă să iasă în larg.

Pliniu și grupul său au văzut flăcările provenite din mai multe părți ale muntelui, pe care le-au atribuit satelor ce ardeau. După ce a rămas peste noapte, grupul a fost scos afară din clădire de o acumulare de materiale piroclastice care amenința să blocheze toate ieșirile. Ei l-au trezit pe Pliniu, care adormise și sforăia puternic. Au ales să meargă pe câmp cu perne legate de cap pentru a-i proteja de căderile de pietre. S-au apropiat din nou de plajă, dar vântul nu-și schimbase direcția. Pliniu s-a așezat pe o pânză, care fusese întinsă pe jos pentru el și nu a putut să se ridice nici măcar cu ajutor atunci când prietenii lui au plecat. Foarte probabil, el s-a prăbușit și a murit, aceasta fiind cea mai populară explicație pentru care prietenii lui l-au abandonat, deși Suetoniu a oferit o variantă alternativă în care el i-a ordonat unui sclav să-l omoare pentru a evita chinul incinerării de viu. Cum a reușit să scape sclavul pentru a spune povestea rămâne un mister. Nu există nici o mențiune a unui astfel de eveniment în scrisorile nepotului său.

În prima scrisoare către Tacitus, nepotul lui Pliniu a sugerat că moartea unchiului său s-a datorat reacției plămânilor săi slabi la un nor de gaz otrăvitor, sulfuros, care s-a aflat deasupra grupului. Cu toate acestea, Stabiae era la 16 km de gura vulcanului (aproximativ unde se află astăzi orașul Castellammare di Stabia), iar tovarășii lui se pare că nu au fost afectați de fum și de aceea este mult mai probabil că corpolentul Pliniu a murit din alte cauze, cum ar fi un accident vascular cerebral sau un atac de cord. Un atac astmatic nu iese, de asemenea, din discuție. Trupul său a fost găsit fără leziuni aparente a doua zi, după dispersarea cenușii vulcanice.

Victimele erupției
Împreună cu Pliniu cel Bătrân, singurii nobili cunoscuți care au devenit victime ale erupției au fost Agrippa (fiu al prințesei evreice Drusilla și al procuratorului Antonius Felix) și soția lui.

Până în anul 2003 au fost făcute aproximativ 1.044 de mulaje realizate pe baza urmelor cadavrelor descoperite în straturile de cenușă din și dinapropierea orașului Pompeii, plus oasele risipite a încă 100 de cadavre. Rămășițele a circa 332 de cadavre au fost găsite la Herculaneum (300 în pivnițe boltite descoperite în 1980). Numărul total al morților sau procentul persoanelor moarte din populația totală a localității sunt complet necunoscute.

Herculaneum, care era mult mai aproape de crater, a fost salvat de la căderea de roci vulcanice de direcția vântului, dar a fost îngropat sub 23 de metri de materiale piroclastice. Este probabil că majoritatea sau toate victimele cunoscute în acest oraș au fost ucise de fluxurile piroclastice, acest lucru fiind demonstrat de temperaturile ridicate care au incinerat trupurile victimelor găsite în bolțile arcuite și de existența lemnului carbonizat în multe clădiri.

Acești oameni au fost prinși pe fostul țărm al marii de primul val și au murit în urma șocului termic, dar nu carbonizați, deși unii au fost parțial carbonizați de valuri le ulterioare și mai fierbinți. Bolțile arcuite erau asemănătoare cu debarcaderele, deoarece traversele de deasupra erau folosite probabil pentru suspendarea bărcilor. Nu a fost găsită nicio ambarcațiune, indicând faptul că acestea ar fi putut fi folosite pentru evacuarea anterioară a unei părți a populației. Restul s-au ascuns în camere înghesuite, ajungând să fie chiar și trei persoane pe metru pătrat. Din moment ce a fost excavată doar o lungime de 85 metri de pe coastă, victimele care așteaptă să fie excavate pot fi de câteva mii.

Data erupției
Anul erupției este fixat în anul 79 ca urmare a mențiunilor realizate de scriitorii romani contemporani, alții decât Pliniu cel Tânăr, și nu a fost niciodată pus în mod serios sub semnul întrebării. El este determinat de evenimentele bine cunoscute din timpul domniei lui Titus. Vespasian a murit în acel an. Când Titus a vizitat Pompeii pentru a da ordine pentru ajutorarea populației strămutate, el era singurul conducător. În anul de după erupție, AD 80, el s-a confruntat cu un alt dezastru, un incendiu mare la Roma.

Timpul anului este precizat o dată într-un document istoric, prima scrisoare a lui Plinius cel Tânăr către Tacitus, unde apare ca "nonum kal. Septembres". Aceasta pare să fie o abreviere a unei date standard, care trebuie interpretată ca "a noua zi înainte de calendele lunii septembrie", care în calendarul iulian, aflat în uz la acea dată, ar fi fost opt zile înainte de 1 septembrie, adică 24 august (romanii considerau 1 septembrie ca unul din nouă).

24 august nu este neapărat data consemnată de Pliniu. Ea reprezintă o coluziune editorială pentru folosirea textului manuscris al scrisorilor lui Pliniu în Biblioteca Laurentiana Mediceană, care apare, de asemenea, în ediția tipărită de Aldus Manutius (1508) și în toate edițiile revizuite de atunci, chiar dacă alte numeroase manuscrise ale lui Pliniu, precum și lucrările altor autori, oferă mai multe date alternative. Din păcate, partea din Istoriile lui Tacitus în care cel mai probabil a folosit în mod specific scrisoarea – cerută în acest scop de la prietenul său, Pliniu – și unde el ar fi menționat data, nu s-a păstrat; deși Tacitus ar fi folosit scrisoarea lui Pliniu, tradițiile textuale ale celor două lucrări, cu posibile menționări ale datei, ar fi fost complet separate și necontaminate una de alta. Din moment ce tradiția textuală a oricărei lucrări a lui Tacitus din Evul Mediu până la primele ediții tipărite este mult mai subțire decât cea a scrisorilor lui Pliniu și se bazează direct pe mărturii textuale relativ timpurii (deși codicele inspiratoare ale acestora au fost pierdute) riscul unor erori multiple de copiere ar fi fost mult mai mic pentru acest text pierdut al lui Tacitus.

Note

Bibliografie

Vezi și
 Vezuviu
 Pompeii
 Herculaneum
 Stabiae
 Oplontis

Legături externe
 AD79 Destruction and Rediscovery Information on the eruption, the locations destroyed, and subsequent rediscovery.

79
Dezastre naturale din Italia
Erupții vulcanice
Istoria Imperiului Roman

Erupția Vezuviului din 79


Sir James Alexander Mirrlees (født 5. juli 1936 i landsbyen Minnigaff i det sydvestlige Skotland, død 29. august 2018) var en skotsk økonom. Han var professor emeritus ved University of Cambridge og bl.a. medlem af Skotlands økonomiske råd (Council of Economic Advisers). I 1996 modtog han Nobelprisen i økonomi sammen med William Vickrey "for deres fundamentale bidrag til den økonomiske teori om incitamenter under asymmetrisk information".

Karriere

Mirrlees blev uddannet på University of Edinburgh i matematik og naturfilosofi og senere ved Trinity College (Cambridge), hvor han tog sin Ph.D.-grad i 1964 med en afhandling, der havde titlen Optimum planning for a dynamic economy. Han har undervist ved såvel Oxford University (1969–1995) som University of Cambridge (1963– og 1995–).

Mens han var i Oxford, offentliggjorde han de forskningsartikler, som han senere skulle få Nobelprisen for. De handlede om situationer, hvor den økonomiske information er asymmetrisk eller ufuldkommen, og bl.a. hvordan dette påvirker den optimale opsparingskvote i en økonomi. Blandt andet demonstrerede de princippet om moralfare og optimal indkomstbeskatning.

Mirrlees blev slået til ridder i 1998. Han var medlem af Skotlands økonomiske råd siden rådets oprettelse i 2007. Han havde mange eminente og kendte forskere som sine ph.d.-studerende, deriblandt Sir Partha Dasgupta, professor Huw Dixon og Lord Nicholas Stern.

Diamond-Mirrlees-effektivitetsteoremet

Mirrlees var, sammen med Peter Diamond, professor ved MIT og selv senere Nobelpristager, ophavsmand til Diamond-Mirrlees-effektivitetsteoremet fra 1971. Teoremet handler om, hvordan man skaber færrest mulige forvridninger i beskatningen. Afgifter bør således kun pålægges varer til endelig anvendelse. Beskatter man også produktionsfaktorer, vil det føre til ændringer i virksomhedernes valg af input og dermed føre til større samlede forvridninger. Produktionsefficiens er dermed vigtigere at bevare end forbrugsefficiens.

Mirrlees Review

I 2011-12 ledte James Mirrlees arbejdet med the Mirrlees Review, en omfattende rapport om skattepolitik med fokus på det britiske skattesystem, udarbejdet af en række internationalt anerkendte skatteeksperter. Fra dansk side deltog således den tidligere overvismand, professor Peter Birch Sørensen fra Københavns Universitet. Initiativet til Mirrlees Review blev taget af den britiske forskningsinstitution Institute for Fiscal Studies, og forbilledet var den tilsvarende Meade-rapport fra 1974-78, ledet af en anden britisk Nobelprismodtager i økonomi, professor James Meade.

Kilder

Eksterne henvisninger

 Materiale om James Mirrlees på Nobelstiftelsens hjemmeside

 Biografi fra The Chinese University of Hong Kong

Nobelprismodtagere i økonomi
Nobelprismodtagere fra Storbritannien
Medlemmer af Royal Society of Edinburgh

James Mirrlees


El SS Great Britain es un transatlántico británico que fue diseñado por Isambard Kingdom Brunel y botado el 19 de julio de 1843. Muy avanzado en su época, fue el primer transatlántico con casco hecho de hierro y fue el primer barco de pasajeros en ser propulsado con una hélice. En el momento de su terminación, el Great Britain era, con sus 98 metros de eslora, el barco más grande del mundo, y siguió siéndolo hasta 1854, cuando fue superado por el .

Era propulsado por dos motores con doble cilindro inclinados del tipo de acción directa, con cilindros dobles de 220 cm de diámetro y 180 cm de carrera. También estaba provisto de velas como modo de propulsión secundario.

Originalmente fue diseñado con cuatro cubiertas, permitiendo transportar 360 pasajeros y 130 tripulantes, pero cuando fue construida una cubierta extra, su capacidad aumentó hasta un total de 730 pasajeros. El 26 de julio de 1845 realizó su viaje inaugural hacia Nueva York, cruzando el océano Atlántico en  14 días.

Tras haber encallado en la bahía de Dundrum (Irlanda) en 1846, fue desencallado en 1847 y vendido en 1850, siendo reparado y modificado. El Great Britain transportó miles de inmigrantes a Australia desde 1852 hasta ser convertido en velero de transporte de carbón en 1882. Cuatro años después, fue retirado a las islas Malvinas, donde sirvió como almacén de carbón hasta ser barrenado y abandonado en 1937.

Gracias a varias donaciones de dinero, el buque pudo ser rescatado en 1970 y llevado de vuelta al Reino Unido, regresando al dique seco de Bristol (Inglaterra) en el que había sido construido para ser restaurado. Hoy en día, el Great Britain se emplea como barco museo en el puerto de Bristol y recibe entre 150 000 y 175 000 visitantes cada año.
El barco fue en 1988, temporalmente, uno de los antiguos bienes de la Lista Indicativa de Reino Unido.

Historia

El Great Britain fue diseñado por Isambard Kingdom Brunel, Thomas Guppy, Christopher Claxton y William Patterson para la Great Western Steamship Company. Originalmente, el barco había sido diseñado con ruedas de palas laterales, pero Brunel se dio cuenta de las ventajas que ofrecía la hélice y decidió modificar el diseño. Fue construido en Bristol, en un dique seco especialmente adaptado.

La botadura tuvo lugar el 19 de julio de 1843, en presencia del príncipe Alberto. Las condiciones del tiempo eran generalmente favorables, pero los diarios registraron que, después de un mal inicio, el tiempo mejoró con sólo algunas lluvias intermitentes. El ambiente de ese día puede ser mejor definido por un reportaje publicado al día siguiente en el The Bristol Mirror:

El 26 de julio de 1845, el buque realizó su viaje inaugural desde Liverpool hacia Nueva York, trayecto que finalizó en 14 días. Debido a un error de navegación, en noviembre de 1846 (solo un año después de haber realizado su primer viaje), el barco encalló en las arenas de la bahía de Dundrum, en el condado de Down (Irlanda) y había serias dudas de si sería posible desencallarlo. El propio Brunel aconsejó que si había un ingeniero naval que pudiese hacerlo este sería James Bremner de Escocia. Bremner fue contratado y el Great Britain fue desencallado en agosto de 1847. Entretanto, el coste de salvar al Great Britain llevó a la quiebra a la Great Western Steamship Company, y fue vendido a Gibbs, Bright & Co. en 1850 y transformado en un barco de emigración. Fue construida una nueva cubierta, se modificó la estructura de camarotes interna (permitiendo transportar hasta 730 pasajeros), se cambió la maquinaria (debido a que la original quedó totalmente inservible), fue añadida una segunda chimenea y el número de mástiles fue reducido de seis a cuatro. El Great Britain pasó entonces a realizar la mayoría de sus viajes entre el Reino Unido y Australia. En 1852, realizó su primer viaje hacia Melbourne (Australia), transportando 630 emigrantes. El interés por el barco fue tan grande en la ciudad que aproximadamente 4000 personas pagaron un chelín para verlo.

Entre 1855 y 1858 también fue usado para el transporte de tropas durante la Guerra de Crimea y la rebelión de los Cipayos, y en 1882 fue transformado en un velero para el transporte de carbón, siendo retiradas sus máquinas.

En 1886, un incendio a bordo dañó seriamente al buque, y fue entonces vendido a la Falkland Islands Company, permaneciendo en las islas Malvinas como barco para almacenamiento de carbón hasta 1937, cuando fue barrenado y abandonado. En su papel como carbonero fue utilizado para reabastecer a la marina del Atlántico Sur, que derrotó a la flota del almirante alemán Maximilian von Spee en la batalla de las islas Malvinas durante la Primera Guerra Mundial. En la Segunda Guerra Mundial, cuando ya había sido abandonado, parte de su acero fue utilizado para reparar el , uno de los navíos de la Marina Real Británica que fue seriamente dañado en la batalla del Río de la Plata en diciembre de 1939.

En los años 1930 y 1960 se intentó rescatar el barco, pero los intentos no tuvieron éxito. Permaneció en las Malvinas hasta 1970, cuando finalmente regresó a Inglaterra para ser restaurado. Antes de que saliese de las islas, un mástil fue dejado en Puerto Argentino/Stanley, como recuerdo del tiempo que estuvo en las Malvinas. Este mástil, con un diámetro de 1,06 metros, está montado en Victory Green, frente al hotel Upland Goose.

Recuperación y restauración

En abril de 1970, el barco fue reflotado sobre el pontón sumergible Mulus III, y fue llevado de vuelta a Bristol por el remolcador alemán Varius II, para ser conservado como barco museo. El SS Great Britain regresó entonces a su lugar de nacimiento, el dique seco del astillero de la Great Western, el cual había sido abandonado durante la Segunda Guerra Mundial debido a los daños causados por una bomba. A día de hoy, este dique es un Monumento clasificado del Reino Unido, listado como grado II.

La operación de salvamento sólo fue posible gracias a diversas donaciones, incluyendo una de Jack Hayward y otra de John Paul Getty, la cual había sido organizada por el SS Great Britain Project (un grupo presidido por Richard Goold-Adams). Originalmente, la intención era restaurar el buque conforme al estado original de 1843. Sin embargo, la filosofía del proyecto fue alterada, y se fijó el objetivo de conservar todo el material anterior a 1970.

En 1984 el SS Great Britain fue designado como un Hito histórico de la ingeniería mecánica por la Sociedad Americana de Ingenieros Mecánicos (ASME, por su sigla en inglés), siendo la cuarta designación de esa categoría fuera de los Estados Unidos.

En 1998, tras una extensa inspección, se descubrió que el casco aún seguía corroyéndose debido al húmedo ambiente del puerto, y las estimaciones le daban al barco 25 años antes de que se corroyera por completo. Para evitar el avance de la corrosión y preservar el material original del casco, se inició un amplio trabajo de conservación, que culminó en la instalación de una placa de cristal alrededor de la línea de flotación (la cual está cubierta de agua y simula que el barco está flotando), con dos deshumidificadores para eliminar la humedad.

Premios

Los ingenieros Fenton Holloway ganaron en 2006 el premio IStructE a los Edificios históricos por la restauración del SS Great Britain. En mayo de ese año el barco también ganó el prestigioso premio Gulbenkian a los museos y galerías. El director del jurado, el profesor Robert Winston, comentó:

El proyecto ganó el premio The Crown Estate Conservation en 2007, y el premio Micheletti al museo europeo del año en la categoría de Mejor museo industrial o tecnológico. En 2008, el valor educativo del proyecto fue galardonado con el premio Sandford en Educación histórica. A pesar de los premios recibidos por el Great Britain, la forma en que se presenta la exposición ha sido criticada por presentar un punto de vista particular de la historia cultural en general y el Imperio británico en particular.

En la cultura popular

 El programa de ITV1 The West Country Tonight, en julio de 2010, contó cinco aspectos de la historia del SS Great Britain: su historia, su restauración y recuerdos de los bristolianos de su regreso a la ciudad, mostrando sus grabaciones caseras del evento. El corresponsal Robert Murphy viajó a las islas Bahamas para una entrevista exclusiva con Sir Jack Hayward, y luego se trasladó a las islas Malvinas donde habló con los isleños que trabajaron en el equipo de salvamento.

 Un documental de la BBC West titulado When Brunel's Ship Came Home cuenta la historia de la operación de salvamento, y fue emitido en la BBC One en el oeste de Inglaterra el 12 de julio de 2010. Incluye los recuerdos de muchas de las personas que participaron.

 Un cortometraje de animación de 15 minutos titulado The Incredible Journey, producido con la Universidad del Oeste de Inglaterra, cuenta la historia del regreso del buque a Bristol desde las islas Malvinas en 1970.

 En el año 2015 se anunció que el nuevo pasaporte británico podría incluir una imagen del SS Great Britain en una página de innovaciones emblemáticas.

Véase también

 Isambard Kingdom Brunel

Notas

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Transatlánticos
Buques museo del Reino Unido
Barcos de 1843
Barcos construidos en Reino Unido
Ciencia y tecnología de Reino Unido del siglo XIX
Reino Unido en 1843
Antiguos bienes de la Lista Indicativa de Reino Unido
Museos de Bristol
Incidentes marítimos en 1886
Incidentes marítimos en 1846

SS Great Britain


A stale pointer bug, otherwise known as an aliasing bug, is a class of subtle programming errors that can arise in code that does dynamic memory allocation, especially via the malloc function or equivalent.

If several pointers address (are "aliases for") a given chunk of storage, it may happen that the storage is freed or reallocated (and thus moved) through one alias and then referenced through another, which may lead to subtle (and possibly intermittent) errors depending on the state and the allocation history of the malloc arena. This bug can be avoided by never creating aliases for allocated memory, by controlling the dynamic scope of references to the storage so that none can remain when it is freed, or by use of a garbage collector, in the form of an intelligent memory-allocation library or as provided by higher-level languages, such as Lisp.

The term "aliasing bug" is nowadays associated with C programming, but it was already in use in a very similar sense in the ALGOL 60 and Fortran programming language communities in the 1960s.

See also
Dangling pointer

Software bugs
Software_anomalies

Stale pointer bug


La route régionale 138 () est une route régionale allant de la kantatie 45 à Vantaa jusqu'à la  seututie 135 à Vantaa en Finlande.

Présentation
La seututie 138 est une route régionale d'Uusimaa.
A côté  de la Lentoasemantie partant du Kehä III, elle est un  axe de transport important vers à l'aéroport d'Helsinki-Vantaa.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

138

Transport à Vantaa

Seututie 138


Voice of Russia (), commonly abbreviated VOR, was the Russian government's international radio broadcasting service from 1993 until 2014, when it was reorganised as Radio Sputnik. Its interval signal was a chime version of 'Majestic' chorus from the Great Gate of Kiev portion of Pictures at an Exhibition by Mussorgsky.

History
Russian President Boris Yeltsin issued a decree on 22 December 1993 which reorganised Radio Moscow under a new name: Voice of Russia.

On 9 December 2013, Russian President Vladimir Putin issued a presidential decree dissolving the Voice of Russia as an agency, and merging it with RIA Novosti to form the Rossiya Segodnya international news agency.

Margarita Simonyan, editor-in-chief of the Rossiya Segodnya, said in March 2014 that "We will stop using obsolete radio broadcasting models, when the signal is transmitted without any control and when it is impossible to calculate who listens to it and where." The Voice of Russia ceased shortwave and European mediumwave radio broadcasts on 1 April 2014. The service continued to be available worldwide via the internet, in selected regions on satellite, and in several cities on FM, AM (in North America) or local digital radio.

On 10 November 2014, the Voice of Russia was replaced by Radio Sputnik, part of the Sputnik News multimedia platform operated by Rossiya Segodnya.

Broadcast languages
By 2013, the Voice of Russia had been broadcasting in 38 languages, including:

Albanian
Armenian
Arabic
Azerbaijani
Bengali
Bulgarian
Chinese
Crimean Tatar
Czech
Dari
English
French
German
Hausa
Hindi
Hungarian
Italian
Japanese
Kurdish
Kyrgyz
Moldovan
Mongolian
Norwegian
Pashto
Persian
Polish
Portuguese
Russian
Serbian
Spanish
Turkish
Ukrainian
Urdu
Uzbek

See also

References

Cold War broadcasting
Radio stations established in 1993
1993 establishments in Russia
Radio stations in Russia
State media
Radio networks
Propaganda radio broadcasts
Russian propaganda organizations
Russian-language radio stations
International broadcasters
English-language radio stations
Arabic-language radio stations
Armenian-language radio stations
Azerbaijani-language radio stations
Chinese-language radio stations
German-language radio stations
Greek-language radio stations
French-language radio stations
Korean-language radio stations
Portuguese-language radio stations
Persian-language radio stations
Romanian-language radio stations
Spanish-language radio stations
Turkish-language radio stations
Radio stations disestablished in 2014
2014 disestablishments in Russia
Defunct radio stations in Russia
Russian websites

Voice of Russia


Ælfthryth ( – 1000 or 1001, also Alfrida, Elfrida or Elfthryth)  was Queen of the English from her marriage to King Edgar in 964 or 965 until Edgar's death in 975. She was a leading figure in the regency during the minority of her son King Æthelred the Unready between 978 and 984.

Ælfthryth was the first wife of an English king known to have been crowned and anointed as queen. She had two sons with Edgar, the ætheling Edmund (who died young) and King Æthelred the Unready. Ælfthryth was a powerful political figure and possibly orchestrated the murder of her stepson, King Edward the Martyr, in order to place her son Æthelred on the throne. She appeared as a stereotypical bad queen and evil stepmother in many medieval histories.

Early life

Ælfthryth was the daughter of Ealdorman Ordgar. Her mother was a member of the royal family of Wessex. The family's power lay in the west of Wessex. Ordgar was buried in Exeter and his son Ordwulf founded, or refounded, Tavistock Abbey.

Ælfthryth was first married to Æthelwald, son of Æthelstan Half-King as recorded by Byrhtferth of Ramsey in his Life of Saint Oswald of Worcester. Later accounts, such as that preserved by William of Malmesbury, add vivid detail of unknown reliability.

According to William, the beauty of Ordgar's daughter Ælfthryth was reported to King Edgar. Edgar, looking for a Queen, sent Æthelwald to see Ælfthryth, ordering him "to offer her marriage [to Edgar] if her beauty were really equal to report." When she turned out to be just as beautiful as was said, Æthelwald married her himself and reported back to Edgar that she was quite unsuitable. Edgar was eventually told of this, and decided to repay Æthelwald's betrayal in like manner. He said that he would visit the poor woman, which alarmed Æthelwald. He asked Ælfthryth to make herself as unattractive as possible for the king's visit, but she did the opposite. Edgar, quite besotted with her, killed Æthelwald during a hunt.

The historical record does not record the year of Æthelwald's death, let alone its manner. No children of Æthelwald and Ælfthryth are known.

Queen consort
Edgar had two children before he married Ælfthryth, both of uncertain legitimacy. Edward was probably the son of Æthelflæd, and Eadgifu, later known as Saint Edith of Wilton, was the daughter of Wulfthryth. Sound political reasons encouraged the match between Edgar, whose power base was centred in Mercia, and Ælfthryth, whose family were powerful in Wessex. In addition to this, and her link with the family of Æthelstan Half-King, Ælfthryth also appears to have been connected to the family of Ælfhere, Ealdorman of Mercia.

Edgar married Ælfthryth in either 964 or 965. In 966 Ælfthryth gave birth to a son who was named Edmund. In King Edgar's charter (S 745) regranting privileges to New Minster, Winchester that same year, the infant Edmund is called "clito legitimus" (legitimate ætheling), and appears before Edward in the list of witnesses. Edmund died young,  970, but in 968 Ælfthryth had given birth to a second son who was called Æthelred.

King Edgar organised a second coronation on 11 May 973 at Bath, perhaps to bolster his claim to be ruler of all of Britain. Here Ælfthryth was also crowned and anointed, granting her a status higher than any recent queen. The only model of a queen's coronation was that of Judith of Flanders, but this had taken place outside England. In the new rite, the emphasis lay on her role as protector of religion and the nunneries in the realm. She took a close interest in the well-being of several abbeys, and as overseer of Barking Abbey she deposed and later reinstated the abbess.

Ælfthryth played a large role as forespeca, or advocate, in at least seven legal cases. As such, she formed a key part of the Anglo-Saxon legal system as a mediator between the individual and the crown, which was increasingly viewing its role in the courts as a symbol of its authority as protector of its subjects. Ælfthryth's actions as forespeca were largely for the benefit of female litigants, and her role as a mediator shows the possibilities for women to have legal and political power in late Anglo-Saxon England.

Queen dowager

Edgar died in 975 leaving two young sons, Edward and Æthelred. Edward was almost an adult, and his successful claim for the throne was supported by many key figures including Archbishops Dunstan and Oswald and the brother of Ælfthryth's first husband, Æthelwine, Ealdorman of East Anglia. Supporting the unsuccessful claim of Æthelred were Ælfthryth herself (now the Queen dowager) Bishop Æthelwold of Winchester, and Ælfhere, Ealdorman of Mercia.

According to the Anglo-Saxon Chronicle, King Edward was killed at Corfe Castle on 18 March 978, while visiting Ælfthryth. He was apparently killed by servants of the queen, leaving the way clear for her son Æthelred to be installed as king. As the king developed into a cult figure and martyr, a body of literature grew up around his murder, at first implying Ælfthryth's guilt and later accusing her outright. The 12th century monastic chronicle the Liber Eliensis went so far as to accuse her of being a witch, claiming that she had murdered not only the king, but also Abbot Brihtnoth of Ely.

Queen regent
Within a year of his brother's death Æthelred was confirmed as king of the English. Due to Æthelred's youth, Ælfthryth served as regent for her son until his coming of age about 984. She and her regency council ruled quietly, efficiently, with an iron fist. By 984 her earlier allies Æthelwold and Ælfhere had died, and Æthelred rebelled against his old advisers, preferring a group of younger nobility.
In charter S 745 mentioned earlier, dated to 966, Ælfthryth was identified as 'legitimate wife of the king', after being crowned queen in 973 she witnessed charters as "Ælfðryð regina". She was absent as a witness during the reign of her step-son King Edward, and during the minority of her son King Æthelred, again witnessed charters as "Ælfðryð regina" (see charter S 843). Towards the end of 983, when King Æthelred was beginning to assert his own authority, she began to sign charters as "Ælfthryth, mother of the king" (see charter S 845).

Later life
Ælfthryth disappears from the list of charter witnesses from around 984. About this time Æthelred married and there was a new queen in the court, Ælfgifu. Ælfthryth reappears as a witness in 993, again as 'mother of the king'. She remained an important figure, being responsible for the care of Æthelred's children by his first wife, Ælfgifu. Æthelred's eldest son, Æthelstan Ætheling, prayed for the soul of the grandmother "who brought me up" in his will in 1014.

Although her reputation was damaged by the murder of her stepson, Ælfthryth was a religious woman, taking an especial interest in monastic reform when Queen. In about 986 she founded Wherwell Abbey in Hampshire as a Benedictine nunnery, and late in life she retired there. In about 979, Ælfthryth had founded Amesbury Abbey. The date is given by the Chronicle of Melrose appropriate.

Antonia Gransden comments: "In their patronage of the monks both Cnut and Edward the Confessor were supported by their queens, Emma and Edith, who were worthy successors of Edgar's queen, Ælfthryth, as patronesses of the religious." She died at Wherwell on 17 November 999, 1000 or 1001.

Notes

References

 Higham, Nick, The Death of Anglo-Saxon England. Stroud: Sutton, 1997.
 Miller, Sean, "Edgar" in Michael Lapidge (ed.),  The Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England. Oxford: Blackwell, 1999.
 Lavelle, Ryan, Aethelred II: King of the English. Stroud: The History Press, 2008.
 Stafford, Pauline, "Ælfthryth" in Michael Lapidge (ed.),  The Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England. Oxford: Blackwell, 1999.
 Stafford, Pauline, Unification and Conquest: A Political and Social History of England in the Tenth and Eleventh Centuries. London: Edward Arnold, 1989.

External links

940s births
1000 deaths
10th-century English nuns
Anglo-Saxon royal consorts
Anglo-Saxon nuns
House of Wessex
English royal consorts
Amesbury Abbey
Queen mothers
10th-century women regents
10th-century queens consort

Ælfthryth (wife of Edgar)


إسراء جرجرة واين  (16 سبتمبر 1971) (إنجليزية:Isra Girgrah Wynne) هي ملاكمة أميركية ـ يمنية حققت بطولة العالم خمس مرات. بدأت مسيرتها عام 1994 عقب تخرجها من جامعة كوين في أونتاريو كندا واعتزلت عام 2003. ولدت في عدن وهاجرت اسرتها إلى كندا عندما كانت في الثالثة من عمرها وهي من العائلات العدنية القديمة والمعروفة في المدينة. حاليا تدير هي وزوجها مارتي واين شركة ترويجية للملاكمة

مواقع خارجية

 Isra (RagingBeauty) Girgrah's Fighting Record
 1st Yemen Times Article
 2nd Yemen Times Article
 3rd Yemen Times Article
 4th Yemen Times Article
 Isra (RagingBeauty) Girgrah's New Official Site

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من عدن
أمريكيات في القرن 21
أمريكيون من أصل يمني
رياضيون من أتلانتا (جورجيا)
ملاكمات أمريكيات
ملاكمات يمنيات
ملاكمو وزن الريشة
ملاكمون من أتلانتا (جورجيا)
مهاجرون يمنيون إلى الولايات المتحدة
مواليد 1391 هـ
مواليد في عدن
يمنيون مهاجرون إلى كندا

إسراء جيجرة


"New Shapes" é uma canção da cantora e compositora inglesa Charli XCX, com a participação da cantora francesa Christine and the Queens e da cantora americana Caroline Polachek. A faixa foi lançada em 4 de novembro de 2021 como o segundo single do quinto álbum de estúdio do XCX, Crash (2022). A canção foi descrita como uma faixa pop e synth-pop inspirada nos anos 80.

Antecedentes
"New Shapes" foi escrita por Charli XCX, Christine and the Queens, Caroline Polachek, Noonie Bao, Linus Wiklund e Deaton Chris Anthony, com os dois últimos também encarregados das tarefas de produção. Foi descrita como influenciado pelos anos 80 e "synthwave", com a letra "lamentando (...) a incapacidade de realmente deixar (...) outras pessoas significativas entrarem, em vez de afastá-las, rejeitando o amor verdadeiro e abraçando a liberdade". A faixa foi lançada em 4 de novembro de 2021, com Charli XCX anunciando simultaneamente o título e a capa de seu álbum Crash, bem como a turnê de 2022. Uma prévia da música também foi mostrada anteriormente durante uma apresentação ao vivo no início de 2021 ao lado de outra faixa inédita.

Vídeo musical
O videoclipe para a música foi dirigido por Imogene Strauss, Luke Orlando e Terrence O'Connor, e foi lançado em 12 de novembro de 2021. Começa com Charli XCX, Caroline Polachek e Christine and the Queens participando de um programa de bate-papo imaginário na TV Heaven, apresentado por Benito Skinner, antes de se unirem para performar a música no palco. O vídeo paródia sexistas, apresentadores de talk shows noturnos.

Faixas e formatos
Download digital
"New Shapes" – 3:20

Download digital – faixas bônus
"New Shapes" – 3:20
"Good Ones" – 2:16

Desempenho nas tabelas musicais

Histórico de lançamento

Canções compostas por Charli XCX
Canções gravadas por Charli XCX
Singles lançados pela Atlantic Records
Singles de 2021
Canções de 2021
Canções em dueto
Caroline Polachek

New Shapes


King's College Hospital is a major teaching hospital and major trauma centre in Denmark Hill, Camberwell in the London Borough of Lambeth, referred to locally and by staff simply as "King's" or abbreviated internally to "KCH". It is managed by King's College Hospital NHS Foundation Trust. It serves an inner city population of 700,000 in the London boroughs of Southwark and Lambeth, but also serves as a tertiary referral centre in certain specialties to millions of people in southern England.  It is a large teaching hospital and is, with Guy's Hospital and St. Thomas' Hospital, the location of King's College London School of Medicine and one of the institutions that comprise the King's Health Partners, an academic health science centre. The chief executive is Dr Clive Kay. It is also the birthplace of Queen Camilla.

History

Early history

King's was originally opened in 1840 in the disused St Clement Danes workhouse in Portugal Street close to Lincoln's Inn Fields and King's College London itself. It was used as a training facility where medical students of King's College could practice and receive instruction from the college's own professors. The surrounding area there was composed of overcrowded slums characterised by poverty and disease. Within two years of opening, the hospital was treating 1,290 inpatients in 120 beds, with two patients sharing a bed by no means unusual. The main contractor for the new hospital was Lucas Brothers. It was one of the first hospitals to start nurse training, in 1856.

Pioneer of aseptic surgery Joseph Lister performed the first major elective surgery under strict antiseptic conditions in 1877. He helped propel the hospital to have a surgical unit comparable with the best in Europe.

In the first years of the 20th century, demographic changes saw a decrease in the number of patients requiring treatment in the centre of London, and an increase of patients from further afield – notably Camberwell, Peckham and Brixton which were then suburbs on the outskirts of London. Following an Act of Parliament in 1904, a foundation stone was laid for the new hospital, designed by William Pite, in 1909 at its present site at Denmark Hill, south of the River Thames. The move to Denmark Hill provided the hospital with a greenfield-site nearer to its patients. The building itself incorporated modern design principles to encourage adequate ventilation, used electric clocks throughout, contained only the second internal phone installation in the UK at the time, and generated its own power through the use of diesel engines.

Pre-clinical training of medical students remained the responsibility of King's College London, whilst advanced medical training took place at the hospital under the auspices of a newly formed King's College Hospital Medical School.
During the First World War, a large part of the hospital was requisitioned by the War Office to create the 4th London General Hospital, a facility for the Royal Army Medical Corps to treat military casualties. A dental school was established at the same site in 1923. During this time most patients were still poor and highly vulnerable to contagious diseases such as tuberculosis. In 1937 the private Guthrie wing was established with a donation from the Stock Exchange Dramatic and Operatic Society for wealthier patients to enjoy less crowded wards. During the Second World War the hospital was used for treating casualties of air raids, and was fortunate never to sustain a major direct hit. The hospital was the birthplace of Queen Camilla in 1947.

Modern history

Following the creation of the National Health Service in 1948, the hospital was granted Teaching Hospital status. In 1974 the NHS re-organisation saw King's become the centre for all health services management in its catchment area. The hospital's medical school was reunited with King's College in 1983 to form King's College School of Medicine and Dentistry. A purpose-built medical education centre, the Weston Education Centre, was built in 1997 and contains a medical library as well as hosting conferences, symposia, and professional training events as well as containing public access computer rooms for students. In 1998 King's College School of Medicine and Dentistry merged with the United Medical and Dental Schools (UMDS) of Guy's and St Thomas's Hospitals to form Guy's, King's and St Thomas's School of Medicine, commonly abbreviated to "GKT".

The Golden Jubilee wing, intended to host a number of outpatient clinics as well as therapy suites for speech and language, occupational therapy and physiotherapy, was procured under a Private Finance Initiative contract in 2000. The works, which were carried by a joint venture of Costain and Skanska at a cost of £50 million, were completed in 2002.

In December 2013 it was announced that a proposed merger with Guy's and St Thomas' and South London and Maudsley NHS Foundation Trusts had been suspended because of doubts about the reaction of the Competition Commission.

The Trust took over the management of Princess Royal University Hospital in October 2013 after the dissolution of the South London Healthcare NHS Trust.  Over Christmas 2013 8 patients there waited on trolleys for more than 12 hours for admission, the largest number of trolley waits in England.

Facilities
The hospital is situated mainly on Bessemer Road, which is completely contained within the hospital grounds. Although the classically-styled Hambleden Wing Entrance is still the official main entrance, the Golden Jubilee Wing Entrance about 100m to the north-east has become the de facto main entrance, due to it being directly opposite Caldecot Road (where pedestrians arrive from the Coldharbour Lane bus stops) and having the ambulance parking spaces in front of it. There is also the new walk-in A&E Entrance on Bessemer Road (previously located on Denmark Hill), next to the Golden Jubilee Wing and the Denmark Wing entrance and Ambulance Admissions on Denmark Hill (there is no unaccompanied patient access between A&E and the rest of the hospital), whilst on Bessemer Road is the Bessemer Wing Entrance and there is also the Cheyne Wing Entrance on an unnamed service road at the south-west of the main building.

The Trust was one of the first such organisations to introduce a comprehensive public Wi-Fi service, which is free of charge courtesy of the Charitable Trust.

A new outpatient unit with 48 consulting rooms and eight procedure rooms was built in 2022, with Premier Modula using offsite construction methods on a very constrained site.

Location
On the opposite side of the A215 (Denmark Hill) is the Maudsley psychiatric hospital, which has close links with King's. The Institute of Psychiatry is nearby and many doctors at King's collaborate with their academic colleagues in carrying out research in conditions such as Parkinson's disease and Motor neurone disease. The Denmark Hill Campus of King's College London is also on Denmark Hill although the main Strand campus is further along the 68 bus route at Aldwych. The nearest railway station is Denmark Hill railway station.

Media
The hospital was featured in Channel 4's documentary 24 Hours in A&E from 11 May 2011 to 16 June 2014. The documentary focuses on the hospital's accident and emergency department and is filmed using 70 different cameras strategically placed to capture the workings of the department without interference.
It was also featured in Louis Theroux's 2016 documentary Drinking to Oblivion.

Notable alumni

 James W. Black – 1924–2010 Nobel Prize for Medicine winner 1988 for his contribution to discoveries of important principles for drug treatment
 William Bowman – 1837–1865 Ophthalmic surgeon, helped found Ophthalmological Society of the United Kingdom
 John Leonard Dawson – 1932–1999 Serjeant Surgeon to the Royal Household of the United Kingdom
 Reita Faria – Indian model and Miss World 1966
 William Fergusson – 1840–1877 Surgeon, introduced practice of conservative amputation
 David Ferrier – 1871–1908 Pioneering experimental neurologist
 Robert Daniel Lawrence, co-founder of Diabetes UK
 Henry Lee, surgeon, pathologist and syphilologist
 Joseph Lister – 1887–1893 Pioneer of antiseptic surgery
 Victor Negus – 1887–1974 Laryngologist and comparative anatomist
 Robert McCance (1898-1993) Effects of salt deficiency, iron regulation mechanism, The Chemical Composition of Foods, modern nutrition
 Dhani Ram Prem (1904–1979), the first Asian councillor of Birmingham and winner of Padma Shri
 Audrey Smith (1915–1981), cryobiologist
 Andy Williams – Knee and sports surgeon specialising in ligament injuries and known for treating Premier League footballers.

See also
Healthcare in London
List of hospitals in England
King's Health Partners
List of NHS trusts
John Cutting (psychiatrist)
Guy's Hospital
Maudsley Hospital
St Thomas' Hospital
King's College London GKT School of Medical Education
Francis Crick Institute

References

External links

South London Press article: 'Campaigners delighted with plans for mental health area at King's'
 The history of King's College Hospital
 Official site of the National Health Service

1840 establishments in England
Health in the London Borough of Lambeth
Health in the London Borough of Southwark
Hospitals established in 1840
King's College London
NHS hospitals in London
Teaching hospitals in London
Camberwell

King's College Hospital


السَّقَّاءُ  وظيفة قديمة عرفت قبل التطور الحضاري بإيصال المياه إلي البيوت والمباني، والسقاء أو السقا هو الشخص المسؤول عن نقل المياه من الخزانات أو الأنهار إلى المساجد والمدارس والمنازل والأسبلة (جمع سبيل) الشرب العامة وذلك لعدم وصول المياه إلى هذه الأماكن لخدمة الأهالي .
 كان السقاؤون يحملون القرب المصنوعة من جلد الماعز على ظهورهم وهي مملوءة بالماء العذب.
 قيل : يلزم للمتقدم لهذة المهمة اجتيازه اختبار مبدئي لكي يلتحق بوظيفة السقاء وهو أن يستطيع حمل قربة وكيس ملئ بالرمل يزن حوالي 67 رطلا لمدة ثلاثة أيام وثلاثة ليالي دون أن يسمح له بالاتكاء أو الجلوس أو النوم !!!

انظر أيضًا
 بنات الشاي
 سقاية
 خياط فرفوري

مصادر

أعمال يدوية
عمل
مهن بائدة
مهن تقليدية
مهن خدمات الأطعمة
ماء

سقاء (مهنة)


An Cymbidium mastersii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Griffiths ngan John Lindley. An Cymbidium mastersii in nahilalakip ha genus nga Cymbidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cymbidium

Cymbidium mastersii


Diese Liste der deutschen Botschafter in Uruguay verzeichnet die  Gesandten und Botschafter des  Norddeutschen Bundes, des  Deutschen Reiches und der Bundesrepublik Deutschland in Uruguay.

Gesandte

Botschafter

Siehe auch

 Deutsche Botschaft Montevideo
 Liste der deutschen Botschafter in Paraguay

Weblink

Einzelnachweise

!
Uruguay
Deutschland