Libyens historie som italiensk koloni omfatter områdets historie i tiden mellem 1911 og 1947.

Da Italien begyndte at søge efter egnede kolonier i Afrika, lå Det Osmanniske Riges provinser i Nordafrika lige for, og Italien betragtede provinserne i det nuværende Libyen som sit interesseområde. Fra 1911 invaderede Italien området og kunne relativt enkelt fordrive de osmanniske styrker. At erobre området blev dog sværere, og Italien blev trukket ind i en langvarig kolonikrig mod de libyske stammer. Den islamiska Sanusiya-orden stod bag en særlig stærk modstand og Sanusiya-ordens leder Idris blev efterhånden en samlende modstandsfigur. Mussolinis fascistiske regering planlagde at gøre Libyen til en italiensk provins, "Italiens fjerde kyst" og opmuntrede italiensk indvandring til området. Da Italien sluttede sig til aksemagterne i 2. verdenskrig, gav de libyske nationalister deres støtte til de allierede. Nordafrika blev en vigtig krigsskueplads, og da de allierede besejrede aksemagterne i ørkenkrigen, overtog allierede styrker administrationen af Libyen. Efter 2. verdenskrig mistede Italien sine kolonier, og spørgsmålet om Libyens fremtid blev til sidst afgjort af FN, som besluttede, at et selvstændigt Libyen skulle oprettes.

Den italienske invasion

Italien, som først blev en samlet stat i 1861, var en sen deltager i kapløbet om kolonier. For italienerne syntes de marginelle osmanniske provinser i Libyen at udgøre en åbenlys kompensation for landets ydmygende godkendelse af oprettelsen af et fransk protektorat i Tunesien, et land som Italien eftertragtede som potentiel koloni. Italien forstærkede sine langvarige handelsinteresser i Libyen og vandt ved en serie diplomatiske manøvrer anerkendelse fra stormagterne af en italiensk intressesfære der. Det antoges i europæiske hovedstæder, at Italien før eller senere ville gribe muligheden for at skride til politisk og militær indskriden i Libyen.

I september 1911 manipulerede Italien frem en krise med Det Osmanniske Rige ved at anklage osmannerne for at have begået en "fjendtlig handling" ved at bevæbne arabiske stammer i Libyen. Da Det Osmanniske Rige nægtede at svare på et ultimatum om italiensk militær okkupation for at forsvare italienske interesser i regionen, erklærede Italien krig, og Tripoliskrigen var en kendsgerning. Efter en preliminær søkrig gik italienske tropper i land og indtog Tripoli den 3. oktober. De mødte kun begrænset modstand. Italienske styrker besatte tillige Tobruk, Al Khums, Darnah og Benghazi.

Under de følgende måneder avancerede den italienske ekspeditionsstyrke, med 35.000 mand, knapt nok videre fra sine brohoveder. De 5000 osmanniske soldater, som forsvarede provinserne på tiden for invasionen, trak sig tilbage nogle kilometer ind i land, hvor officerere som Enver Pasha og Mustafa Kemal (Atatürk) organiserede de arabiske stammer i modstand mod italienerne, som antog karakter af en hellig krig. Men da krig truede på Balkan var Det Osmanniske Rige tvunget til at søge fred med Italien. I overensstemmelse med fredsaftalen, som blev underskrevet i Lausanne i oktober 1912, udstedte sultanen et dekret, som gav selvstændighed til Tripolitanien og Cyrenaika, mens Italien samtidig erklærede sin formelle annektering af disse territorier. Sultanen skulle i sin rolle som kalif (leder af islam) beholde sin religiøse overhøjhed der ogh fik lov til at udpege qadien af Tripoli, som havde tilsyn over shariadomstolene. Men italienerne var ikke fuldt ud klar over, at der ingen skelnen gjordes mellem civil og religiøs retsførelse i islamisk lov. Derved beholdt osmannerne en åben kanal for indflydelse over sine tidligere undersåtter og undergravede Italiens magt. Fred med Det Osmanniske Rige indebar for Italien indledningen til en 20-årig kolonialkrig i Libyen.

Italiensk styre og arabisk modstand

For mange arabere var Det Osmanniske Riges kapitulation i Libyen et forræderi mod muslimske interesser overfor de utroende. Freden i Lausanne fra 1912 var meningsløs for de beduinske stammer, som fortsatte deres krig mod italienerne, i visse områder med hjælp af tyrkiske tropper, som var forblevet tilbage ved tilbagetrækningen. Kampene i Cyrenaika gennemførtes af sanusiske enheder under ledelse af Ahmad ash Sharif, hvis tilhængere i Fezzan og det sydlige Tripolitanien forhindrede italiensk konsolidering i disse områder. Modstanden i det nordlige Tripolitanien manglede den enighed, som indførtes af sanusiya og var isolerede, og indbyrdes stammerivalisme gjorde det mindre effektivt. Nationalistiske byboere i Tripoli spekulerede i muligheden for at oprette en tripolitansk republik, måske associeret med Italien, mens Suleiman Baruni, en berber og tidligere medlem af det osmanniske parlament, udråbte en selvstændig men kortlivet berbisk stat i Gharyan-regionen. For beduinerne, som ikke var belastede af nogen national følelse, var fomålet med kampen mod kolonialmagten imidlertid at forsvare islam og det frie liv, de altid havde haft på derest stammeterritorium.

I 1914 gik sanusierne til modangreb i Fezzan, eliminerede hurtigt Italiens nyligt vundne sejr der, og i 1915 forårsagede de en italiensk kolonne i Qasr Bu Hadi i Sirtica betydende skader. De fik fat i geværer, artilleri og ammunition, hvilket muliggjorde et efterfølgende angreb i Tripolitanien, men kampagnens fremgang eventyredes af den traditionelle fjentlighed, som rådede mellem beduinerne og nationalisterne.

Da Italien tilsluttede sig Ententen i 1915, blev den første italiensk-sanusiske krig (1914-17) i Cyrenaika en del af verdenskrigen. Tyskland og Tyrkiet sendte våben og rådgivere til Ahmad, som allierede Sanusiya med Centralmagterne med målsætningen at fastholde italienske og britiske tropper i Nordafrika. I 1916 ledte tyrkiske officerere sanusierne i en kampagne ind i Egypten, hvor de imidlertid fuldstændigt besejredes af britiske styrker. Ahmad opgav det sanusiske politiske og militære lederskab for Idris og flygtede til Tyrkiet ombord på en tysk ubåd. Den probritiske Idris indledte forhandlinger med de allierede på Cyrenaikas vegne i 1917. Resultatet blev i praksis en våbenstilstand snarere end en fuldstændig fredsaftale, for hverken italienarne eller sanusierne opgav helt sine krav på kontrol over regionen. Storbritannien og Italien anerkendte Idris som emir af det indre Cyrenaika på vilkår, at sanusiske angreb på kystbyer og ind i Tyrkiet skulle ophøre. Videre overvejelser over Cyrenaikas status blev udskudte til efter krigen.

Skønt den sejrende Entente accepterede Italiens suverænitet i Libyen, var de italienske styrker der fortsat begrænsede til enklaverne ved kysten, undertiden under belejring. En kampagne indledtes i 1919 for at konsolidere og ekspandere det territorium, som kontrolleredes af Italien, men den kolonipolitik, som blev bedrevet af Italiens regering var mådelig og imødegående. Der toges skridt i retning af at tilbyde begrænsede politiske rettigheder for befolkningen i de besatte områder. Provinserne Cyrenaika og Tripolitanien behandledes som adskilte kolonier, og Fezzan organiseredes som et militært territorium. Den grundlov, som godkendtes af det italienske parlament i 1919, gav plads for et provinsparlament og for lokale råd udnævnte af de italienske guvernører samt en distinkt styrelse i de okkuperede områder.

Administrativ ordning

De forskellige koloniseringer, som Italien gennemførte i Tripolitanien og Cyrenaika, illustrerede imidlertid forskelle i situationerne i de to provinser, som de opfattedes af de italienske myndigheder. I 1920 blev indgået en aftale mellem Italien og Sanusiya-lederne som bekræftede Idris som amir af Cyrenaika og anerkendte hans faktiske selvstændighed i et omfattende område i indlandet som omfattede alle de vigtigste oaser. Italien sikrede en økonomisk understøttelse for emirens regering, og Sanusiya-sheiker, som havde pladser i Cyrenaikas parlament, deltog i styret af hele provinsen. Idris fik ligeledes lov til at beholde Sanusiya-hæren, skønt dets enheder skulle forlægges til "blandede lejre" med italienske styrker. Gennem dette arrangement accepterede den italienske regering officielt Idris som både sekulær og religiøs leder for Cyrenaikas stammer, men i praksis udvidede det ikke hans politiske magt udover den, som han allerede udøvede som Sanusiya-ordenens overhoved.

Det var tydeligt, at Italiens regering ikke havde formuleret en sammenhængende politik i forhold til et land, som ikke var blevet erobret, og hvis folk udviste tvivl om fordelene ved italiensk styre. Men eftersom italienerne aldrig mødte en troværdig, forenet modstand i Tripolitanien, var de ikke under tilsvarende tryk der at gøre de indrømmelser, som de hade gjort i Cyrenaika. Den mest fremtrædende tripolitanske nationalist var Ramadan as Suwaythi, som ved flere lejligheder havde samarbejdet med italienerne, støttet Sanusiya og endelig kæmpet mod dem begge. Hans rival, Baruni, som under krigev havde ageret osmannisk "guvernør" i Tripolitanien med støtte fra Tyskland, savnede tillid hos de arabiske nationalister. Stammerivaliteter var intensive, og de beduinske sheiker og nationalisterne havde fundamentalt forskellige målsætninger. De sidst nævnte ønskede at oprette en centraliseret republik, mens de først nævnte i første række var interesserede i at skabe stammestater.

En fremtrædende panarabisk nationalist, egypteren Abdar Rahman Azzam, overtalte Suwaythi og Baruni til at samarbejde om at kræve italiensk anerkendelse af en selvstændig republik, som blev udråbt i Misratah i 1919. Forhandlinger med italienerne brød sammen, da Misratah-republikkens styrende organ, den så kaldte Reformkomité, gjorde krav på overhøjhed over Libyen i stedet for alene over Tripolitanien. I 1920 samledes delegater fra både besatte og ubesatte zoner i en nationalkongres i Aziza. De sagde sig repræsentere den "tripolitanske nation," og krævede tilbagetrækkelse af italienske styrker. Ingen nationalistrørelse havde dog evne til at samle landet bag sig.

Til og med delegater til nationalkongressen havde været kraftigt delte vedrørende den grad af samarbejdte med Italien, som de skulle tillade. Rivaliserende delegationer fandt en vej til Rom med sine petitioner om anerkendelse. Samtidig gav greve Giuseppe Volpi, en kraftfuld og bestemt guvernør, en beslutsom orientering af den italienske politik i Tripolitanien med sin støtte til militær pacificering i stedet for forhandlinger. Nationalisterne mistede sine mest effektive ledere, da Baruni gik over til italienerne som en følge af fjentlighed mellem arabere og berbere, hvilken Volpi fremgangsrigt udnyttede, og Suwaythi blev dræbt af sine politiske rivaler.

I denne situation mødte de tripolitanske nationalister Sanusiya-orden i Surt i begyndelsen af 1922 og godkände Idris som emir af Tripolitanien. Idris havde aldrig efterstræbt nogen titel udover den, som han havde i Cyrenaika, og han var ikke forhippet på at udvide hverken sin politiske indflydelse eller sit religiøse lederskab til det nordlige Tripolitanien, hvor hverken han eller Sanusiya-orden var særlig populær. Han havde altid nægtet at give støtte til tripolitanske nationalister og efter omstændighederne anså at deres tilbud var gjort af opportunistiske grunde, det vil sige at der ikke fandtes nogen åbenbar alternativ kandidat til ledarskabet på dette tidspunkt. Idris godkendelse ville, hvad nationalisterne forstod, møde skarp modstand fra Italien og blive signalet til genoptagelse af åben krigsførsel. Krig mod Italien syntes trolig i alle tilfælde, før eller senere. I flere måneder spekulerede Idris over nationalisternes anmodning. Af en eller anden grund - måske for at fremme den totale selvstændigheds sag eller muligvis af en følelse af religiøs pligt til at gå imod den utroende - accepterede Idris emiratet over hele Libyen i november og senere, for at undgå at blive taget til fange af italienarne, flygtede han til Egypten, hvor han fortsatte at lede Sanusiya-ordenen.

Det anden krig mellem Italien og Sanusiya

Italiens kolonialpolitik forandredes brat, da Benito Mussolinis fascistiske regering kom til magten i oktober 1922. Mussolini, som tidligere havde været kritiker af kolonialismen, støttede helhjertat Volpis politik med militær pacificering. Skønt der savnedes korrekte efterretninger i Rom, støttede Mussolini helt beslutninger, som blev truffet i felten af hærens ledelse. Lausannetraktaten 1923 mellem ententelandene - deriblandt Italien - og Atatürks nye regering i Tyrkiet gjorde opdelingen af det gamle osmanniske rige endelig og skaffede afgørende international støtte for Italiens annektering af Libyen.

Det anden italiensk-sanusiske krig begyndte i begyndelsen af 1923, da Italien okkuperede sanusisk territorium i Benghazi-området. Modstanden i Cyrenaika var heftig fra begyndelsen, men det nordlige Tripolitanien nedkæmpedes i 1923 og dets sydlige region og Fezzan blev gradvist pacificerede i de følgende år. Under hele perioden var dog den vigtigste italienske krigsskueplads Cyrenaika.

I Idris fravær havde en hård men aldrende sheik, Omar al Mukhtar, overgribende ledelse over sanusiernes kæmpende grupper i Cyrenaika, som aldrig var flere end nogle tusinde, og som var organiserede i stammeenheder. Mukhtar, en veteran fra mange krige, var mester i ørkenguerillataktik. Han ledte små, rørlige grupper, som angrebe udposter, overfaldt troppekolonner og afskar proviant- og kommunikationslinjer, for efterfølgende hurtigt at forsvinde ind i den bekendte terræn. Italienske styrker, under Rudolfo Grazianis ledelse efter 1929, bestod for stor del af eritreaner. Graziani var uden mulighed for at udkæmpe en afgørende kamp mod sanusierne og førte en nedslidende udmatningskrig. Dette gennem hensynsløse search-and-destroy-aktioner med pansrede kolonner og flystøtte mod de oaser og stammelejre, som beskyttede Mukhtars mænd. Soldaterne samlede beduiner i koncentrationslejre, blokerede vandkilder og slagtede deres husdyr. I 1930 ledte Graziani opførelsen af en pigtrådsbarriere, 9 meter bred og 1,5 meter høj som strakte sig 320 kilometer fra kysten sydover langs Egyptens grænse. Dette for at afskære Mukhtar fra hans frie byer og proviantkilder på den anden side af grænsen. Området omkring barrieren, som vedvarende patruljeredes af panser og fly, udsås til en zone for fri beskydning. Italienernes overlegne troppemængder og teknologi begyndte at hævne sig på libyerne, men Mukhtar kæmpede videre med sine stadigt færre styrker på en krympende krigsskueplads, mere af vane end af overbevisning om at italienerne kunne fordrives fra Cyrenaika.

Al Kufrah, den sidste Sanusiya-fæstning, faldt i 1931, og i september samme år blev Mukhtar taget til fange. Efter en summarisk krigsret blev han hængt i nærværelse af en folkemasse på 20.000 arabere, som var samlede for at bevidne begivenheden. EFter, at Mukhtar var død, brød Sanusiya-modstanden sammen, og den italienske pacificering af Libyen var fuldt gennemført. Også i nederlaget forblev Mukhtar et symbol for arabisk modstand mod kolonial overhøjhed, og han hyldedes som national helt.

Den fjerde kyst

Da pacificeringen var blevet gennemført, bestræbte det fascistiske Italien sig på at förvandle Libyen til en italiensk provins, som skulle omtales som Italiens fjerde kyst. I 1934 blev Tripolitanien og Cyrenaica inddelte i fire provinser: Tripoli, Misratah, Benghazi og Darnah, som formelt blev forbundne som en samlet koloni med navnet Libyen. Dermed genoplivedes officielt det navn, som Diocletianus havde tillempet næsten 1.500 år tidligere. Fezzan, som blev kaldt Sydlige Tripolitanien, forblev et militært territorium. En generalguvernør, som kaldtes første konsul efter 1937, havde overgribende ledelse over kolonien, bistået af det Almene råd, hvor arabere var repræsenterede. Traditionelle stammeråd, som tidligere var blevet støttet af den italienske administration, blev afskaffede, og alle lokale tjenestemænd blev derefter udpegede af generalguvernøren. Administrative poster på alle niveauer indehavedes af italienere.

En traktat med Storbritannien og Egypten bevirkede overførsel af et hjørne af Anglo-egyptisk Sudan, kendt som Sarratrianglen, til italiensk kontrol i 1934. Det følgende år forhandledes en fransk-italienskt aftale, som omflyttede den 1000 kilometer lange grænse mellem Libyen og Tchad sydpå omkring 100 kilometer over Aouzoustrimlen, men denne territoriale indrømmelse til Italien blev aldrig ratificeret af det franske parlament. I 1939 indlemmedes Libyen i moderlandet Italien.

I 1930-erne gjordes imponerende fremskridt i at forbedre landets økonomiske og transportinfrastruktur. Italien investerede kapital og teknologi i statslige byggeprojekter, udbygning og modernisering af byer, anlæggelse af motorveje og jernbaner, udvidede havne og bevanding, men disse tiltag indførtes for at fremme den italiensk kontrollerede moderne sektor i økonomien. Den italienske udviklingspolitik efter 1. verdenskrig havde efterspurgt kapitalintensiv "økonomisk kolonisering" som sigtede til at fremme maksimal udnyttelse af tilgængelige resourcer. En af Italiens indledende målsætninger i Libyen var dog at afhjælpe overbefolkning og arbejdsløshed i Italien gennem udvandring til den uudviklede koloni. Da sikkerhed var opnået, opmuntrede Mussolinis regering til systematisk "demografisk kolonisering". Et projekt indledt af Libyens guvernør Italo Balbo bragte de første 20.000 kolonister - ventimilli - til Libyen i en eneste konvoj i oktober 1938. Flere kolonister ankom i 1939, og i 1940 fandtes der omtrent 110.000 italienere i Libyen, hvilke udgjorde omkring 12% af den totale befolkning. Der fandtes planer om en italiensk koloni med 500.000 kolonister i 1960-erne. Libyens bedste jord blev tildelt kolonisatørerne for at bringes til produktiv dyrkning, fortrinsvis i olivenlunde. Koloniseringen ledtes af et statsligt samfund, det Libyske koloniseringsselskab, som foretog jordvinding og bygning af modelbyer og tilbød et økonomisk grundlag og kreditmuligheder for de kolonister, som det havde støttet.

Italienerne gjorde moderne sundhedsvæsen tilgængeligt for første gang i Libyen, forbedrede sanitære forhold i byerna og tog skridt til at erstatte kvæghjorde, som var forsvundet under krigen. Men, skønt Mussolini kaldte libyerne for "muslimske italienere", skete der ikke meget mere, som direkte forbedrede levevilkårene for den arabiske befolkning. Beduinlivet opløstes, da stammers græsningsområder - som ansås for underudnyttede med europæiske mål men potentielt mere frugtbare ved opdyrkning - købtes eller konfiskeredes med henblik på at blive distribuerede til italienske kolonister. Fuldstændig forsømmelse af uddannelse af arabere forhindrede udvikling af professionel og teknisk træning, skabte en brist på uddannede arbejdere, teknikere og administratorer (som ikke var forandret i slutningen af 1980-erne). Sanusiya-lederne blev fordrevet fra landet, logerne brudt op og ordenen forbudt, men ikke udryddet.

2. verdenskrig

Mens Europa forberedte sig på krig, opfattede libyske nationalister hjemme og i eksil at den bedste mulighed for frigørelse fra kolonial overhøjhed lå i at Italien led nederlag i en større konflikt. En sådan mulighed syntes at fremkomme, da Italien invaderede Etiopien i 1935, men Mussolinis trods over for Folkeforbundet og Storbritanniens og Frankrigs svage reaktioner dæmpede libyernes håb midlertidigt. Planerne for frigørelse genoptoges dog, da krigen brød ud i Europa i september 1939. Libyens politiske ledere mødtes i Alexandria i Egypten i oktober for at løse tidligere meningsforskelle for den fremtidige enigheds skyld. Idris godkendtes som leder for den nationalistiske sag af tripolitanier såvel som cyrenaiker, med forbeholdet at skulle udse en rådgivende komité med repræsentanter fra begge regioner for at bistå ham. Forskellene mellem de to grupper var dog for dybe og langvarige for at komitéen skulle fungere vel.

Da Italien gik med i krigen på Tysklands side den 10. juni 1940 erklærede de cyrenaiska ledere, som i nogle måneder havde været i kontakt med britiske militære officerere i Egypten, omgående sin støtte til de allierede. I Tripolitanien, hvor Italiens kontrol var stærkest, modsatte nogle sig i begyndelsen samarbejde med Storbritannien med formodningen, at hvis de allierede tabte krigen - hvilket virkede meget sandsynligt i 1940 - ville hævnen blive hård. Men cyrenaikerne, med sin lange historie af modstand mod italienerne, var ivrige efter at genoptage konflikten g påminde de mere frygtsomme tripolitaniere om, at forholdene i landet ikke kunne blive værre end de allerede var. Idris påpegede, at det ikke ville være til nogen større nytte at forvente, at briterne ville støtte libysk selvstændighed efter krigen, hvis libyerne ikke havde samarbejdet aktivt med dem under krigen.

Idris ledte et hastigt sammenkaldt møde mellem libyske ledere i Kairo i august 1940, hvor formelle arrangementer for samarbejde med de britiske militære myndighederne indledtes. Delegater til konferencen udtrykte fuldt tillid til Idris i en resolution og gav ham vidtgående beføjelser til at forhandle med briterne om Libyens selvstændighed. Resolutionen fastslog videre, at libysk deltagelse med britiske styrker skulle ske "under Sanusiya-emiratets fane" og at en "provisorisk Sanusiya-regering" skulle oprettes.

Selv om et antal repræsentanter fra Tripolitanien gik med til at deltage, var resolutionen i hovedsagen en cyrenaisk foreteelse, som antoges trods indvendinger fra de tripolitanske nationalister. Tripolitanierne, som var mistænksomme over for förbindelserne mellem Idris og briterne, anså, at en definitiv tilkendegivelse, som støttede libysk selvstændighed, burde være blevet indhentet fra Storbritannien inden, Idris forpligtigede Libyen til fuldskala militært samarbejde. Skønt tripolitanierne modstræbende gik med på at acceptere Idris som sin politiska leder, forkastede de al religiøs forbindelse med Sannusiya-ordenen. Dermed modsatte de sig, at termen Sanusiya anvendtes gennemgående i resolutionen i stedet for Libyen eller Cyrenaika. Disse to omstridte spørgsmål - omfatningen af engagementet for Storbritannien og Sanusiya-ordens rolle i et selvstændigt, forenet Libyen - udgjorde de vigtigste dele i indre politisk uenighed under krigen og det første efterkrigsår.

Britiske embedsmænd hævdede, at vigtigere aftaler eller garantier for tiden efter krigen ikke kunne træffes, mens krigen fortsat var i gang. Skønt han ved flere lejligheder bestræbte sig på at sikre et mere fordelagtigt engagement fra Storbritanniens side, godtog Idris dette synspunkt og rådede sine tilhængere til at udvise tålmodighed. Det var tydeligt, at mange af dem ikke var entusiastiske med hensyn til et forenet Libyen og ville have været tilfredse med et løfte om en Sanusiya-regering i Cyrenaika. Efter resolutionen af august 1940 organiseredes 5 libyske bataljoner af briterne, for en stor del rekrutterede fra cyrenaiske veteraner fra krigen mellem Italien og Sanusiya. Den libyske arabiske styrke, mere kendt som Sanusiya-hæren, udmærkede sig i tjeneste under britisk ledelse i ørkenkrigen, som afsluttedes med befrielsen af Cyrenaika.

I en tale i det britiske underhus i januar 1942 bekræftede den britiske udenrigsminister Anthony Eden og hilste velkomment "det bidrag som Sayid Idris as Sanusi og hans tilhængere har gjort og gør" til de allieredes krigsindsats. Han tillagde, at den britiske regering var fast besluttet på, at sanusierne i Cyrenaika "under ingen omstændigheder" skulle "falde under italiensk overhøjhed igen." Ingen videre uddybning gjordes, og denne udtalelse, som ikke omtalte et selvstændigt Libyen, forblev den officielle britiske stillingstagende under krigen.

Ørkenkrigen

Nordafrika var en større krigsskueplads i 2. verdenskrig, og krigen skiftede tre gange over Cyrenaika, en region som blev beskrevet af en tysk general som "en taktikers paradis og en kvartermesters helvede" eftersom der ikke fandtes nogle naturlige forsvarspositioner mellem Al Agheila og Al Alamein, som kunne bremse stridsvognene, som udkæmpede flydende kampe i ørkenen som krigsskibe på havet, og der fandtes kun en større motorvej ved kysten, som kunne anvendes til at proviantere de hurtigt bevægende hære. Italienerne invaderede Egypten i september 1940, men fremgangen stoppede ved Sidi Barrani på grund af brist på logistisk støtte. Det britiske imperiums styrker i Nilhærn, som ledtes af general Archibald Wavell, gik til kraftigt modangreb i december og nåede så langt som Tobruk ved slutningen af måneden. I februar 1941 kapitulerede den italienske 10. armé, hvilket gav Wavell 150.000 fanger og efterlod hele Cyrenaika i britiske hænder. På intet tidspunkt under kampagnen havde Wavell mere end to fuldstændige divisioner til rådighed mod så mange som ti italienske divisioner.

I marts og april indledte styrker fra aksemagterne, styrkede af den tyske Afrikahærs ankomst under ledelse af generalløjtnant Rommel, en offensiv ind i Cyrenaika, som afskar britiske tropper ved Tobruk. Slaget vekslede frem og tilbage i ørkenen, da Rommel forsøgte at stabilisere sine linjer langs den egyptiske grænse inden han skulle håndtere Tobruk bag ham, men i november overraskede lederen af den britiske 8. armé general Claude Auchinleck ham med et fremstød ind i Cyrenaika, som formåede at understøtte Tobruk, hvor garnisonen havde holdt ud i syv måneder bag sin forsvarsomkreds. Auchinlecks offensiv mislykkedes med sit andet mål - at afskære Rommel fra hans retrætelinje.

Rommel drog sig tilbage i god orden til Al Agheila, hvor hans tropper gjorde sig rede til en ny offensiv i januar 1942, som sigtede til at bringe aksemagternes styrker til Suezkanalen. Rommels indledende angreb var ødelæggende i sin djærvhed og hurtighed. Cyrenaika blev generobret i juni, Tobruk faldt på en dag. Rommel drog ind i Egypten, men hans offensiv bremsedes ved El Alamein, 100 kilometer fra Alexandria. De modstående hære endte i et dødleje i ørkenen, da britiske sø- og luftstridskræfter forstyrrede tyske konvojer og vägtransporter og gradvist forarmede Rommel på proviant og forstærkninger.

Sent i oktober brød den 8. armé under general Bernard Montgomerys ledelse igennem aksemagternes linjer ved El Alamein i en massiv offensiv, som bragte tyske og italienske styrker på en planløs retræte. Befrielsen af Cyrenaika afsluttedes for anden gang i november. Tripoli faldt for briterne i januar 1943, og i midten af februar var de sidste af aksemagternes tropper blevet fordrevne fra Libyen.

De allieredes administration
Forskellige britiske militære regeringer blev oprettede i Cyrenaika og i Tripolitanien og fortsatte at fungere til Libyen fik selvstændighed. De var opdelte i flere distrikter, som lededes af civile tjenestemænd, som var ansvarlige over for brigadegeneraler i højkvarterene i Benghazi og Tripoli. Den britiske magt udøvedes i henhold til Haagkonventionen, og bestod af lovgivende, administrativ og dømmende magt for et besat land. Det var i hovedsagen en provisorisk virksomhed, hvis indledende formål helt enkelt var at opretholde fred og orden og lette krigsindsatsen. Britiske militære officerer og regeringen betonede kraftigt okkupationsregeringens upolitiske karakter.

Den britiske administration indledte uddannelse af en libysk civil forvaltning, som der fandtes et trængende behov for. Italienske administratorer var dog fortsat ansatte i Tripoli. Den italienske retsordning var fortsat i brug under hele krigens forløb. I den tyndtbefolkede Fezzan-region udgjorde en fransk militær administration en modsvarighed til den britiske. Med britisk godkendelse flyttede frie franske styrker nordpå fra Tchad for at tage kontrol över området i januar 1943. Den franske administration ledtes af en stab stationeret i Sabha, men udøvedes for en stor del gennem personer fra Fezzan fra Sayf an Nasrs slægt. På de lavere niveauer agerede franske officerere i både militære og civile funktioner i henhold til sædvanlig fransk praksis i algerisk Sahara. I vest føjedes Ghat til den franske militære region sydlige Algeriet og Ghadames til den franske kommando i det sydlige Tunesien. Dette vakte frygt blandt libyske nationalister om, at Frankrig sigtede til at til sidst afskære Fezzan fra Libyen.

FN og Libyen

Disponeringen af Italiens koloniale besiddelser var et spørgsmål, som måtte iagttages inden den fredsaftale, som officielt afsluttede krigen mod Italien kunne indgås. Teknisk forblev Libyen en italiensk besiddelse, som administreredes af Storbritannien og Frankrig, men ved Potsdamkonferencen i 1945 enedes de allierede - Storbritannien, Sovjetunionen og USA - om, at de italienske kolonier, som toges under krigen, ikke skulle tilbagegives til Italien. Videre overvejelser om spørgsmålet delegeredes til de allieredes råd af udenrigsministre, som inkluderede en fransk repræsentant. Skønt alle rådsmedlemmer indledningsvis talte for en slags protektorat, kunne ingen formel udtænkes for at håndtere Libyen. USA foreslog et protektorat for hele landet under kontrol af FN, hvis charter var kommet i brug i oktober 1945, for at forberede det til selvstyre. Sovjetunionen foreslog adskilte protektorater for provinserne. Tripolitanien skulle tillfalde Sovjetunionen selv, Fezzan Frankrig og Cyrenaika Storbritannien. Frankrig, som ikke kunne se nogen ende på diskussionerne, talte for, at territoriet skulle tilbagegives til Italien. For at bryde dødvandet anbefalede Storbritannien til sidst øjeblikkelig selvstændighed for Libyen.

Fredsaftalen, ved hvilken Italien opgav alle krav på sine besiddelser i Afrika, undertegnedes i februar 1947 og kom i brug i september. Aftalens sprogbrug var vag vedrørende kolonierne, og bestemte kun, at disse territorier skulle "forblive i sin nuværende situation til deres fremtid er bestemt." Denne ubestemte formulering gjorde de libyske ledere skuffede. De havde tidligere været urolige over Italiens diplomatiske agitation for at kolonierne skulle tilbagegives. Libyerne var mistænksomme over, at Italiens overhøjhed kunne komme igen i nogen formelt upolitisk forklædning, hvis Italien fik ansvaret for at forberede landet til selvstændighed.

Ved gensidig overenskommelse blev afgørelsen af spørgsmålet om Italiens kolonier udskudt i et år efter, at aftalen var taget i brug. Under denne tid skulle de fire store (Storbritannien, Frankrig, Sovjetunionen og USA) søge en løsning. Hvis ingen løsning blev fundet, skulle spørgsmålet forelægges for FNs generalforsamling. En undersøgelseskommission med deltagelse fra de fire magter nedsattes for at finde ud af, hvad det libyske folk ønskede. Skønt de forskellige regionale partier stillede sig uens i spørgsmålet om sine respektive provinsers fremtidige stilling, talte majoriteten af libyerne for selvstændighed. Kommissionen bestemte imidlertid, at landet ikke var rede til national selvbestemmelse. Andre regeringer, som var interesserede i en afgørelse af problemet, som Italien og Egypten, blev rådspurgte. Under alle omstændigheder forhindredes en løsning af modstridige interesser, og i god tid sattes det libyske spørgsmål på FNs generalforsamlings dagsorden.

Idris var vendt tilbage til Libyen til en tumultagtig velkomst i 1944, men han afslog at bosætte sig i landet, indtil han var sikker på, at alle indslag af udenlandsk kontrol, som ikke krævede hans godkendelse var forsvundet. På briternes opfordring genoptog han permanent bosiddelse i Cyrenaika i 1947. I 1949 udråbte han, med britisk støtte, Cyrenaika som selvstændigt emirat.

I mellemtiden havde Storbritannien og Italien fremsat Bevin-Sforzaplanen (efter Ernest Bevin g Carlo Sforza, udenrigsministrene fra de to lande) for FN til overvejelse. Ifølge denne plan skulle Libyen høre under et FN-mandat, og ansvaret for administrationen i Tripolitanien skulle delegeres til Italien, i Cyrenaika til Storbritannien og i Fezzan til Frankrig. Efter en tiårig periode skulle Libyen blive selvstændigt. Trods libyske protester antoges planen af FNs politiske komité i maj 1949, blot for at med een stemme falde under den to tredjedeles majoritet, som krævedes for, at antages af Generalforsamlingen. Ingen andre forslag fremlagdes, men langtrukne forhandlinger ledte til en kompromisløsning, som indskreves i en FN-resolution i november 1949. Denne resolution bestemte, at en suveræn stat, som omfattede alle tre historiske regioner i Libyen, skulle være oprettet i januar 1952. En FN-kommissnær og det så kaldte De tis råd - som bestod af en repræsentanter fra hver og en af de tre provinser, en for de libyske minoriteter og en hver for Egypten, Frankrig, Italien, Pakistan, Storbritannien og USA - skulle vejlede Libyen gennem overgangsperioden frem til selvstændigheden og bistå en libysk nationalforsamling i at udarbejde en forfatning. I den endelige analyse havde ubeslutsomheden fra stormagternes side fremmet skabelsen af en selvstændig stat og fremtvunget foreningen af provinser, som hidtil havde været splittede af geografi og historie.

Generalforsamlingen udnævnte Adrian Pelt fra Nederlandene til kommissær for Libyen. Alvorlige problemer mødte ham og hans medarbejdere med at forberede et økonomisk tilbagestående og politisk uerfarent land til selvstændighed. Libyen manglede næsten fuldstændigt uddannet administrativ og teknisk personale, læger og lærere. Af Libyens omtrent 1 million indbyggere var mindst 90% analfabeter. Libyens største indkomstkilde var det metalskrot, som kunne genbruges fra 2. verdenskrigs slagmark. Der fandtes ingen kendte råstoffer - til og med Libyens sand var ubrugeligt til glasstøbning - og det var åbenbart, at landet ville være afhængig af udenlandsk økonomisk hjælp i en ikke forudsigelig periode. Pelt hævdede med styrke, at italienske kolonister skulle opmuntres til at forblive i Libyen, for det første fordi at den jord, de dyrkede, ikke kunne eksproprieres lovligt, og for det andet eftersom deres tilstedeværelse udgjorde en langsigtet investering, som var vigtig for videre økonomisk udvikling i landet.

Historisk havde Libyens administration kun været forenet i nogle få år og det under italiensk styre. Mange grupper konkurrerede om indflydelse over folket, men, skønt alle partier ønskede selvstændighed, fandtes der ingen enighed om hvilken slags regering, som skulle oprettes. Den sociale base for politisk organisering varierede fra region til region. I Cyrenaika og Fezzan var stammen hovedsagelig fokus for social identifikation, selv i byerne. Idris havde stor tilslutning i Cyrenaika som leder af Sanusiya-ordenen, mens i Fezzan klanen Sayf an Nasr rådede over tilhængere som de vigtigste stammehøvdinge. I Tripolitanien, derimod, kunne loyalitet som i en social kontekst for stor del var reserveret familjen og slægten lettere overføres til et politisk parti og dets ledere. Tripolitanierne, anførte af Bashir as Sadawis Nationale kongressparti, anbefalede en republikansk statsform i en enhedsstat. Eftersom deres region havde en betydeligt større befolkning og relativt mere avanceret økonomi end de andre to, forventede de, at den politiske magt i et enhedsstatsligt system automatisk ville samle sig i Tripoli. Cyrenaikerna, som havde opnået en højere grad af sammenhold under Sanusiyas ledelse, frygtede det kaos, de så i Tripolitanien, og truslen om at blive overgået politisk af tripolitanierne i en enhedsstat. Under vejledning af den Nationale front, som af Idris indledningsvis støttedes for at tale for ensidig selvstændighed for Cyrenaika, støttede de dannelsen af en føderation med en svag centralregering, som skulle tillade lokal autonomi under Idris som emir. Men til og med i Cyrenaika fandtes en kløft mellem en ældre generation, som instinktivt tænkte i provinstermer og en yngre generation, af hvilke mange var påvirkede af deres medlemskab i Umar al Mukhtar-klubben, en politisk aktionsgruppe som først oprettedes i 1942 med Idris tilslutning men i 1947 havde en tendens til republikanske og nationalistiske anskuelseer, hvis holdning afspejlede væksten i panarabisk politisk nationalisme, allerede en stærk kraft i Mellemøsten og voksende i Libyen.

For at gennemføre Generalforsamlingens direktiv godkendte Pelt oprettelsen af De 21s forberedende komité for at afgøre sammensætningen af et nationalt forfatningskonvent. Komitéen inkluderede 7 medlemmer fra hver provins, i Cyrenaika nominerede af Idris, i Fezzan af høvdingene af slægten Sayf an Nasr og i Tripolitanien af stormuftin (den højeste religiøse dommer) af Tripoli, som også agerede formand. Nationalister indvendte, at komitéen afspejlede traditionelle regionale interesser og ikke kunne afspejle det libyske folks vilje, som Generalforsamlingen hvade tænkt sig.

Udfaldet af komitéens forhandlinger var skabelsen af det nationale forfatningskonvent, i hvilket hver af de tre provinser havde lige stor repræsentation. De mødtes for første gang i november 1950 og godkendte en føderal statsform med monarki, trods uenighed fra Tripolitaniens delegater, og tilbød Idris tronen. Forsamlingens komitéer skrev udkast til en forfatning, som blev antaget i oktober 1951 på behørig vis. Samtidig var den indre administrative magt allerede blevet overdraget fra britiske og franske administrationer til de regionale regeringer - og i Cyrenaika til det selvstyrende Sanusiya-emirat. Den 24. december 1951 udråbte kong Idris I det Forenede kongerige Libyens selvstændighed som suveræn stat.

Noter

Eksterne henvisninger
Nordisk Familjebok, Uggleupplagan, bind 29 (1919), sp. 763-765; opslag: Tripolis
Nordisk Familjebok, Uggleupplagan, bind 37 (1925), sp. 161-162; opslag: Libia
Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind XXVI (1930), s. 1034; opslag: Tripolis
Th. Classen: "Det nuværende Tripolitanien" (Geografisk Tidsskrift, Bind 26 (1921); s. 1-13)
Th. Classen: "Cyrenaica" (Geografisk Tidsskrift, Bind 27 (1924); s. 170-182)
Ole Olufsen: "Tripolitanien. (Tripolis.)" (Geografisk Tidsskrift, Bind 21; 1911)

Historie som italiensk koloni
Forhenværende italienske kolonier

Libyens historie som italiensk koloni


Rakım Çalapala (d. 1906, İstanbul - ö. 28 Kasım 1995, Ankara), Türk gazeteci ve yazar.

1906'da İstanbul'da doğan Rakım Çalapala'nın tam adı Mehmet Rakım Çalapala'dır. İstanbul Erkek Lisesi'ni ve Ankara Üniversitesi Hukuk Fakültesi'ni bitirdi (1935). Henüz lise öğrencisiyken Yarın gazetesinde gazetecilik yaşamına atıldı. Daha sonra ise Son Posta ve Akın gazetelerinde yazdı. Bir yıl süreyle Osmanlı Bankası'nda da çalıştı (1932). 1932'de öğretmen Nimet Hanım'la evlendi. 1936'da Türkiye Yayınevi'ne girerek, orada Yavrutürk ve Çocuk Haftası dergilerini yönetti. Resimli Hayat, Yedigün ve Karikatür dergilerinde de çalıştı. Musevi Lisesi'nde ve Alman Lisesi'nde öğretmenlik yaptı. 1951'de Hürriyet gazetesinden ayrılarak Atlas Yayınevi'ni kurdu.

Eserleri
Çok sayıda ders kitabı yazan Çalapala, daha çok halk için romanlar, çocuk öykü ve romanları (çoğunlukla eşi Nimet Çalapala ile) yazdı. 1964'te sinemaya uyarlanan Köye Giden Gelin adlı romanını Ülkü Erakalın yönetti.

 Yayımladığı çocuk kitapları: 87 Oğuz (1933), Mustafa: Atatürk'ün Romanı (1944), Yavrutürk Şiirleri (1968).
 Roman: Köye Giden Gelin (1950).
 Öyküleri: Aşk İnsanı Güzelleştirir (1965), Işıklı Pencere (1965).
 Oyun kitapları: Eski Bir Dost (1933), Köyden Gelen Ses (1933).

Kaynakça
Özel

Genel

1909 doğumlular
1995 yılında ölenler
20. yüzyıl Türk yazarları
Resim aranan yazarlar
20. yüzyıl Türk gazetecileri
Türk öğretmenler
Türk çocuk kitabı yazarları

Rakım Çalapala


Olaylar

Doğumlar
 Züfer bin Hüzeyl, Hanefi fıkıh ve hadis bilgini (ö. 774)

Ölümler

728


Veliki London (engleski: Greater London) ceremonijalna je grofovija Engleske koja čini veći dio regije London. Ova regija čini administrativne granice Londona i organizirana je u 33 okruga lokalne uprave, a to su 32 londonske općine i City of London. On se nalazi unutar regije, ali je odvojen od grofovije Veliki London jer je i sam zasebna ceremonijalna grofovija. Uprava Velikog Londona (Greater London Authority) sa sjedištem u Gradskoj vijećnici u Newhamu od početka 2022. odgovorna je za stratešku lokalnu upravu u cijeloj regiji i čine je gradonačelnik Londona i londonska Skupština.
Glavna lokalna uprava za City of London je Korporacija City of London (City of London Corporation) i ima sličnu ulogu kao i 32 Vijeća općina Londona
 (London borough councils).

Administrativno, Veliki London je prvi put uspostavljen kao područje vijeća sui generis  pod Vijećem Velikog Londona (Greater London Council) između 1963. i 1986. godine. Grofovija Veliki London stvorena je 1. travnja 1965. Zakonom o londonskoj vladi iz 1963. (London Government Act 1963.). Područje je ponovno uspostavljeno kao regija Engleske 1994. godine, a Vlada Velikog Londona osnovana je 2000. godine.

Regija se prostire na 1572 km2 i na popisu stanovništva iz 2011. imala je 8 174 000 stanovnika, dok je 2018. procijenjeno da je stanovništvo premašilo 9 milijuna. "Izgrađeno područje Velikog Londona" (Greater London Built-up Area) koristi se u određenim nacionalnim statističkim mjerenjima kojima se mjeri većina kontinuiranog urbanog područja, s tim da uključuje područja izvan administrativne regije.

Povijest

Pojam Veliki London koristio se, i još uvijek se koristi za opisivanje različitih područja upravljanja, statistike, povijesti i uobičajenog načina govora.
Međutim u pogledu ceremonijalnih grofovija, London je podijeljen na dvije ceremonijalne grofovije: 1.) City of London i 2.) mnogo veći Veliki London. Ovaj dogovor je nastao jer je područje Londona raslo i na taj način se spajalo sa susjednim gradovima, pri čemu je niz administrativnih reformi očuvao City of London od spajanja s okolnim gradskim područjima tako da je zadržana njegova jedinstvena politička struktura. Izvan limitiranih granica Cityja, četvorna milja, različiti aranžmani upravljali su širim područjem od 1855. godine, što je kulminiralo stvaranjem administrativnog područja Velikog Londona 1965. godine.

Prijedlozi za proširenje grofovije London

Iako je 1889. godine osnovano Vijeće londonske grofovije (London County Council - LCC) koje pokriva grofoviju London. Međutim, grofovija nije obuhvaćala sva izgrađena područja, posebno West Ham i East Ham, te mnoge stambene projekte LCC-a, uključujući golemi Becontree Estates, u današnjoj općini Barking and Dagenham, koji je zauzimao površinu od preko 10 km2, jer su bili izvan grofovijskih granica, pa je LCC zatražio promjenu svojih granica ubrzo nakon završetka Prvog svjetskog rata, skrećući pozornost na činjenicu da su unutar metropolitanskih i gradskih policijskih okruga postojale 122 stambene uprave.

Kraljevsko povjerenstvo za Vladu Londona (Royal Commission on London Government) osnovano je da razmotri to pitanje. LCC je predložio novo, mnogo veće područje za Veliki London, s granicom koja bi se kretala na potezu između Metropolitan Police District i matičnih grofovija. Međutim, prijedlog eventualne mogućnosti uključivanja Windsora, Slougha i Etona u vlast je izazvao negodovanje nakon čega je 1923. godine Komisija izvijestila da odbacuje shemu LCC-a.

Zakoni o prometu

Londonski Zakon o prometu iz 1924. (London Traffic Act 1924) rezultat je rada te Komisije. Zakon je u nekim segmentima bio kontroverzan kao npr. članak 7 koji je dao ministru ovlast da izda naredbu kojom se proglašava bilo koja prometnica u City of London ili Metropolitan Police Districtu "zabranjenom ulicom", u kojoj nijedan dodatni autobus, osim onih koji tamo već rade, ne može "čekati da bude unajamljen" (ply for hire). Zakon je kritiziran zbog protekcionističkog stava i prekida konkurencije među autobusnim tvrtkama u Londonu. Herbert Stanley Morrison, Baron Morrison, laburistički zastupnik za Južni Hackney i budući ministar prometa, glasao je protiv prijedloga zakona s obrazloženjem da je oslabio moć lokalne uprave, posebno Vijeća londonske grofovije.

Herbertovo povjerenstvo

Reformu lokalne uprave u Grofoviji London s okolnim područjima slijedilo je razmatranje "Kraljevskog povjerenstva za lokalnu upravu u Velikom Londonu" ( Royal Commission on Local Government in Greater London) osnovanog 1957. godine, kojim je predsjedao sir Edwin Herbert, i nakon tri godine rada 1960. godine povjerenstvo je izdalo tzv. "Herbertovo izvješće".

Povjerenstvo je primijenilo tri testa kako bi se odlučilo treba li zajednica okolnih područja činiti dio Velikog Londona:

 koliko su ta područja sama po sebi neovisna središta
 koliko su jake njihove veze s Londonom
 koliko su snažno okrenuta prema vani, a ne prema Londonu.

Veliki London formalno je stvoren

Veliki London formalno je stvoren "Londonskim Zakonom o Vladi iz 1963." (London Government Act 1963), koji je stupio na snagu 1. travnja 1965. godine, zamjenjujući administrativne grofovije Middlesex i London, uključujući City of London, gdje je Vijeće grofovije London imalo ograničene ovlasti, a apsorbirao je dijelove Essexa, Hertfordshira, Kenta i Surreya. Veliki London prvotno je imao dvorazinski sustav lokalne uprave, pri čemu je "Vijeće Velikog Londona" (Greater London Council - GLC) dijelilo vlast s "Korporacijom City of London" (City of London Corporation), koja upravlja samim Cityjem, i 32 općinska vijeća Londona. GLC je ukinut 1986. "Zakonom o lokalnoj upravi iz 1985." (Local Government Act 1985), a njegove su funkcije prenesene na City Corporation i općine Londona (London Boroughs), a neke funkcije prenijete su na središnju vladu i zajedničke odbore. Veliki London formirao je regiju London 1994. godine.

Referendum 1998.

Referendumom u Londonu 1998. pokazana je javna volja za ponovnim uspostavljanjem gornjeg nivoa vlasti koji bi pokrivao regiju. Tako su "Vlada Velikog Londona", (Greater London Authority), "Londonska Skupština", (The London Assembly) i izravno izabrani gradonačelnik Londona nastali 2000. godine "Zakonom o Vladi Velikog Londona iz 1999." (Greater London Authority Act 1999.). 2000. godine vanjska granica metropolitanskog policijskog okruga ponovno je poravnata s granicom Velikog Londona.

Na izborima za gradonačelnika 2000. i 2004. pobijedio je Ken Livingstone, koji je bio posljednji čelnik GLC-a. Na izborima 2008. i 2012. pobijedio je Boris Johnson. Na izborima 2016. pobijedio je Sadiq Khan. London je prije izlaska Ujedinjenog Kraljevstva iz Europske unije bio pokriven jednom parlamentarnom izbornom jedinicom u Europskom parlamentu.

Geografija

Veliki London uključuje najuže povezane dijelove "urbanog područja Velikog Londona" (Greater London Urban Area) i njihove povijesne tampon zone a uključuje značajne dijelove "metropolitanskog zelenog pojasa" (Metropolitan Green Belt) koji štiti okolna zemljišta obrasla zelenilom na sličan način kao što je slučaj s gradskim parkovima.

Veliki London graniči s Hertfordshirom na sjeveru, Berkshirom i Buckinghamshirom na zapadu, Kentom na jugoistoku i Surreyem na jugu i jugozapadu. Najviša točka je Westerham Heights, u North Downsu na granici s Kentom, ima visinu od 245 metara n.v. Središnja vlada provela je male promjene granica, a najveće su bile transfer Farleigha iz 1969. godine u Surrey i Knockholta u Kent. Druge promjene su uključivale razmjenu dva otoka na Temzi sa Surreyem te prilagodbe tijekom 1990-ih u dijelovima granica tri općine u blizini orbitalne autoceste M25 koja okružuje gotovo cijeli Veliki London. Jedini dio Velikog Londona izvan te autoceste je Sjeverni Ockendon, koji je najudaljenija kopnena jedinica od njegovog središta. Većina Velikog Londona čini londonsku zonu niske emisije ispušnih plinova koja je uvedena 4. veljače 2018. godine.

Upravljanje grofovijom

Vlada Velikog Londona

Veliki London je pod strateškim lokalnim upravljanjem "Uprave Velikog Londona" (Greater London Authority - GLA). Sastoji se od izabrane Skupštine, londonske Skupštine i izvršnog poglavara - gradonačelnika Londona.
Trenutni gradonačelnik, (kojeg ne treba zamijeniti s lordom-gradonačelnikom Londona (Lord Mayor of London) koji je gradonačelnik City of London i čelnik korporacije City of London) je Sadiq Khan. Njegov rad provjerava izabrana londonska skupština koja može dvotrećinskom većinom izmijeniti godišnji proračun koji je predložio, ali u protivnom nema moć blokiranja njegovih direktiva. Sjedište GLA je u gradskoj vijećnici u zgradi Crystal u Newhamu. Gradonačelnik je odgovoran za strateško planiranje Velikog Londona i dužan je izraditi ili izmijeniti Plan Londona u svakom izbornom ciklusu.

Londonska skupština

Londonska skupština izabrano je tijelo koje predstavlja 25 članova i dio je Vlade Velikog Londona. To tijelo prati i proučava aktivnosti gradonačelnika Londona i ima moć, dvotrećinskom većinom, mijenjati godišnji proračun gradonačelnika kao i odbiti gradonačelnikov nacrt statutarnih strategija. Londonska skupština osnovana je 2000. godine i sastaje se u gradskoj vijećnici u Royal Docks-u u Newhamu
Za izbore u londonsku skupštinu London je podijeljen u 14 izbornih jedinica, od kojih je svaka formirana od dvije ili tri općine. City of London zajedno s londonskim općinama Barking & Dagenham, Newham i Tower Hamlets čini City & East izbornu jedinicu koja je zastupljena u londonskoj skupštini.

Galerija

Izvori

Engleske grofovije

Veliki London


ابن أثال هو طبيب عربي مسيحي شغل منصب الطبيب الشخصي لمعاوية بن أبي سفيان وكان يعتبر الطبيب الأكثر تميزًا في الفترة الأموية المُبكِّرَة ومن ذوي المهارات في علم السموم. ويمكن اعتبار معرفته الطبية استمرارا للتراث الذي كان موجودًا في الجزيرة العربية قبل الإسلام. تُفيدُ التقارير أنه لقي مصرعه في هجوم انتقامي.

مراجع

أشخاص من دمشق
أطباء القرن 7
أطباء سوريون في القرون الوسطى
أطباء عرب في العصور الوسطى
أطباء في العصور الوسطى الإسلامية
عرب في القرن 7
مسيحيون عرب

مسيحيون من الدولة الأموية

أطباء من الدولة الأموية

ابن أثال


Chet Allen (6 de mayo de 1939 - 17 de junio de 1984) fue un actor infantil estadounidense activo en la década de 1950 y conocido principalmente por su papel de Amahl en la obra de Gian Carlo Menotti Amahl y los visitantes nocturnos, la primera ópera escrita para televisión, y en la cual actuó con la compañía NBC Opera Theatre.

Biografía
En la época en que fue seleccionado para encarnar a Amahl, Allen era un miembro soprano del Columbus Boychoir, fundado en Columbus (Ohio). Dicha escuela pasó en 1950 a Princeton (Nueva Jersey), y en 1980 fue renombrada como la American Boychoir School. Allen también hizo el papel de Amahl en el teatro en abril de 1952 con la New York City Opera, dirigida por un joven Thomas Schippers.

En 1953 Allen trabajó con Dan Dailey en el film Meet Me at the Fair, interpretando a Tad Bayliss, de 14 años de edad. Ese mismo año fue el adolescente Jerry Bonino en una sitcom de corta trayectoria televisiva en la NBC, Bonino, protagonizada por Ezio Pinza en el papel de Babbo Bonino, y por Mary Wickes como Martha, el ama de llaves. En la serie también trabajaba otro actor infantil, Van Dyke Parks, futuro compositor y músico con quien había coincidido en la Columbus Boyschoir.

Allen no superó el paso a actor adulto y hubo de ingresar con frecuencia en centros hospitalarios psiquiátricos por sufrir una depresión recurrente. Pasó sus últimos años en Columbus, y cuando Menotti le visitó allí en 1982 o 1983, se encontró con un joven amargado e infeliz para el cual la vida le había dado repetidas decepciones. En 1984, a los 45 años de edad, Allen se suicidó tomando una dosis excesiva de fármacos antidepresivos.

Referencias

Enlaces externos

Suicidas de Estados Unidos
Suicidios masculinos
Suicidios en 1984
Actores infantiles de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos
Actores de Oklahoma
Fallecidos en Columbus (Ohio)

Chet Allen (actor infantil)


An Cyperus karisimbiensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Henri Chermezon, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Georg Kükenthal. An Cyperus karisimbiensis in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. k. karisimbiensis
 C. k. longinux

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus karisimbiensis


İstemci (İngilizce Client), Bir ağ üzerinde, sunucu bilgisayarlardan hizmet alan kullanıcı bilgisayarlarıdır. Bilgiye erişim yetkileri sunucu tarafından belirlenir.

Değişik çeşitleri olmakla birlikte önemli sınıflaması
 Şişman/Zengin istemci (İngilizce Fat/Rich client): Yazılımın her seferinde sunucudan bütün istemcilere yüklenmesi ya da bir başka medyadan yüklenmesi gerekir. Örnek: Microsoft Outlook.
 Zayıf istemci (İngilizce Thin client): Sadece sunumla ilgili grafik birimleri (İngilizce widget) ve onların denetim yazılımını içerir. İşle ilgili yazılım sunucudadır. Haberleşme kanalından gönderilen bilgi az olmasına dikkat edilir. Yazılımının bilgisayara yüklenmesi problemi yoktur. Zengin istemciye nazaran daha değişik bilgisayarlarda, hatta mobil gereçlerde de kullanılabilir. Örnek: J2EE/J2ME mimarisiyle yapılmış bir sitenin istemcisi. WEB istemci-sunucu (client-server) sistemi olarak bilinir

İstemci


غازبروم (Открытое Акционерное Общество «Газпром»، OAO غازبروم ، ) هي شركة مساهمة مفتوحة وتعد أكبر شركة استخراج للغاز الطبيعي وواحدة من أكبر الشركات في العالم. والمقر الرئيسي للشركة موجود في مقاطعة شيريوموشكي، بالأكروغ الإداري الجنوبي الغربي، في موسكو. واسم الشركة عبارة عن لفظة مكونة من كلمتين ، وهو يعني «صناعة الغاز». وقد تم إنشاء شركة غازبروم في عام 1989 عندما حولت وزارة صناعة الغاز في الاتحاد السوفيتي نفسها إلى شركة، مع الحفاظ على سلامة كل أصولها. وفي وقت لاحق، تمت خصخصة جزء من الشركة، ولكن في الوقت الحالي، تسيطر الحكومة الروسية على أغلب أصول الشركة.

وفي عام 2011، أنتجت الشركة ما مقداره من الغاز الطبيعي، وهو ما يصل إلى 17 في المائة من إنتاج الغاز في العالم. وبالإضافة إلى ذلك، فقد أنتجت شركة غازبروم 32.3 مليون طن من النفط الخام و12.1 مليون طن من الغاز المتكثف. وقد ساهمت أنشطة شركة غازبروم فيما يصل إلى 8% من إجمالي الناتج المحلي لروسيا في عام 2011.

ويتواجد الجزء الأكبر من حقول إنتاج شركة غازبروم حول خليج أوب في أكروغ يامالو نينيس الذاتية في غرب سيبيريا، في حين أنه من المتوقع أن تكون شبه جزيرة يامال هي منطقة إنتاج الغاز الرئيسية للشركة في المستقبل. وتمتلك شركة غازبروم أكبر نظام نقل للغاز في العالم، حيث تمتد خطوط أنابيب الغاز الخاصة بالشركة إلى 158.200 متر. وتشتمل مشروعات خطوط الأنابيب الكبرى الجديدة التي تقوم بها الشركة على التدفق الشمالي والتدفق الجنوبي.

وتمتلك الشركة شركات فرعية تعمل في العديد من المجالات الصناعية، بما في ذلك التمويل والإعلام والطيران. وبالإضافة إلى ذلك، فإنها تسيطر على أغلبية الحصص في العديد من الشركات.

معلومات تاريخية

1989-1992: البداية

تم إنشاء صناعة منفصلة للغاز السوفيتي في عام 1943. وقد أتاحت الكميات الكبيرة من احتياطيات الغاز التي تم اكتشافها في مناطق سيبيريا والأورال وفولجا في السبعينيات والثمانينيات من القرن العشرين الفرصة للاتحاد السوفيتي لكي يصبح دولة كبرى فيما يتعلق بإنتاج الغاز. وقد كان إنتاج الغاز وتطويره وتوزيعه متمركزًا في يد وزارة صناعة الغاز، التي تم إنشاؤها في عام 1965.

وفي أغسطس من عام 1989، تحت قيادة وزير صناعة الغاز فيكتور تشيرنوميردين، قامت وزارة صناعة الغاز بتحويل نفسها إلى شركة شركة الدولة للغاز غازبروم، التي أصبحت أول مشروع لشركة خاصة بالدولة. وكانت الشركة تخضع لإدارة الدولة، ولكن الآن، تتم ممارسة الإدارة من خلال الأسهم، والتي تمتلك الدولة نسبة 100% منها.

وعندما تفكك الاتحاد السوفيتي في أواخر عام 1991، تم تحويل أصول الدولة السوفيتية السابقة في قطاع الغاز إلى شركات قومية تم إنشاؤها بصفة حديثة، مثل أوكرغازبروم وتركمنغازبروم. وقد احتفظت شركة غازبروم الأصول في روسيا، وتمكنت من تأمين احتكار قطاع الغاز. وفي المقابل، فإن الأصول في قطاع النفط، تم تقسيمها بين العديد من الشركات.

مراجع

وصلات خارجية

تأسيسات سنة 1989 في الاتحاد السوفيتي
تأسيسات سنة 1989 في روسيا
تكتل شركات أسست في 1989
تكتل شركات في روسيا
شركات حكومية روسية
شركات خطوط أنابيب غاز طبيعي
شركات روسية أسست في 1989
شركات زيت الوقود في الاتحاد السوفيتي
شركات طاقة أسست في 1989
شركات غاز طبيعي في الاتحاد السوفيتي
شركات غاز طبيعي في روسيا
شركات متعددة الجنسيات مقرها الرئيسي في روسيا
شركات مدرجة في بورصة موسكو
شركات مقرها موسكو
شركات موارد غير متجددة أسست في 1989
شركات نفط روسية
شركات وطنية للنفط والغاز
علامات تجارية روسية

غازبروم


An Arisaema laminatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Ludwig von Blume. An Arisaema laminatum in nahilalakip ha genus nga Arisaema, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Arisaema

Arisaema laminatum


Born to Race heißen die Filme
 Born to Race (1987), US-amerikanischer Actionfilm von James Fargo
 Born to Race (2011), US-amerikanischer Actionfilm von Alex Ranarivelo
 Born 2 Race – Fast Track, US-amerikanischer Film aus dem Jahr 2014

Born to Race


Sound level refers to various logarithmic measurements of audible vibrations and may refer to:

Sound exposure level, measure of the sound exposure of a sound relative to a reference value
Sound power level, measure of the rate at which sound energy is emitted, reflected, transmitted or received, per unit time
Sound pressure level, measure of the effective pressure of a sound relative to a reference value
Sound intensity level, measure of the intensity of a sound relative to a reference value
Sound velocity level, measure of the effective particle velocity of a sound relative to a reference value

See also
 Level (logarithmic quantity)
 Loudness
 Volume (disambiguation)
 Line level

Sound level


Daiki Kogure (født 17. maj 1994) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Ehime FC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Daiki Kogure


La Sitch zaporogue (en ,  ;  ; en ), aussi connue sous le nom de , , soit les terres franches de l'ost de basse Zaporoguie, était un régime politique semi-autonome et un proto-État cosaque qui exista entre les .

Il fonctionna en tant qu'État stratocratique indépendant au sein de l'Hetmanat cosaque pendant plus de cent ans .

La Sitch zaporogue était centrée sur la région aujourd'hui située autour du réservoir de Kakhovka et s'étendait sur le cours inférieur du Dniepr, en Ukraine. À différentes périodes, la région est passée sous la souveraineté de la république des Deux Nations, de l'Empire ottoman, du tsarat de Russie et de l'Empire russe.

En 1775, peu de temps après que la Russie eut annexé les territoires qui lui avaient été cédés par l'Empire ottoman en vertu du traité de Küçük Kaynarca (1774), Catherine la Grande dissout la Sitch. Son territoire est incorporé au gouvernement de Nouvelle Russie.

Le terme de Sitch zaporogue peut également faire référence de manière métonymique et informelle à l'ensemble de l'organisation militaro-administrative de l'ost des cosaques zaporogues.

Nom
Le nom « Zaporoguie » fait référence à l'organisation militaire et politique des cosaques et à la localisation de leur territoire autonome « au-delà des rapides » (za porohamy) du fleuve Dniepr. Les rapides du Dniepr étaient un portage majeur sur la route commerciale Nord-Sud du Dniepr. Le terme « sitch » est un nom lié au verbe slave oriental setch' (сѣчь) – « hacher » ou « couper » ; il peut avoir été associé aux palissades en bois à pointes acérées habituellement dressées autour des colonies cosaques.

La Zaporoguie était située dans la région du réservoir de Kakhovka, dans le Sud-Est de l'Ukraine actuelle (une grande partie de son territoire est maintenant submergée par le réservoir). La zone était également connue sous le terme historique de Plaines sauvages.

Histoire

Un précurseur possible de la Sitch zaporogue était une fortification (sitch) construite sur l'île de Tomakivka au milieu du Dniepr dans l'actuelle région de Zaporoguie en Ukraine. Cependant, il n'y a à l'heure actuelle aucune preuve directe de l'existence de la Sitch de Tomakivka, alors que des données indirectes suggèrent qu'à l'époque de cette hypothétique Sitch de Tomakivka, la Sitch zaporogue n'existait quant à elle pas encore.

L'histoire de la Sitch zaporogue se subdivise en six périodes :

 l'émergence de la Sitch (construction du château de Khortytsia) (1471–1583)
 annexion à la province de Petite-Pologne (Voïvodie de Kiev) (1583–1657)
 lutte contre la Rzeczpospolita, l'Empire ottoman et le Khanat de Crimée pour l'indépendance de la partie ukrainienne de la Pologne (1657–1686)
 la lutte avec la Crimée, l'Empire ottoman et la Russie pour préserver l'identité cosaque (1686–1709)
 bras de fer avec le gouvernement russe lors de ses tentatives d'annuler l'autonomie gouvernementale de la  Sitch ; puis chute finale de celle-ci (1734–1775)
 Formation d'une Sitch danubienne en dehors de l'Empire russe et tentatives des cosaques de rentrer en Ukraine (1775–1828)

Formation

La Sitch zaporogue est apparue en tant que méthode de défense des colons slaves contre les raids fréquents et dévastateurs des Tatars de Crimée, qui capturaient et réduisaient en esclavage des centaines de milliers d'Ukrainiens, de Biélorusses et de Polonais au cours d'opérations appelées « la récolte de la steppe ». Les Ukrainiens formèrent une force d'autodéfense, les cosaques, assez féroces pour arrêter les hordes tatares, et construisirent des camps fortifiés (sitchi) qui furent plus tard réunis pour former une forteresse centrale, la Sitch zaporogue.

Le prince Dmytro Vychnevetsky établit en 1552 la première Sitch zaporogue sur l'île de Mala Khortytsia, construisant une forteresse à Niz Dnieprovsky et y plaçant une garnison cosaque. Les forces tatares détruisirent cette première forteresse en 1558. La Sitch de Tomakivka fut construite sur une île maintenant inondée située plus au Sud, près de la ville moderne de Marhanets ; les Tatars la rasèrent également, en 1593. Une troisième sitch vit rapidement le jour sur l'île de Bazavlouk, laquelle survécut jusqu'en 1638, date à laquelle elle fut détruite par un corps expéditionnaire polonais réprimant un soulèvement cosaque. Ces premières installations, fondés au , étaient déjà assez complexes pour constituer un premier proto-état.

Lutte pour l'indépendance

Les cosaques zaporogues ont été inclus dans la voïvodie de Kiev de 1583 à 1657, laquelle faisait partie de la province de Petite-Pologne de la couronne polonaise. Cependant, ils vivaient mal la domination polonaise. Une des raisons en était la différence religieuse, les cosaques étant chrétiens orthodoxes alors que les Polonais étaient pour la plupart catholiques. Les Zaporogues se sont bien vite engagés dans une longue lutte pour l'indépendance vis-à-vis des puissances voisines, que ce soit la Rzeczpospolita, l'Empire ottoman, le Khanat de Crimée ou le Tsarat de Russie (devenu plus tard l'Empire russe). La Sitch devient le centre de la vie cosaque ; elle est gouvernée par le Conseil (Rada) de la Sitch et son Kosh Ataman (ou Hetman).

En 1648, Bohdan Khmelnytsky capture une sitch à Mykytyn Rih, près de l'actuelle Nikopol. De là, il lance son soulèvement contre l'État polono-lituanien : en découle la création de l'Hetmanat cosaque (1649–1764). Après le traité de Pereïaslav en 1654, l'ost zaporogue est divisé en deux : d'un côté l'Hetmanat, avec sa capitale à Tchérine ; et de l'autre la région plus autonome de la Zaporoguie, qui a continué de s'articuler autour de la Sitch. Au cours de cette période, la Sitch en tant que telle a changé plusieurs fois d'emplacement. Une nouvelle Sitch (la « vieille Sitch ») est bâtie en 1652 à l'embouchure de la rivière Tchortomlyk. En 1667, la trêve d'Androussovo fit de la Sitch et de la Zaporoguie un condominium dirigé conjointement par la Russie et la Pologne-Lituanie.

Sous le règne de Pierre le Grand, des cosaques ont été utilisés pour la construction de canaux et de lignes de fortification dans le nord de la Russie. On estime que 20 à  d'entre eux ont été mobilisés chaque année. Ces travaux forcés ont entraîné un taux de mortalité élevé chez les constructeurs, et seuls 40 % environ de ces cosaques sont rentrés chez eux.

Après la bataille de Poltava de 1709, la « vieille Sitch » est détruite et Batouryn, la capitale de l'hetman Ivan Mazepa, est rasée. Une autre sitch a bien été construite à l'embouchure de la rivière Kamianets, mais elle est détruite dès 1711 par le gouvernement russe. Les cosaques s'enfuient alors vers le khanat de Crimée pour éviter les persécutions et fondent en 1711 la Sitch d'Olechky. En 1734, ils ont été autorisés à retourner dans l'Empire russe. Souffrant des discriminations en Crimée, les cosaques acceptent l'offre de retour et construisent une autre Sitch à proximité de Tchortomlyk : la « nouvelle Sitch ». La population de la région des steppes s'élevait à environ  en 1768.

Se sentant menacée par l'indépendance de la Sitch, la Russie abolit l'Hetmanat en 1764. La classe des officiers cosaques est incorporée à la noblesse impériale russe (Dvoryanstvo). Cependant, les cosaques de base, y compris une partie substantielle des anciens Zaporogues, sont réduits au statut de paysan. La tension monte encore lorsque le besoin d'une frontière Sud cesse de se faire sentir après l'annexion de la Crimée par la Russie. La colonisation de la Nouvelle-Russie par des colons serbes et roumains parrainés par la Russie engendre un nouveau conflit. L'ennemi tatar vaincu, les cosaques zaporogues deviennent inutiles. L'armée russe détruit finalement la Sitch zaporogue en 1775 et incarcère l'ataman Kalnychevsky.

Destruction et après-coup

En mai 1775, le général russe Peter Tekeli reçoit de Grigory Potemkine l'ordre d'occuper et de détruire la Sitch zaporogue, ainsi qu'en avait décidé la tsarine Catherine la Grande. Le 5 juin 1775, Tekeli encercle la Sitch avec de l'artillerie et de l'infanterie. Les Zaporogues décident de se rendre. La Sitch est officiellement dissoute par le manifeste du 3 août 1775 de la tsarine Catherine, et est rasée.

Certains membres de la classe des officiers cosaques, les starshyna, sont intégrés à la noblesse russe héréditaire et reçoivent d'immenses terres malgré leurs tentatives précédentes de déplacer la Sitch en Amérique du Nord ou en Australie. Sous la direction d'une starshyna nommée Lyakh, un complot est organisé, qui permet à environ  Zaporogues de fuir, certains se rendant dans le delta du Danube où ils forment la Sitch danubienne, un protectorat de l'Empire ottoman. D'autres partent pour la Hongrie où ils forment une Sitch sous la protection de l'Empire autrichien. Selon le folklore, certains cosaques s'exilent à Malte, car les otamans et d'autres membres supérieurs de la starshyna se considéraient comme une sorte de chevalerie maltaise.

Le chef de l'ost zaporogue Petro Kalnyshevsky est arrêté et exilé aux îles Solovetsky (où il vécut jusqu'à l'âge de 112 ans). Quatre starshynas de haut niveau sont déportés, mourant plus tard dans des monastères sibériens. Les starshynas de niveau inférieur qui sont restés et sont passés du côté russe ont reçu des grades militaires et tous les privilèges qui les accompagnaient, et ont été autorisées à rejoindre les régiments de hussards et de dragons. La plupart des cosaques ordinaires sont devenus des paysans et parfois même des serfs.

En 1780, après avoir dissous l'ost des cosaques zaporogues, le général Grigorii Potemkine, tente de rassembler et de réorganiser les cosaques sur une base volontaire, et ces derniers aident à défendre l'Ukraine contre les Turcs durant la guerre russo-turque de 1787-1792.  d'entre eux sont réunis, qui deviendront les Cosaques de la mer Noire. Une fois le conflit terminé, plutôt que de permettre aux cosaques de s'installer dans le sud de l'Ukraine, le gouvernement russe décide de les relocaliser sur le fleuve Kouban. En 1860, on les rebaptise Cosaques du Kouban.

L'écrivain ukrainien Adrian Kaschenko (1858–1921) et l'historienne Olena Apanovitch notent que l'abolition de la Sitch a eu un fort effet symbolique et que les souvenirs de l'événement sont longtemps restés présents dans le folklore local.

L'Ukraine a fondé en 1983 le musée des cosaques de Zaporijjia.

Organisation et gouvernement

L'ost zaporogue était dirigé par le conseil (Rada) de la Sitch qui élisait un Kosh Otaman au poste de chef. Ce dernier était aidé par un secrétaire en chef (pysar), un juge en chef, et un archiviste en chef. Pendant les opérations militaires, l'Otaman exerçait un pouvoir illimité et était soutenu par son état-major. Il décide d'un commun accord avec la Rada de soutenir certains Hetmans (comme Bohdan Khmelnytsky) ou d'autres chefs d'État.

Certaines sources qualifient la Sitch zaporogue de « république cosaque », parce que le plus haut pouvoir en son sein appartenait à l'assemblée de tous ses membres, et ses dirigeants (starshyna) étaient élus. Les cosaques formaient une société (hromada) qui se composait de « kourines » (de bataillons de plusieurs centaines de cosaques). Un tribunal militaire cosaque punissait sévèrement la violence et le vol entre pairs, l'introduction de femmes dans la Sitch, la consommation d'alcool en période de conflit, et d'autres délits. L'administration de la Sitch installait des églises et de écoles orthodoxes pour permettre l'éducation religieuse et laïque des enfants.

La population de la Sitch était cosmopolite, comprenant des Ukrainiens, des Moldaves, des Tatars, des Polonais, des Lituaniens, des Juifs, des Russes, et de nombreuses autres ethnies. La structure sociale en était complexe, composée de nobles et de boyards démunis, de szlachcic (nobles polonais), de marchands, de paysans, de hors-la-loi en tous genres, d'esclaves en fuite des galères turques et de serfs en fuite (comme le polkovnyk [colonel] Pivtorakojoukha). Certains de ceux qui n'étaient pas acceptés dans l'ost formaient leurs propres bandes et prétendaient également être des cosaques. Cependant, après le soulèvement de Khmelnytsky, ces formations ont largement disparu et ont été intégrées dans la société du Hetmanat.

Armée et art de la guerre
Les cosaques ont développé une grande flotte de navires rapides et légers. Leurs campagnes visaient les riches cités sur les rives de la mer Noire de l'Empire ottoman, et les menèrent plusieurs fois jusqu'à Constantinople et Trébizonde.

Références

Ouvrages cités

Liens externes
 Zaporozhian Sich - Encyclopédie de l'Ukraine

Division administrative fondée en 1552
Ancien État non reconnu ou largement non reconnu
Histoire de l'Ukraine
Cosaques d'Ukraine
République des Deux Nations
Division administrative disparue au XVIIIe siècle
Tsarat de Russie
Empire russe
Relations entre la Russie et l'Ukraine
Relations entre la Pologne et l'Ukraine
Mouvement indépendantiste ukrainien
Armée zaporogue
Sitch zaporogue

Sitch zaporogue


Casualties of Cool debitantski je studijski album kanadskog country rock dua Casualties of Cool, koji čine glazbenici Devin Townsend i Ché Aimee Dorval. Objavljen je 14. svibnja 2014. Označio je odmak od prijašnjih Townsendovih radova jer je konceptualni album koji se sastoji od pjesama nadahnute countryjem, blues rockom i ambijentalnom glazbom.

Na uratku su svirali i gostujući glazbenici, među kojima su bubnjar Morgan Ågren iz Kaipe, flautistica Kat Epple iz Emerald Weba i saksofonist Jørgen Munkeby iz Shininga. Djelomično je financiran pomoću PledgeMusica, mrežnog mjesta za masovno financiranje.

Pozadina
Projekt Casualties of Cool službeno je najavljen 2012., nakon objave Epiclouda, premda je Townsend radio na njemu od 2010. U rujnu 2012. Townsend je izjavio: "Casualties of Cool je duo koji činimo ja i Ché. Zvuči poput ukletih pjesama Johnnyja Casha. To je kasnonoćna glazba, zvuči posve odvojeno od svega i drugačije je od svega što sam dosad snimio. Ché je zaslužna za većinu glavnih vokalnih dionica. [Taj album] vjerojatno najiskrenije odražava tko sam u ovom trenutku života". Kasnije je komentirao da Casualties of Cool sadrži "glazbu najbližu njegovu srcu", album je nazvao "posebnim", "jednom od najomiljenijih stvari kojima se ikad bavio" i "prilično zadovoljavajućim". Također je izjavio da je u pitanju "njemu vrlo potrebna ozbiljna glazba" i vrlo važan projekt koji ne želi požurivati.

U kolovozu 2013. Townsend je najavio da je Casualties of Cool dovršen i "spreman za masteriranje", no početkom studenog te godine napomenuo je da je ipak i dalje u procesu miksanja. Dana 19. studenog 2013. komentirao je da je album dovršen i da slijede masteriranje i kompiliranje bonus materijala na zaseban disk. Bonus disk sastoji se od preostalih pjesama s glavnog albuma, kao i pjesama s albuma Ghost 2, neobjavljene kompilacije preostalih pjesama s Ghosta. Uradak je izvorno trebao biti objavljen u travnju 2014., ali je kasnije datum objave odgođen na svibanj 2014. Townsend je u veljači 2014. spomenuo da je nekoliko puta mijenjao miks nakon što je album poslan na masteriranje. Godine 2012. izjavio je da će to biti šesti i posljednji u nizu albuma Devin Townsend Projecta, no u veljači 2014. potvrdio je da je Casualties of Cool odvojen projekt, nezavisan od Devin Townsend Projecta i njegova samostalnog materijala. Također je pokrenuo masovno financiranje kako bi podržao objavu albuma. Kampanja financiranja započela je 22. veljače 2014. na PledgeMusicu i istog je dana potvrđeno da je datum objave albuma 14. svibnja 2014. Ubrzo je postignut cilj, a sav dodatan novac uložen je u Townsendove ostale projekte.

Koncept
Townsend je izjavio da album govori o putniku kojeg privuče živ planet koji se hrani njegovim strahovima. Putnika utješi stari radioprijamnik, a zatim i stari fonograf. Na koncu se suoči sa svojim strahom i njegova "snaga volje zbog koje se nije prepustio strahu" oslobodi ženu koju je planet čuvao u sebi, koja pak oslobodi njegovu dušu.

Bonus CD
Deluxe inačica albuma sastoji se i od bonus diska odbačenih pjesama i alternativnih inačica. Većina je materijala napisana u vrijeme kad i pjesme s glavnog diska; pjesma "Fight" izvorna je verzija skladbe "Flight" na kojoj pjeva Townsend, a i drugačije završava. Međutim, "Drench", "Mend", "Perspective" i "Moonshine" preostale su pjesme s planiranog, ali na koncu odbačenog nastavka albuma Ghost pod imenom Ghost 2. Među ostalim pjesama koje su se trebale pojaviti na Ghostu 2 su "Radial Highway" (objavljena u box setu Contain Us i kao bonus pjesma na iTunesovoj inačici Ghosta), "Fall" (objavljena na SoundCloudu marke Mackie), i "Watch You" (objavljena u box setu Contain Us). K tome, "Drench" je objavljena na Townsendovu SoundCloudu, dok je prvih pet pjesama s Ghosta 2 objavljeno u MP3 formatu

Ekskluzivni sadržaj za članove PledgeMusica
Tijekom grupnog financiranja Casualties of Coola na PledgeMusicu različit je dodatan sadržaj isporučen svakome tko je album financirao bilo kojom svotom novca. Među tim sadržajima bio je i USB štapić u obliku kosti na kojem se nalaze dvije bonus pjesme nastale za vrijeme snimanja Casualties of Coola, kao i pjesme s prvog diska poredane na drugačiji način. Na njemu se nalazi i tekstualni dokument u kojem je Townsend objasnio taj različit poredak; spomenuo je da je svaku pjesmu produljio dodavanjem novih instrumentala i ambijentalnih dijelova i da zbog toga pjesme prirodnije teku jedna u drugu. Među tim prilagođenim pjesmama nalazi se i "Gone Is Gone" s drugog diska, koja se prvotno trebala pojaviti na prvom disku (nakon "Forgive Me" i prije "Broken"). Međutim, zbog ograničenog prostora na CD-u nije se pojavila na glavnom albumu. "Cold Feet" opisana je kao B-strana, a "Thing" podsjeća na pjesme na albumu Ki, ali uz produkciju Casualties of Coola. Iako se odlikuje ambijentalnošću tipičnom za oba diska Casualties of Coola, žešća je i više nalik ostalom Townsendovu radu od bilo koje druge pjesme na tom albumu. Dorval ne sudjeluje ni na "Cold Feet" ni na "Thing". Ondje se nalaze i dvije dokumentarne snimke zvuka u kojima se objašnjavaju prvi i drugi disk i zajedno traju preko dva sata. Ti su dodatni sadržaji uključeni i u box set PledgeMusica.

Reizdanje
Album je 15. siječnja 2016. reizdan diljem svijeta; uz to je izdanje objavljen i DVD s videosnimkama koncerta koji se održao 2014. u londonskom Union Chapelu.

Recenzije
Sputnikmusic je naveo Casualties of Cool kao sedmi najbolji album 2014. i komentirao: "Ukratko, to je album koji biste morali poslušati čim budete u prilici. Dodatno potvrđuje Devina Townsenda kao jednog od današnjih najuspjelijih i najgenijalnijih glazbenika." Na tom je mrežnom mjestu album dobio ocjenu 5 od 5.

Popis pjesama

Osoblje

Casualties of Cool
Devin Townsend – vokali, gitara, bas-gitara, ambijentalni zvukovi, miksanje, tonska obrada
Ché Aimee Dorval – vokali, akustična gitara, tonska obrada
Morgan Ågren – bubnjevi, udaraljke, tonska obrada
Ostalo osoblje
Johannes Oscarsson – tonska obrada
Jonatan Sandberg Forsgren – tonska obrada
Randy Slaugh – tonska obrada; aranžman i produkcija gudačkih glazbala
Ken Dudley – tonska obrada
Mattias Eklund – miksanje, tonska obrada,
Troy Glessner – masteriranje
Travis Smith – ilustracije

Dodatni glazbenici
Kat Epple – flauta, drvena puhačka glazbala, tonska obrada
Jørgen Munkeby – saksofon, tonska obrada
Dave Young – dodatne klavijature, tonska obrada
Mike St-Jean – dodatni bubnjevi, tonska obrada
Jeff Schmidt – dodatna bas-gitara
The Sångkraft Chamber Choir – zborski vokali
Leif Åkesson – dirigent zbora
Jennifer Allen – violina
Emily Rust – violina
Ariel Loveland – violina
Joseph Bingham – violina
Sara Bauman – violina
Rachel Sorensen – violina
Sarah Abbott – violina
Mark Shipley – viola
Julie Slaugh – viola
Kelsey Georgeson – viola
Chris Morgan – violončelo
Robert Willes – violončelo
Elizabeth Clarke – violončelo
Michael Rollins – violončelo

Izvori

Albumi iz 2014.
Albumi Devina Townsenda

Casualties of Cool


Velika nagrada Abu Dhabija (Formula 1 2018 Etihad Airways Abu Dhabi Grand prix) je bila dvadeset i prva utrka, ujedno i posljednja, prvenstva Formule 1 2018.

Sudionici utrke

* Zamjena, treći vozač

Izvještaj

Treninzi

Kvalifikacije

Utrka

Najbrža vremena treninga

Rezultati kvalifikacija

Rezultati utrke

Zanimljivosti

Vozači

Konstruktori

Poredak nakon 21 od 21 utrke

Izvori

Vanjske poveznice

Abu Dhabi-2018
Abu Dhabi

Velika nagrada Abu Dhabija 2018.


Festival dalmatinskih klapa Omiš 1971. bila je glazbena manifestacija klapskog pjevanja u Omišu u Hrvatskoj. Festival se održao 17. – 18. srpnja 1971. godine.

Natjecale su se sljedeće muške klape:

Napomene:

Nagrade

Večer novih skladbi
Večer novih skladbi
Zlatna plaketa autoru najuspješnije skladbe
 Skladba Jube moja - glazba: Zdenko Runjić; tekst: Tomislav Zuppa; izveo Oktet Dalmacijacement, Vranjic

Plaketa za najbolju izvedbu
 Klapa lučica (m) - Splitza skladbu Misto moje malo - glazba i tekst: Krešimir Čvrljak

Zlatna plaketa publike
 Skladba Uz ražanj i žmul - glazba i tekst: Ante Nižetić - izveo Oktet Dalmacijacement, Vranjic

Završna večer klapa

1. Nagrada stručnog žirija - zlatni štit s grbom Grada Omiša:
 Klapa Tramuntana, Biograd

2. Nagrada stručnog žirija - srebrni štit s grbom Grada Omiša:
 Klapa Trogir, Trogir

3. Nagrada stručnog žirija - brončani štit s grbom Grada Omiša:
 Klapa Srdela, Makarska

1. Nagrada publike - zlatni omiški leut
 Klapa Maestral, Dubrovnik

2. Nagrada publike - srebrni omiški leut
 Klapa Trogir, Trogir

3. Nagrada publike - brončani omiški leut
 Oktet Dalmacijacement, Vranjic

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice

1971

Festival dalmatinskih klapa – Omiš 1971.


بيت فارنسورث (Farnsworth House)، تصميم وبناء لودفيغ ميس فان دير روه بين 1945-51، هو مكون من غرفة واحدة لتمضية عطلة نهاية الأسبوع, واقع في المناطق الريفية، على بعد 55 ميلا (89 كيلومترا) جنوب غرب وسط مدينة شيكاغو. على مساحة 60 فدان (240،000 m2). الموقع متاخم لنهر فوكس جنوب مدينة بلانو، إلينوي. هذا المنزل من الفولاذ والزجاج قام بتكليفه الدكتور إديث فارنسورث، التي رغبتها في مكان يمكنها من التمتع بالطبيعة وبهواياتها مثل العزف على العود، وترجمة الشعر. لميس أنشاء لها على 1،500 قدم مربع (140 m2) منزل يعتبر أيقونة وتحفة العمارة الحداثية.
عُين البيت كمعلم تاريخي وطني في عام 2006، بعد أن ضُم إلى السجل الوطني للأماكن التاريخية في عام 2004. حاليا المنزل يستخدم كمتحف تاريخي للحفاظ على معالم إلينوي.

مراجع

السجل الوطني للأماكن التاريخية في مقاطعة كيندال (إلينوي)
بلانو (إلينوي)
تأسيسات سنة 1951 في إلينوي
عمارة عقد 1950 في الولايات المتحدة
عمارة متاحف في الولايات المتحدة
متاحف الولايات المتحدة الأمريكية
متاحف في مقاطعة كيندال (إلينوي)
منازل اكتملت في 1951
منازل في السجل الوطني للأماكن التاريخية في إلينوي
منازل في مقاطعة كيندال (إلينوي)

منزل فارنسورث


O familie Hirayama, denumită și familie de asteroizi, este un grup de planete minore care împart aceleași elemente orbitale similare, precum sunt semiaxa majoră, excentricitatea sau înclinația orbitală. Membrii aceluiași grup se presupun că sunt fragmente rezultate din coliziuni trecute ale unor asteroizi.

Într-un mod strict, adeziunea unui asteroid la o familie dată se face prin analiza propriilor sale elemente orbitale, mai degrabă decât prin elementele orbitale osculatoare, acestea din urmă variind, în mod regulat, pe scări de timp de mai mult de zeci de mii de ani. Cât despre elementele orbitale proprii, acestea sunt constante legate de mișcare presupuse că rămân cvasiconstante pe perioade de cel puțin mai multe zeci de milioane de ani.

Astronomul japonez Kiyotsugu Hirayama (1874–1943) a fost primul care a estimat elementele proprii ale asteroizilor, și a identificat primul mai multe familii principale în 1918.

Kiyotsugu Hirayama a identificat mai întâi familia Coronis, familia Eos și familia Themis, apoi, mai târziu, a recunoscut și familiile Flora și Maria.

Note

Vezi și
 Liste de familii de asteroizi și de obiecte minore în articolul consacrat obiectelor minore.

Familie Hirayama


An Sarcostoma subulatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Sarcostoma subulatum in nahilalakip ha genus nga Sarcostoma, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Sulawesi. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sarcostoma

Sarcostoma subulatum


Jack Handey (born February 25, 1949) is an American humorist. He is best known for his "Deep Thoughts by Jack Handey", a large body of surrealistic one-liner jokes, as well as his "Fuzzy Memories" and "My Big Thick Novel" shorts, and for his deadpan delivery. Although many assume otherwise, Handey is a real person, not a pen name or character.

Career
Handey's earliest writing job was for a newspaper, the San Antonio Express-News. He lost the job after writing an article that, in his words, "offended local car dealerships". His first comic writing was with comedian Steve Martin. According to Martin, Handey got a job writing for Saturday Night Live (SNL) after Martin introduced him to the show's creator, Lorne Michaels. For several years, Handey worked on other television projects: the Canadian sketch series Bizarre in 1980, the 1980 Steve Martin television special Comedy Is Not Pretty!, and Lorne Michaels' short-lived sketch show on NBC called The New Show in 1984. Handey returned to Saturday Night Live in 1985 as a writer.

Deep Thoughts
Handey's "deep thoughts" were first published in an untitled essay in Omni magazine in November 1983. In April 1984, National Lampoon published a piece titled "Deep Thoughts". Additional Deep Thoughts appeared in the October and November 1984 editions, as well as in the short-lived Army Man comedy magazine, while more appeared in 1988 in The Santa Fe New Mexican newspaper. The one-liners were to become Handey's signature work, notable for their concise humor and outlandish hypothetical situations. For example:

If trees could scream, would we be so cavalier about cutting them down? We might, if they screamed all the time, for no good reason.
The crows seemed to be calling his name, thought Caw.

Handey's work next showed up in the Michael Nesmith-produced TV series Television Parts in the format which later became famous on Saturday Night Live (though in Television Parts, Nesmith provided the narration). Some of these segments appeared in the compilation video of that program, Doctor Duck's Super Secret All-Purpose Sauce.

Between 1989 and 1990, Deep Thoughts were shown during commercial breaks on The Comedy Channel with Handey's narration.

Between 1991 and 1998, Saturday Night Live included Deep Thoughts on the show as an interstitial segment (between sketches). Introduced by Phil Hartman and read live by Handey (neither actually appeared on screen), the one-liners proved to be extremely popular. Hartman intoned "And now, Deep Thoughts, by Jack Handey...", and peaceful easy listening music played while the screen showed soothing pastoral scenes, much like a New Age relaxation video. Handey then read the Deep Thought as the text to it scrolled across the screen. They became an enduring feature of SNL, which often had multiple Thoughts in each episode, and made Handey a well-known name.

Other SNL work
Other Handey creations that appeared on SNL include the Unfrozen Caveman Lawyer, "Fuzzy Memories" which depicted reenactments of a twisted childhood memory and aired in the late 1990s, and the short-lived "My Big Thick Novel", which were spoken excerpts from a very long book in the style of "Deep Thoughts" and which aired during SNL's 2001–03 seasons.

Handey is also credited with creating Toonces the Driving Cat, the cat who could drive a car, although not very well. The recurring skit originated in 1989 with Steve Martin and Victoria Jackson as the crash-prone kitten's owners. In 1992 NBC aired a half-hour Toonces special. Handey, who lived with a real cat by the same name, once said he could not remember exactly how he dreamed up the premise. He said, "It was just one of those free association ideas you write down and look at later and think, 'Maybe.

Further writing
In early April 2008, Handey published his first collection of magazine humor pieces, What I'd Say to the Martians and Other Veiled Threats. Associated Press critic Jake Coyle wrote, "With absurdist musings such as these, Handey has established himself as the strangest of birds: a famous comedian whose platform is not the stage or screen, but the page." Handey subsequently became a regular contributor to The New Yorker Shouts and Murmurs section.

On July 16, 2013, Handey's first novel, The Stench of Honolulu, was released by publisher Grand Central.

Personal life
Handey was born in San Antonio, Texas, in 1949. He graduated from Eastwood High School in El Paso, Texas, where he was the editor of the school newspaper, Sabre.

Handey and his wife, Marta Chavez Handey, live in Santa Fe, New Mexico. Previously, the Handeys had lived in the Chelsea neighborhood of Manhattan, New York City.

Bibliography

Books
 Deep thoughts : inspiration for the uninspired (1992) Berkley,
 Deeper thoughts : all new, all crispy (1993) Hyperion
Deepest Thoughts: So Deep they Squeak (1994). Hyperion,
Fuzzy Memories (1996). Andrews McMeel Publishing,  – a collection of "stories from Handey's childhood"
Fuzzy Memories: CD-Rom (2003). Disc Us Books Inc,  - An Emersa*Plus Reader/Viewer E-book that contains all of the text and pictures from the original book plus "new memories," 28 videos of "Jack's home movies", and 60 audio files of Jack reading selected stories.
The Lost Deep Thoughts: Don't Fight the Deepness (1998), Hyperion,
What I'd Say to the Martians and Other Veiled Threats (2008), Hyperion,
The Stench of Honolulu: A Tropical Adventure (2013), Grand Central,
Please Stop the Deep Thoughts (2017), Berkley,

Essays and reporting

———————
Notes

Television writing
Steve Martin: Comedy Is Not Pretty! (1980)
Prime Times (1983)
The New Show (1984)
Television Parts Home Companion (1985) - sequel to Elephant Parts by Michael Nesmith)
Doctor Duck's Super Secret All-Purpose Sauce (1986) - another sequel to Elephant Parts by Michael Nesmith
Saturday Night Live (1985–1998 and 2001–2002)

References

External links

 Jack Handey's articles at The New Yorker

1949 births
20th-century American comedians
20th-century American male writers
21st-century American comedians
21st-century American male writers
21st-century American novelists
American humorists
American male comedians
American male television writers
American television writers
Comedians from Texas
Living people
People from Chelsea, Manhattan
People from El Paso, Texas
People from Santa Fe, New Mexico
Primetime Emmy Award winners
Screenwriters from Texas
The New Yorker people
University of Texas at El Paso alumni
Writers from San Antonio

Jack Handey


A Colômbia está programada para competir nos Jogos Pan-Americanos de 2023 em Santiago, no Chile, de 20 de outubro a 5 de novembro de 2023. Será a 19.ª aparição da Colômbia nos Jogos Pan-Americanos, tendo participado de todas as edições desde a estreia dos Jogos, em 1951.

Atletas
Abaixo está a lista do número de atletas (por gênero) participando dos jogos por esporte/disciplina.

Basquetebol

3x3

Feminino

A Colômbia qualificou uma equipe feminina (de 4 atletas) após vencer os Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021.

Sumário

Beisebol

A Colômbia qualificou uma equipe masculina (de 24 atletas) após vencer os Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021.

Sumário

Boliche

A Colômbia qualificou uma equipe completa de dois homens e duas mulheres através dos Jogos Sul-Americanos de 2022, realizados em Assunção, Paraguai.

Boxe

A Colômbia qualificou sete boxeadores (três homens e quatro mulheres) após atingir a final dos Jogos Sul-Americanos de 2022. A Colômbia classificou um boxeador após vencer a respectiva categoria nos Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021.

Masculino

Feminino

Canoagem

Velocidade
A Colômbia qualificou um total de cinco canoístas de velocidade (três homens e duas mulheres).

Masculino

Feminino

Caratê

A Colômbia qualificou uma equipe de 10 caratecas (5 homens e 5 mulheres) através do Campeonato Centro-Americano e do Caribe de 2023 e do Campeonato Pan-Americano de 2023.

Kumite

Kata

Ciclismo

A Colômbia classificou 38 ciclistas (18 homens e 20 mulheres).

BMX

Corrida

Estilo livre

Estrada
A Colômbia classificou dois ciclistas na estrada após vencerem os eventos nos Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021. A Colômbia também classificou cinco ciclistas no Campeonato Pan-Americano.

Mountain bike
A Colômbia classificou uma ciclista no mountain bike após vencer o evento nos Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021. A Colômbia também classificou quatro atletas durante o Campeonato Pan-Americano de 2023.

Pista

Velocidade

Perseguição

Keirin

Madison

Omnium

Esgrima

A Colômbia classificou uma equipe completa de 18 esgrimistas (nove homens e nove mulheres), após todas as seis equipes terminarem entre os sete primeiros no Campeonato Pan-Americano de Esgrima de 2022 em Assunção, Paraguai.

Individual
Masculino

Feminino

Equipe

Esqui aquático

A Colômbia classificou dois wakeboarders (um de cada gênero) durante o Campeonato Pan-Americano de 2022.

A Colômbia também classificou quatro esquiadores aquáticos após o Campeonato Pan-Americano de Esqui Aquático de 2022.

Esqui aquático
Masculino

Feminino

Wakeboard
Masculino

Feminino

Futebol

Masculino

A Colômbia classificou uma equipe masculina (de 18 atletas) com uma rodada de antecedência da final do Campeonato Sul-Americano de Futebol Sub-20 de 2023, fechando em 3° lugar.

Sumário

Ginástica

Artística
A Colômbia qualificou uma equipe completa de 10 ginastas (cinco homens e cinco mulheres) no Campeonato Pan-Americano de 2023.

Masculino
Classificação individual e por equipes

Legenda de classificação: Q = Classificado para a final por aparelhos

Feminino
Classificação individual e por equipes

Legenda de classificação: Q = Classificado para a final por aparelhos

Rítmica
A Colômbia qualificou duas ginastas rítmicas no individual e cinco ginastas para o evento de conjuntos (sete mulheres no total).

Individual

Conjunto

Trampolim
A Colômbia qualificou dois atletas (um homem e uma mulher) através do Campeonato Pan-Americano de 2023.

Levantamento de peso

A Colômbia qualificou 14 halterofilistas (oito homens e seis mulheres).

 Masculino

 Feminino

Lutas

A Colômbia classificou quatro lutadores (Livre masculino: 57 kg e 86 kg), (Greco-romana: 67 kg e 87 kg)através do Campeonato Pan-Americano de Lutas de 2022 realizado em Acapulco, México. A Colômbia também classificou dois lutadores (Greco-romana: 60 kg), (Livre feminino: 68 kg) após vencer as respectivas categorias nos Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021.

Masculino

Feminino

Natação

A Colômbia classificou um nadador masculino para a competição de águas abertas durante os Jogos Sul-Americanos de 2022. A Colômbia também classificou três nadadores (dois homens e uma mulher) após vencerem os respectivos eventos durante os Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021.

 Masculino

 Feminino

Natação artística

A Colômbia classificou uma equipe completa de nove nadadoras artísticas após conquistar medalhas de prata nos Jogos Sul-Americanos de 2022.

Patinação sobre rodas

Artística
A Colômbia classificou uma equipe de dois atletas na patinação artística (um homem e uma mulher). A Colômbia também classificou dois atletas na patinação artística (um homem e uma mulher) após vencerem os respectivos eventos nos Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021.

Velocidade
A Colômbia classificou três atletas na patinação de velocidade após vencerem os respectivos eventos nos Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021.

Skate
A Colômbia qualificou uma equipe de três skatistas através do Ranking Olímpico Mundial.

Masculino

Feminino

Pentatlo moderno

A Colômbia classificou dois pentatletas (um homem e uma mulher).

Raquetebol

A Colômbia classificou uma equipe de duas atletas femininas.

Rugby sevens

Feminino

A Colômbia classificou uma equipe feminina (de 12 atletas) após conquistar o bronze na competição feminina dos Jogos Sul-Americanos.

Sumário

Squash

A Colômbia classificou uma equipe completa de seis atletas (três homens e três mulheres) através do Campeonato Pan-Americano de Squash de 2023 e dos Jogos Sul-Americanos de 2022.

Surfe

A Colômbia classificou duas surfistas femininas.

Artístico

Taekwondo

A Colômbia classificou um atleta masculino para um evento do Kyorugi, em virtude do seu título nos Jogos Pan-Americanos Júnior de 2021.

Kyorugi
Masculino

Feminino

Tênis

A Colômbia classificou uma tenista após atingir a final do torneio de simples nos Jogos Sul-Americanos de 2022.

Feminino

Tênis de mesa

A Colômbia qualificou uma equipe de cinco atletas (dois homens e três mulheres) através do Evento de Qualificação Especial.

Masculino

Feminino

Misto

Tiro com arco

A Colômbia classificou 10 arqueiros durante o Campeonato Pan-Americano de 2022.

Masculino

Feminino

Misto

Tiro esportivo

A Colômbia classificou um total de 7 atiradores esportivos no Campeonato das Américas de Tiro de 2022. A Colômbia também classificou um atirador através dos Jogos Sul-Americanos de 2022.

Masculino
Pistola e carabina

Masculino
Espingarda

Feminino
Pistola e carabina

Vela

A Colômbia classificou 4 barcos para um total de 5 velejadores.

Masculino

Feminino

Voleibol

Quadra

Masculino

A Colômbia classificou uma equipe masculina (de 12 atletas) após terminar em terceiro no Torneio Classificatório da CSV.

Sumário

Feminino

A Colômbia classificou uma equipe feminina (de 12 atletas) após terminar em segundo no Torneio Classificatório da CSV.

Sumário

Ver também
Colômbia nos Jogos Olímpicos de Verão de 2024

Países nos Jogos Pan-Americanos de 2023
2023

Colômbia nos Jogos Pan-Americanos de 2023