Die Kaiserstraße ist eine etwa 450 Meter lange Straße im Saarbrücker Stadtteil St. Johann.

Lage und Verlauf
Die Kaiserstraße bildet die Verlängerung der Großherzog-Friedrich-Straße und beginnt an der Kreuzung mit der Dudweilerstraße an der Johanneskirche. Im Straßenverlauf münden und kreuzen die Futterstraße (nach 120 Metern von links), die Sulzbachstraße (Kreuzung nach 170 Metern), die Passagestraße (nach 260 Metern von links) und die Karcherstraße (nach 260 Metern von rechts). An der Kreuzung mit der Viktoriastraße und der Einmündung der Ursulinenstraße von rechts nach etwa 450 Metern geht die Kaiserstraße schließlich in die St. Johanner Straße über. Die Kaiserstraße ist eine Einbahnstraße und bildet einen Teil der Bundesstraße 51.

Geschichte
Die Kaiserstraße war um 1852 als alternativer Weg zum Hauptbahnhof Saarbrücken entstanden. Sie lag parallel zu der Bahnhofstraße, hatte aber lange Zeit nur geringere verkehrliche Bedeutung, da die meisten Autos, die Straßenbahnen, die Oberleitungsbusse und die Buslinien der Gesellschaft für Straßenbahnen im Saartal die Bahnhofstraße verwendeten. Seit 1980 aber gelang der Aufschwung der Kaiserstraße. Um 1990 wurde aus der Bahnhofstraße eine Fußgängerzone, womit der gesamte Auto- und Busverkehr (Straßenbahnen und Obusse waren zu diesem Zeitpunkt stillgelegt) in die Kaiserstraße geleitet wurde. Seit 1997 führt auch die Saarbahn mit der Linie S1 in die Kaiserstraße. Dort existiert auch eine Haltestelle mit dem Namen.

Name
Die Straße wurde als Ausdruck des Stolzes über den ersten deutschen Kaiser Wilhelm I. (1797–1888) benannt. Zweimal trug die Kaiserstraße den Namen "Rathausstraße": zwischen dem Ende des Ersten Weltkriegs (um 1919) und 1926 sowie zwischen dem Ende des Zweiten Weltkriegs (um 1945) und der Angliederung des Saarlandes an die Bundesrepublik (um 1956).

Bauwerke
Die Kaiserstraße zeichnet sich ebenso wie die parallel verlaufende Bahnhofstraße durch ihre nach den Plänen des Architekten und Stadtplaners Georges-Henri Pingusson nach dem Zweiten Weltkrieg entstandenen Arkaden aus. Die ehemalige Synagoge der Stadt befand sich zwischen 1888 und ihrer Zerstörung in der Reichspogromnacht 1938 an der Ecke Futterstraße/Kaiserstraße. Das Hotel Messmer an der Ecke Kaiserstraße/Viktoriastraße galt seit den 1880er Jahren als eines der führenden Häuser der Stadt. Es wurde Anfang der 1960er Jahre abgerissen und durch das C&A-Gebäude ersetzt. Heute liegen drei Baudenkmäler an der Kaiserstraße (Hausnummern 26a, 26b, 28).

Weblinks

Einzelnachweise

Innerortsstraße im Saarland
Verkehrsbauwerk in Saarbrücken
Straße in Europa
Wilhelm I. als Namensgeber

Kaiserstraße (Saarbrücken)


Featherstone es una parroquia civil y un pueblo del distrito de South Staffordshire, en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Featherstone tiene una superficie de 4,19 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Featherstone tenía 4676 habitantes (56,52% varones, 43,48% mujeres) y una densidad de población de 1115,99 hab/km². El 22,93% eran menores de 16 años, el 73,87% tenían entre 16 y 74, y el 3,21% eran mayores de 74. La media de edad era de 32,94 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 35,54% estaban solteros, el 51,03% casados, y el 13,43% divorciados o viudos.

Según su grupo étnico, el 94,08% de los habitantes eran blancos, el 1,77% mestizos, el 1,9% asiáticos, el 1,65% negros, el 0,19% chinos, y el 0,06% de cualquier otro. La mayor parte (97,5%) eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 0,79% de la población, mientras que el 1,71% había nacido en cualquier otro lugar. El cristianismo era profesado por el 75,83%, el budismo por el 0,28%, el hinduismo por el 0,21%, el judaísmo por el 0,06%, el islam por el 1,09%, el sijismo por el 0,58%, y cualquier otra religión por el 0,13%. El 12,36% no eran religiosos y el 9,45% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 1532 hogares con residentes y 19 vacíos.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Featherstone en el sitio web oficial del Ayuntamiento de South Staffordshire (en inglés).

Localidades de Staffordshire
Parroquias civiles de Staffordshire

Featherstone (Staffordshire)


إدوارد فال كيلمر   (ولد في 31 ديسمبر 1959) هو ممثل أمريكي. في الأصل ممثل مسرحي، أصبح كيلمر مشهورا في منتصف 1980 بعد سلسلة من الظهور في أفلام الكوميديا، بدءا سرية للغاية ! (1984)، ثم عبادة الكلاسيكية عبقري حقيقى (1985)، وكذلك عمل أفلام الحركة الرائجة، بما في ذلك دور في توب غان وقام بدور قيادي في الصفصاف.

خلال 1990، اكتسب كيلمر احترام النقاد بعد سلسلة من الأفلام التي كانت ناجحة تجاريا أيضا، بما في ذلك أدواره كجيم موريسون في الأبواب، الدكتور هوليداي في عام 1993 وتومبستون، وباتمان  في عام 1995 في باتمان للأبد، وكريس شيرليز في عام 1995 الحرارة وسيمون تمبلر في عام 1997 في سانت. في أوائل 2000، ظهر كيلمر في أدوار عديدة جيدة، بما في ذلك بحر سالتون، المتقشف، وأدوار مساندة في قبلة قبلة فرقعة فرقعة، الكسندر، وكصوت كيت في نايت رايدر(الفارس الراكب)

المراجع

وصلات خارجية

 Official website of Kilmer's Eddy-Twain movie project

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
أمريكيون من أصل ألماني
أمريكيون من أصل أيرلندي
أمريكيون من أصل إسكتلندي أيرلندي
أمريكيون من أصل إنجليزي
أمريكيون من أصل سويدي
أمريكيون من أصل شيروكي
أمريكيون من أصل فرنسي
خريجو مدرسة جوليارد
شعراء وشاعرات أمريكيون
علماء مسيحية أمريكيون
كتاب مذكرات أمريكيون
كتاب مذكرات أمريكيون في القرن 21
كتاب مذكرات في القرن 21
كتاب وكاتبات أمريكيون في القرن 21
مرضى السرطان
ممثلو أداء صوتي رجال أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلو مسرح أمريكيون
ممثلو مسرحيات موسيقية أمريكيون
ممثلون أمريكيون شكسبيريون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون أمريكيون في القرن 21
ممثلون من أصل ألماني
ممثلون من كاليفورنيا
ممثلون من لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
ممثلون من ولاية نيو مكسيكو
مواليد 1959
مواليد في لوس أنجلوس

فال كيلمر


El Faro Punta Corona es un faro perteneciente a la Armada de Chile. Se ubica a 37 km de la localidad de Ancud en la Región de Los Lagos.	 Faro habitado.  Torre de concreto armado que fue construido por el ingeniero danés Enrique Siemsen. Puesto al servicio en 1859, tiene una altura de 9,5 metros y actualmente un alcance luminoso de 32 millas náuticas con una luz de xenón. Es considerado, en materia turística, entre las doce maravillas patrimoniales de la Región de Los Lagos. Es el segundo faro puesto en servicio en Chile.

Referencias

Enlaces externos

Punta Corona
Arquitectura de 1859
Chile en 1859
Punta Corona
Ancud

Faro Punta Corona


ඩැනියෙල් බර්නූලි එසේත් නැත්නම් ඩැනියල් බර්නූලි (, ;  – 27 March 1782), යනු ස්විස් ජාතික ගණිතඥයෙක් සහ භෞතික විද්‍යාඥයෙක් වේ

දිවියේ මුල් අවදිය

ආශ්‍රිත
 Bernoulli's principle
 Euler–Bernoulli beam equation
 St. Petersburg paradox
 Hydrodynamica

මූලාශ්‍ර

පාද සටහන්

භාහිර සබැඳි

1700 උපත්
1782 deaths
Daniel
Heidelberg University alumni
18th-century Swiss physicists
18th-century Latin-language writers
18th-century male writers
18th-century Swiss mathematicians
Swiss Calvinist and Reformed Christians
Mathematical analysts
Fluid dynamicists
Probability theorists
Fellows of the Royal Society
Full members of the Saint Petersburg Academy of Sciences
Swiss expatriates in the Dutch Republic
Scientists from Groningen (city)
Swiss expatriates in Germany
People associated with the University of Basel

ඩැනියෙල් බර්නූලි


A coca é uma das quatro plantas cultivadas do gênero Erythroxylum, família Erythroxylaceae, nativa do oeste da América do Sul. A coca é conhecida mundialmente por seu alcaloide psicoativo, a cocaína, e pelas drogas feitas a partir das plantas: cloridrato de cocaína, pasta base e crack.

As duas espécies com quatro variedades têm importância econômica, social e cultural na América do Sul, principalmente na Argentina, Bolívia, Brasil, Colômbia, Equador, Chile e Peru.

Espécies e variedades
Existem mais de 250 espécies do gênero Erythroxylum, das quais 4 são cultivadas e contêm o alcaloide cocaína:

 Erythroxylum coca (Huánuco Coca ou Coca Boliviana): Originária da Bolívia e do Peru, além de ser cultivada na Colômbia para processar a cocaína.
 Erythroxylum coca var. ipadu (Coca Amazônica): nativa de áreas próximas ao rio Amazonas.
 Erythroxylum novogranatense (Coca Colombiana): Originária da Colômbia e do Equador.
 Erythroxylum novogranatense var. truxillense (Trujillo Coca): Originalmente da encosta oriental dos Andes e do Peru.

Coca


Rudnik soli u Simin Hanu datira od 1884. godine, kad je započeta gradnja prvog industrijskog pogona za proizvodnju soli. Rudnik soli je zgotovljen godinu poslije i nazvana po caru Franji Josipu. Otvaranju je prethodilo oslobađanje Bosne i Hercegovine od osmanske vlasti 1878. godine i dolazak industrijalizacije i povratak zapadne civilizacije s Austro-Ugarskom. Već 1880. godine Austro-Ugarska proglasila je državni monopol nad solju nakon čega je uskoro sagrađena ovdje prva tvornica te sve do danas Solana Tuzla neprekidno proizvodi i posluje sve do danas i bila je nosač razvoja cijelog kraja.
Za potrebe Solane u Simin Hanu otvoren je 1884. rudnik mrkog ugljena u Kreki, isprva kao dio Solane u Simin Hanu, za čije je potrebe vađen mrki ugljen.
U dvadeset godina rada u pogonu iz Simin Hana i pogonu iz Kreke otvorenom 1891. izgrađeno je ukupno 20 industrijskih kazana. Nakon otvaranja tih solana te slanih bunara na Trnovcu i Hukalu austro-ugarske vlasti dale su zatrpati stari osmanski bunar. 1975. je okončana proizvodnja varene soli i zatvorena solana u Simin Hanu. Bunar na Solnom trgu otkopan je arheološki 2003. i konzerviran.

Izvori

Simin Han
Rudnici u Bosni i Hercegovini
Rudnici soli

Solana Simin Han


U agoniji je drama Miroslava Krleže u dva ili tri čina objavljena 1928. godine u Hrvatskoj reviji, a premijerno izvedena 14. travnja iste godine u HNK Zagreb. Ova drama je druga iz ciklusa Glembajevi, uz Gospodu Glembajeve i Ledu. Prvo izdanje se sastojalo od dva čina, a Krležina nadopuna iz 1962. godine izmjenjuje kraj drugog čina i dodaje treći.

Lica
barun Lenbach
Laura Lenbachova, njegova žena
dr Ivan plemeniti Križovec
grofica Madeleine Petrovna, manikirka, ruska emigrantkinja
gluhonijemi prosjak
Marija
policijski pristav (samo u verziji s trećim činom)

Izvori

Hrvatske drame
Književnost 20. stoljeća
Djela Miroslava Krleže

U agoniji


Lotte Folke Kaarsholm (født d. 17. juli 1975 på Frederiksberg) er en dansk journalist. Fra den 1. august 2022 er hun opinionsredaktør hos Politiken. Fra d. 1. december 2016 har hun været studievært på Deadline på DR2 og tidligere journalist, redaktør og anmelder på Dagbladet Information.

Kaarsholm blev cand.mag. i litteraturvidenskab fra Københavns Universitet i 2009. I 2003 blev hun ansat som journalist på Information, 2007-2013 som international redaktør, 2013-2016 som weekend- og udlandsredaktør.

Kaarsholm har været redaktør på bøgerne Natteliv fra 2002 og Muslimsk-dansk Dagbog fra 2006. Hun har oversat Ralph Bargers Hell's Angel fra 2001 og Amartya Sens Identitet og vold.

Kaarsholm var i 2007 nomineret til Cavlingprisen og FUJ's pris for undersøgende journalistik. Det var da sammen med Charlotte Aagaard for en artikelserie om danske museers og auktionshuses involvering i sager med stjålne kunstgenstande.

Henvisninger

Journalister ved Dagbladet Information
Ansatte i DR
Studieværter på Deadline

Lotte Folke Kaarsholm


Deprotonation (or dehydronation) is the removal (transfer) of a proton (or hydron, or hydrogen cation), (H+) from a Brønsted–Lowry acid in an acid–base reaction. The species formed is the conjugate base of that acid. The complementary process, when a proton is added (transferred) to a Brønsted–Lowry base, is protonation (or hydronation). The species formed is the conjugate acid of that base.

A species that can either accept or donate a proton is referred to as amphiprotic. An example is the H2O (water) molecule, which can gain a proton to form the hydronium ion, H3O+, or lose a proton, leaving the hydroxide ion, OH−.

The relative ability of a molecule to give up a proton is measured by its pKa value. A low pKa value indicates that the compound is acidic and will easily give up its proton to a base. The pKa of a compound is determined by many aspects, but the most significant is the stability of the conjugate base. This is primarily determined by the ability (or inability) of the conjugated base to stabilize negative charge. One of the most important ways of assessing a conjugate base's ability to distribute negative charge is using resonance. Electron withdrawing groups (which can stabilize the molecule by increasing charge distribution) or electron donating groups (which destabilize by decreasing charge distribution) present on a molecule also determine its pKa. The solvent used can also assist in the stabilization of the negative charge on a conjugated base.

Bases used to deprotonate depend on the pKa of the compound. When the compound is not particularly acidic, and, as such, the molecule does not give up its proton easily, a base stronger than the commonly known hydroxides is required. Hydrides are one of the many types of powerful deprotonating agents. Common hydrides used are sodium hydride and potassium hydride. The hydride forms hydrogen gas with the liberated proton from the other molecule. The hydrogen is dangerous and could ignite with the oxygen in the air, so the chemical procedure should be done in an inert atmosphere (e.g., nitrogen).

Deprotonation can be an important step in a chemical reaction. Acid–base reactions typically occur faster than any other step which may determine the product of a reaction. The conjugate base is more electron-rich than the molecule which can alter the reactivity of the molecule. For example, deprotonation of an alcohol forms the negatively charged alkoxide, which is a much stronger nucleophile.

To determine whether or not a given base will be sufficient to deprotonate a specific acid, compare the conjugate base with the original base. A conjugate base is formed when the acid is deprotonated by the base. In the image above, hydroxide acts as a base to deprotonate the carboxylic acid. The conjugate base is the carboxylate salt. In this case, hydroxide is a strong enough base to deprotonate the carboxylic acid because the conjugate base is more stable than the base because the negative charge is delocalized over two electronegative atoms compared to one. Using pKa values, the carboxylic acid is approximately 4 and the conjugate acid, water, is 15.7. Because acids with higher pKa values are less likely to donate their protons, the equilibrium will favor their formation. Therefore, the side of the equation with water will be formed preferentially.  If, for example, water, instead of hydroxide, was used to deprotonate the carboxylic acid, the equilibrium would not favor the formation of the carboxylate salt. This is because the conjugate acid, hydronium, has a pKa of -1.74, which is lower than the carboxylic acid. In this case, equilibrium would favor the carboxylic acid.

References

Acid–base chemistry
Chemical reactions
Reaction mechanisms

Deprotonation


An Rapatea angustifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Spruce ngan Friedrich August Körnicke. An Rapatea angustifolia in nahilalakip ha genus nga Rapatea, ngan familia nga Rapateaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rapatea

Rapatea angustifolia


Squatina oculata también conocido como tiburón ángel es una especie de pez esquatiniforme de la familia Squatinidae. No se reconocen subespecies.

Descripción
Es de aspecto muy similar al angelote (Squatina squatina). Presenta fuertes espinas sobre la cabeza y una coloración característica, con manchas blancas oceladas. Las aletas dorsales se encuentran muy prolongadas hacia atrás. Puede alcanzar como máximo de 1,5 m de longitud.

Distribución
Es propio del océano Atlántico, del mar Mediterráneo y del mar Negro. Se encuentra en fondos de arena y barro, principalmente a entre 50 y 100 m de profundidad.

Comportamiento
Es ovovivíparo. La hembra pare, habitualmente de febrero a abril, entre 3 y 8 crías, las cuales miden de 22,6 a 27 cm de longitud.

Su alimentación se compone de peces de pequeño tamaño, cefalópodos y crustáceos.

Véase también
 Anexo:Taxonomía de los tiburones

Referencias

Enlaces externos

Squatiniformes
Peces del mar Mediterráneo
Peces del océano Atlántico

Squatina oculata


Onthophagus paolae é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Palestrini em 1992.

Referências

Ligações externas

paolae
Coleópteros descritos em 1992

Onthophagus paolae


thumb
පොඩිරත්න මැණිකේ අබේගුණසේකර (උපත 10 ජූනි 1940 රත්නා සුමනපාල ලෙස), ජනප්‍රිය රත්න සුමනපාල ලෙසින් හඳුන්වනු ලබන්නේ ශ්‍රී ලාංකේය සිනමාවේ, වේදිකා නාට්‍යයේ සහ රූපවාහිනියේ නිළියකි. දශක පහකට වැඩි වෘත්තීය ජීවිතයක් ගත කරන ශ්‍රී ලංකාවේ ජනප්‍රියම රූපවාහිනී නිළියක් වන රත්න වඩාත් කැපී පෙනෙන්නේ කෝපි කඩේ රූපවාහිනී කතාමාලාවේ "කෝපි කඩේ හාමිනේ" වෙළඳ ලකුණේ චරිතයෙනි.

පෞද්ගලික ජීවිතය
1940 ජූනි 10 වැනිදා රත්නපුර ලෙල්ලෝපිටියේදී සහෝදර සහෝදරියන් හතර දෙනෙකුගෙන් යුත් පවුලේ දෙවැනියා ලෙස ඇය උපත ලැබුවාය. රත්නට වැඩිමහල් සහෝදරයෙක්, බාල සහෝදරියක් සහ බාල සහෝදරයෙක් සිටී. ඇගේ පියා පාසලේ විදුහල්පතිවරයෙකි. කෙසේ වෙතත්, ඔහුගේ වැටුප පවුල නඩත්තු කිරීමට ප්‍රමාණවත් නොවූ අතර එහිදී ඔහු රැකියාවෙන් ඉවත් වී රජයේ කොන්ත්‍රාත්කරුවෙකු බවට පත්විය. රත්නපුර බැරැන්දූව කනිෂ්ඨ විද්‍යාලයෙන් අධ්‍යාපනය ආරම්භ කළ ඇය පැල්මඩුල්ල මධ්‍ය මහා විද්‍යාලයට (දැනට පැල්මඩුල්ල ගන්කන්ද මධ්‍ය මහා විද්‍යාලය ලෙස හැඳින්වේ) ඇතුළත් වූවාය.

ඇය විවාහ වී සිටියේ ජනප්‍රිය නළු රාජා සුමනපාල සමඟයි. මෙම යුවළට වරුණි, මංජුලා නමින් දියණියන් දෙදෙනෙක් සහ ප්‍රභාෂ් සහ මහේෂ් නමින් පුතුන් දෙදෙනෙක් සිටී. රාජා 2003 දී මිය ගියේය.
thumb
මුණුබුරන්: දුෂාන්ත දේශාන්, දුල්හාන් ටනිෂ්ක, බිසන්දි සුමනපාල, දුලාන් හංසජා, ඩිනාලි ෂෙනාරා, බිහඳු යෙත්මින් සහ විදූෂා සුමනපාල.

රංගන වෘත්තිය
රත්න මුලින්ම රඟපෑවේ අන්දරේ නාට්‍යයේ 3 ශ්‍රේණියේදී. ඉන්පසුව ඇය පාසල් වේදිකාවේ කිහිප වතාවක්ම රඟපෑවාය. ඇය සරල් ලාල් යටතේ නර්තනය ද ඉදිරිපත් කළාය. උසස් පෙළ හැදෑරීමෙන් පසු රත්න පැල්මඩුල්ල කලා සංසදයේ සංගීත අංශයට සම්බන්ධ වූ අතර එහිදී ඔහුට අනාගත සැමියා වන රාජා හමු විය. රාජා සුමනපාල සුගතපාල සෙනරත් යාපා සමඟ එක්ව රත්නව සම්බන්ධ කර ගත්තේ 1962 වසරේ පිං බත් වේදිකා නාට්‍යයේ නාට්‍යමය චරිතයක් සඳහා ඇය ජනප්‍රිය නාට්‍යයට පිවිසීම සනිටුහන් කළ බැවිනි. නාට්‍යය ඉතා සාර්ථක වූ පසු, පෙර වසරවල පැල්මඩුල්ල කලා සංසදය විසින් නිෂ්පාදනය කරන ලද සෑම නාට්‍යකම රත්න රඟපෑවේය.ඉදිකට්ටා, රුදිරය සහ ගංගාව, වප් මගුල, ඇලද, සීලවතී සහ සීමා බන්ධන ඇගේ වේදිකා නාට්‍ය කිහිපයකි. ඇය 1980 දශකයෙන් පසු දිගු විවේකයක් සඳහා වේදිකාවෙන් ඉවත් වූ අතර එහිදී ඇය 2016 දී මහා මුහුද ගොඩ ගලයි වේදිකා නාට්‍යය සමඟ නැවත පැමිණියාය. ඉන්පසුව ඇය නාඩගම් සහ නූර්ති මිශ්‍ර වූ පර්යේෂණාත්මක නාට්‍යයක් වන කුණ්ඩලකේෂි නාට්‍යයේ රඟපෑවාය.

රත්න සිය මංගල සිනමා රංගනය සිදු කළේ 1977 වසරේ සෙනරත් යාපා විසින් අධ්‍යක්ෂණය කරන ලද බ්ලොක්බස්ටර් පෙම්බර මධු චිත්‍රපටියෙනි. ඇය චිත්‍රපටයේ කුඩා චරිතයක් රඟපා ඇති අතර එහිදී ඇය රඟපෑවේ පාරක දුව ගොස් ප්‍රධාන නළු විජය කුමාරතුංග අල්ලා ගන්නා පිස්සු ගැහැනියක් ලෙසය. චිත්‍රපටයෙන් පසුව, ඇය අධිෂ්ඨාන, බිනරි සහ සුදු බණ්ඩා, මංගල තේග්ග සහ ගුරුගෙදර චිත්‍රපටවල නාට්‍යමය සහායක චරිත රැසක දිගටම රඟපෑවාය. අවසාන කාලයේ, ඇය හායි හූයි බබි ආච්චි, පාලිමන්ට් ජෝක්ස්, ගින්දරී සහ සුහද කොකා වැනි චිත්‍රපටවල හාස්‍යජනක චරිත සඳහා රංගනයෙන් දායක වූවාය. ඇය තරුණ වියේදී පවා බොහෝ චිත්‍රපටවල මව වූවාය. නැන්දම්මාගේ චරිතය ලැබුණේ උතුර දකුණ චිත්‍රපටයට පමණයි.

ඇයගේ මංගල රූපවාහිනී රංගනය 1979 දිමුතු මුතු ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රථම කතාමාලාව හරහා පැමිණියා. ඉන්පසුව දශක හතරක් තුළ ඇය රූපවාහිනී කතාමාලා 350කට අධික ප්‍රමාණයක රඟපානවා. මේ අතර ඇග්නස් සිරිසේනගේ මගපෙන්වීම යටතේ ගුවන්විදුලි නාට්‍යවලට පිවිසි රත්න හන්දියේ ගෙදර සහ මුවන් පැලැස්ස වැනි ජනප්‍රිය ගුවන්විදුලි නාට්‍යවලට හඬකැවීය.

1981 දී තේවිස් ගුරුගේ විසින් රචිත කෝපි කඩේ රූපවාහිනී කතාමාලාවට රත්න තෝරා ගන්නා ලදී. "හාමිනේ" ලෙස ඇයගේ භූමිකාව මහජනයා අතර බෙහෙවින් ජනප්‍රිය වූ අතර ඇය සාමාන්‍යයෙන් හැඳින ගත්තේ සැබෑ නමට වඩා ඇගේ චරිත නාමයෙනි. 1987 අප්‍රේල් 1 වන දින ප්‍රථම වරට විකාශය වූ මෙම කතා මාලාවේ මුල සිටම ඇය පෙනී සිටි අතර මේ දක්වා අඛණ්ඩව වසර 30කට වැඩි කාලයක් මෙම කතා මාලාවේ රංගනයේ නිරත වූවාය.

2011 දී ඇය කෙටිකතා නවකතාවක් ලියා ත්‍යාගයක් දිනා ගත්තාය. 2012 වසරේ සාහිත්‍ය විශාරද තරගයෙන් රත්න තෙවැනි ස්ථානය දිනා ගත්තාය. ඔෂින්, කූබිච්චි, මුවන් පැලැස්ස, හන්දියේ ගෙදර, කුසුමලතා සහ කනමැදිරි රාත්‍රිය වැනි වැඩසටහන් තුළින් ඇය ගුවන්විදුලි හා රූපවාහිනී හඬ කැවීම් ශිල්පිනියක ලෙස ද සිය කුසලතා ප්‍රදර්ශනය කළාය.

තෝරාගත් රූපවාහිනී කතාමාලා

 අහසින් වැටුණු ගැහැණියක්
 අම්මයි තාත්තයි
 අන්දර වැට
 භාග්‍ය
 චමරිය
 දඹුලු ගල සක්මන
 දාමිණි
 දොළොස්මහේ ගංගාව
 දූ දරුවෝ
 ඇස් දෙක
 ගිරය
 හිරුට මුවාවෙන්
 කීටයා 2
 කිරි කඳුලක්
 කොළඹ ඉතාලිය
 කෝපි කඩේ
 ලා හිරු දවසක්
 මඟුල් සක්වල
 නිදිකුම්බා මල්
 ආටක නාටක
 සඳගල තැන්න
 රිදී තාරකා
 සත්සර රංගන
 තාරුකා
 තිඹිරිගෙය
 විනෝද රංග

චිත්‍රපටකරණය

යොමු කිරීම්

රත්නා සුමනපාල


Kathryn Morris (født 28. januar 1969 i Cincinnati, Ohio) er en amerikansk skuespiller, hun er bedst kendt for sin rollen som Lily Rush i tv-serien Cold Case.

Filmografi

Film
 Moneyball – 2011
 Resurrecting the Champ – 2007
 Mindhunters – 2004
 Paycheck – 2003
 Minority Report – 2002

TV-serier
 Cold Case – 2003–2010

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Ohio
Personer fra Cincinnati

Kathryn Morris


7134 Ikeuchisatoru este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7134 Ikeuchisatoru este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Oizumi de Takao Kobayashi. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,42 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 12,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

7134 Ikeuchisatoru


Meg Tilly (n. Margaret Elizabeth Chan; 14 februarie 1960) este o actriță și scriitoare canadiano-americană. Pentru rolul din filmul Agnes, aleasa lui Dumnezeu (1985) a câștigat un Glob de Aur și a fost nominalizată la Premiul Oscar pentru cea mai buna actriță. A mai jucat în Psycho II (1983), The Big Chill (1983), Masquerade (1988), și Valmont (1989). Tilly a scris șase romane, printre care și Porcupine (2007), care a fost finalist al premiului Sheila A. Egoff pentru literatura pentru copii. Ea este sora mai mică a actriței Jennifer Tilly.

Viața timpurie
Tilly s-a născut în Long Beach, California, ca fiica lui Patricia Ann (născută Tilly), o profesoară și afaceristă canadiană și Harry Chan, cantonez american. Mama sa avea origini irlandeze și finlandeze.

În urma divorțului părinților ei, atunci când ea avea trei ani, Tilly a fost crescut de mama și tatăl ei vitreg, John Ward, pe insula Texada din Columbia Britanică. Ea a susținut mai târziucă Ward a fost un pedofil violent. La vârsta de 12 ani, Tilly a început să ia lecții de dans, în parte pentru a-și evita tatăl vitreg, și în câțiva ani a devenit o balerină.

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1960
Actrițe americane din secolul al XX-lea
Scriitoare din secolul al XX-lea
Actrițe americane din secolul al XXI-lea
Canadieni americani
Finlandezi americani
Americani de origine irlandeză
Romanciere americane
Oameni în viață

Meg Tilly


كأس الأبطال ، و يعرف أيضًا باسم كأس السوبر الفرنسي، هي بطولة كرة قدم فرنسية تقام سنويًّا بين بطل الدوري الفرنسي وبطل كأس فرنسا.

في موسم 1995–96 حقق أوكسير ثنائية بطولتي دوري الدرجة الأولى وكأس فرنسا وبالتالي لم يتم إقامة بطولة كأس الأبطال. في موسم 2007–08 كرر ليون ما فعله أوكسير ولكن تقرر إشراك بوردو وصيف بطولة دوري الدرجة الأولى لإقامة بطولة كأس الأبطال. عادة ما تسمى هذه البطولة في أغلبية البلدان ببطولة كأس السوبر. قرر اتحاد فرنسا لكرة القدم اعتمادها بطولة رسمية اعتبارا من موسم 1994–95. حسب قوانين البطولة فإن عند انتهاء الوقت الأصلي بالتعادل فإن حكم الساحة يلجأ إلى ركلات الجزاء الترجيحية بدلا من الوقت الإضافي من أجل عدم إرهاق اللاعبين في بداية موسم جديد.

قائمة النهائيات

النتائج حسب الأندية

الملاحظات

المراجع

أحداث رياضية دورية أسست في 1949
بطولات كرة قدم فرنسية
تأسيسات سنة 1949 في فرنسا
كؤوس سوبر كرة قدم وطنية
منافسات كؤوس كرة قدم في فرنسا

كأس الأبطال الفرنسي


An Epidendrum bracteosum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames ngan Charles Schweinfurth. An Epidendrum bracteosum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum bracteosum


Bobbington es una parroquia civil y un pueblo del distrito de South Staffordshire, en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Geografía
La parroquia de Bobbington está ubicada en el sur del distrito de South Staffordshire. Linda con el condado ceremonial de Shropshire y con otras tres parroquias de South Staffordshire: Trysull and Seisdon, Swindon y Enville. Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Bobbington tiene una superficie de 10,84 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Bobbington tenía 506 habitantes (49,6% varones, 50,4% mujeres) y una densidad de población de 46,68 hab/km². El 17,39% eran menores de 16 años, el 76,68% tenían entre 16 y 74, y el 5,93% eran mayores de 74. La media de edad era de 42,59 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 22,25% estaban solteros, el 62,92% casados, y el 14,83% divorciados o viudos.

Según su grupo étnico, el 99,41% de los habitantes eran blancos y el 0,59% negros. La mayor parte (98,62%) eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 0,59% de la población, mientras que el 0,79% había nacido en cualquier otro lugar. El cristianismo era profesado por el 87,82%, el hinduismo por el 0,59%, y cualquier otra religión, salvo el budismo, el judaísmo, el islam y el sijismo, por el 0,59%. El 4,91% no eran religiosos y el 6,09% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 193 hogares con residentes y 7 vacíos.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Bobbington en el sitio web oficial del Ayuntamiento de South Staffordshire (en inglés).

Localidades de Staffordshire
Parroquias civiles de Staffordshire

Bobbington


الشعيتية هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء صور في محافظة الجنوب.

المراجع

قرى جبل عامل
مدن لبنان

الشعيتية


Das Split Point Lighthouse ist ein Leuchtturm, der nahe an Aireys Inlet, einer kleinen Stadt an der Great Ocean Road in Victoria, Australien, steht. Der Great Ocean Walk führt zum Leuchtturm.

Geschichte

Ursprünglich wurde der 1891 gebaute Leuchtturm Eagles Nest Point genannt. 1919 wurde auf Automatikbetrieb umgestellt.

Die ersten Lichtanlage bestand aus Fresnel-Linsen, die die Briten herstellten. Sie sind heute noch im Gebrauch. Allerdings wurde die Fabrik in Birmingham bombardiert und das Wissen über die Herstellung der Kristalle in den Linsen ging unter, daher können sie nicht ersetzt werden, wenn sie verloren gehen. Eine japanische Firma schätzte die Kosten für eine Wiederinstallation im Auftrag der Australian Maritime Safety Authority auf mehr als AUD 1 Million.

Nach den Standards australischer Leuchttürme werden rote Filter für Lichtblitze bis zur äußersten linken und rechten Begrenzung des Gefahrenbereichs für Schiffe gesendet. Warum dieser Leuchtturm jahrelang mit einem gegenteiligen System arbeitete, ist nicht bekannt. Heute ist es korrigiert.

Heute

Seit Sommer 2005 wird eine 30 Minuten dauernde Besichtigung des Leuchtturms angeboten, in der die Besucher die Möglichkeit haben, über die originale Treppenanlage bis zum Balkon hinaufzusteigen, der unterhalb des Laternenraums liegt. Besichtigungen waren zwar auch in den 1990er Jahren möglich, allerdings nur an einigen Tagen im Jahr.

Auf der Spitze des Leuchtturms befindet sich eine Mobilfunk-Antenne. Der Laternenraum kann nicht besichtigt werden, da er sich in Betrieb befindet.

Die ursprünglichen Gebäude für den Leuchtturmwärter wurden 2004 für AUD 1 Million versteigert.

Populärkultur

Die in Australien populäre Kinderfernsehsendung Round the Twist nutzte das Gebiet um den Leuchtturm für mehrere Filmszenen. Der Leuchtturm kommt auch in der Detektivgeschichte The New Shoe von Arthur Upfield in einer Mordszene vor.

Siehe auch
 Liste australischer Leuchttürme und Feuerschiffe

Einzelnachweise

Leuchtturm in Australien
Verkehrsbauwerk in Victoria (Australien)
Leuchtturm in Australien und Ozeanien
Rundturm
Erbaut in den 1890er Jahren
Surf Coast Shire

Split Point Lighthouse


Ulyanovsk Oblast (, Ul'janovskaja oblast') is a federal subject of Russia (an oblast). It is located in the Volga Federal District. Its administrative center is the city of Ulyanovsk. It has a population of 1,292,799 (2010 Census).

Geography

Ulyanovsk Oblast borders with Chuvashia (N), Tatarstan (NE), Samara Oblast (E), Saratov Oblast (S), Penza Oblast (W), and Mordovia (NW).

It is located on the northern edge of Central Steppes. A quarter of its territory is covered with deciduous forests; the rest is covered with steppes and meadows. The oblast is divided in half by the Volga River. Hilly areas to the west of the Volga are known as Volga Upland (elevations up to 358 m (1,175 ft) ). Eastern part of the oblast is mostly flat. The water table occupies about 6% of territory.

Ulyanovsk Oblast has moderately continental, highly volatile climate. Temperature averages at +19 °C (66 °F) in July, and −11 °C (12 °F) in January. As weather systems move in and out of the area, average daily temperatures often change more than +25 °C (77 °F) in the matter of days. Fixed snow cover is typically present from November to the beginning of April. Overnight frosts occur until late May, restricting agriculture to cold-resistant plants such as rye and winter wheat. Annual precipitation drops out 400 mm (16 inches) a year.

Nature

Ulyanovsk Oblast is located in the zones of wooded plain and broad-leaved scaffolding.

Soils are predominantly chernozem.

Forests occupy 1/4 territories. In the northwest — large massifs of oak forest with the participation of linden, maple; in the Transvolga region — meadow steppes, separate pine borons.

The area is inhabited by moose, marten, squirrel, hare (white and other) as well as numerous planktonic and marshy- coastal birds. Kuybyshev Reservoir  is home to fish such as bream, pike-perch, carp and others. Ulyanovsk Oblast also has a concentrated wasp population.

The protected areas are found on the territory of region: national park Sengiley Mountains, the guarding zone of state preserve "Volga wooded plain", the monuments of nature Undory mineral source, relict forests etc.

History

The first settlements of Middle Volga people were established in this area of Volga more than 100,000 years ago, according to archaeological science. The presence of human groups in the Ulyanovsk Volga region in the Paleolithic show separate parking and location of stone tools and bones found in the estuary. Cheremshan Tunguz on the peninsula, on the shores of the Volga in the region of Undory resort.

In the 8th and 9th centuries Ulyanovsk Volga region became a part of the early Volga Bulgaria, as a union of nomadic Turkic and sedentary Finno-Ugric tribes.

In the late 14th and early 15th century, the devastating Central Asian ruler Tamerlane began desolation territory of the Volga Ulyanovsk. Since the late 1430s the region was a part of the Kazan Khanate. After the pacification of the territory of the future of his governorship Simbirsk gradually settled by Ruthenians, who mingled with the local Tatars.

In the late 1640s, under the leadership
of Bogdan Hitrovo, construction of the Karsunsky-Simbirsk defense line began (1647-1654 biennium).

Twenty-two years after its founding, the city of Simbirsk had to withstand a siege of the Cossacks, led by Ataman Stepan Razin.

In the 18th century in connection with the expansion of the territory of the Russian state, in particular, to the east, and began to develop intensively populated southern regions of the present territory of the Ulyanovsk region. Simbirsk began to lose its status of strategic military importance, but remained the provincial center.

Russian revolution

The Bolsheviks took power in Simbirsk one and a half month after the October Revolution—December 10, 1917. In 1918, the province was at the heart of the  civil war. In July 1918 Simbirsk was captured by troops of the Komuch army led by White Russian tsarist General Vladimir Kappel. But on September 12 the Bolsheviks recaptured the city, resulting in the restoration of communism. The Red Army victory was led by the "Iron Division". Simbirsk was the headquarters of the Revolutionary Military Council of the eastern front. The ammunition factory in Simbirsk was essential to ensuring the Red Army victory.

In 1924 Simbirsk was renamed Ulyanovsk. On May 14, 1928, the Ulyanovsk Governorate of the RSFSR was abolished. The Province, together with Penza, Samara and Orenburg became part of the newly formed Middle Volga region.

World War II

Since the beginning of the Great Patriotic War in Ulyanovsk, being the rear, the evacuated enterprises, institutions and people from the western regions of the country, from Moscow and Leningrad. January 19, 1943 from several districts of Kuybyshev and Penza Oblasts formed Ulyanovsk Oblast.

Post-war development
In the 1950 and 1960s, new enterprises were created in the region (factory of heavy and unique machines, mechanical plant, Dimitrovgrad Research Institute of Atomic Reactors, etc.), and infrastructure was built, including aroad bridge over the Volga River and Ulyanovsk Airport. In 1970, the then General Secretary of the Communist Party of the Soviet Union Leonid Brezhnev, inaugurated memorial museum of Lenin. On 30 October 1997, Ulyanovsk, alongside Astrakhan, Kirov, Murmansk, and Yaroslavl signed a power-sharing agreement with the government of Russia, granting it autonomy. The agreement was abolished on 31 December 2001.

Politics

During the Soviet period, the high authority in the oblast was shared between three persons: The first secretary of the Ulyanovsk CPSU Committee (who in reality had the biggest authority), the chairman of the oblast Soviet (legislative power), and the chairman of the oblast Executive Committee (executive power). Since 1991, CPSU lost all the power, and the head of the Oblast administration, and eventually the governor was appointed/elected alongside elected regional parliament.

The Charter of Ulyanovsk Oblast is the fundamental law of the region. The Legislative Assembly of Ulyanovsk Oblast is the province's standing legislative (representative) body. The Legislative Assembly exercises its authority by passing laws, resolutions, and other legal acts and by supervising the implementation and observance of the laws and other legal acts passed by it. The highest executive body is the Oblast Administration, which includes territorial executive bodies such as district administrations, committees, and commissions that facilitate development and run the day to day matters of the province. The Oblast administration supports the activities of the Governor who is the highest official and acts as guarantor of the observance of the oblast Charter in accordance with the Constitution of Russia.

Legislative
Since 1995, the legislature in the region has been represented by a unicameral parliament - the Legislative Assembly of Ulyanovsk Oblast. The leader is the chairman of the Legislative Assembly. The Legislative Assembly is elected by popular vote every five years. The first two convocations were elected by the majority system - from 25 districts, one deputy each. The current fifth, fourth and third convocations were elected by the majority-list system. One half (18) of the deputies are from party lists and the other half are from 18 constituencies.

Chairmen of the Legislative Assembly: Sergey Ryabukhin (1/1996 - 6/2001), Зотов, Борис Иванович|Boris Zotov (7/2001 - 2013), Anatoly Bakayev (14/09/2013 - 2018), Valery Malyshev (19/09/2018 - present).

In the 2003 elections to the Legislative Assembly of the third convocation, 3 parties and 1 bloc passed (overcame the 5% barrier):
 United Russia — 27.42%
 People for Frolych — 12.75%
 Communist Party of the Russian Federation — 11.25%
 Liberal Democratic Party of Russia — 11.1%
 Independent — 12.75%

In the 2008 elections to the Legislative Assembly, 4 parties passed (overcame the 7% threshold):
 United Russia — 66.36%
 CPRF — 15.95%
 A Just Russia — 7.77%
 LDPR — 7.39

14 representatives of United Russia and 1 representative of A Just Russia passed through single-mandate constituencies.

In the 2013 elections to the Legislative Assembly, 3 parties passed:
 United Russia
 CPRF
 LDPR

Total deputies in parliament:
 United Russia — 31
 CPRF — 4
 LDPR — 1

Federal elections in the region
Until 2000, the Communist Party of the Russian Federation invariably won the federal elections in the Ulyanovsk region: for example, in 1995 and 1999, the Communists won the parliamentary elections with a result of more than 40%; in 1996, Gennady Zyuganov won both rounds of the presidential elections. The turning point occurred in 2000: Vladimir Putin won the March presidential elections in the region. The 2003, 2007 and 2011 State Duma elections were won by the United Russia party, and Dmitry Medvedev won the 2008 presidential election. On 4 March 2012, Vladimir Putin won again, gaining 58.18% of the votes of the Oblast's voters.

Administrative divisions

Demographics

Population:

55% of residents of Ulyanovsk Oblast live in two cities with population above 25,000—Ulyanovsk and Dimitrovgrad.

The ethnic composition is as follows:
73.6% Russian
12.2% Tatar
7.7% Chuvash
3.2% Mordva
3.3% others
67,890 people were registered from administrative databases, and could not declare an ethnicity. It is estimated that the proportion of ethnicities in this group is the same as that of the declared group.

Vital statistics for 2022:
Births: 9,043 (7.5 per 1,000)
Deaths: 18,047 (15.0 per 1,000)

Total fertility rate (2022):
1.32 children per woman

Life expectancy (2021):
Total — 69.05 years (male — 64.21, female — 73.90)

Religion

Education

Ulyanovsk State University, established in 1988 as a branch of Moscow State University. At the present time, UlSU is one of the largest higher educational institutions in the Volga region, comprising 6 institutes, 6 independent faculties, 2 affiliates, 5 junior colleges, 6 learning centers. UlSU enrolls about 15 thousand students annually, among them 125 foreign citizens from 20 countries of the world.
Ulyanovsk State Technical University, established in 1957 as Ulyanovsk Polytech University. Today Ulyanovsk State Technical University features over 14,000 students on different education programs at 10 faculties and 48 departments.
Ulyanovsk State Pedagogical University, established in 1932.
Ulyanovsk State Agricultural Academy, established in 1943.
Ulyanovsk Higher Civil Aviation School, founded in 1935 as a training center, designed for training and retraining of flight crews of civil aircraft. In 1992, raised its status to the present. Has branches in Krasny Kut, Saratov Oblast and Sasovo, Ryazan Oblast. When it has Main industry museum of civil aviation history (Ulyanovsk aircraft museum), established in 1983.

There is also a number of technical and medical colleges in Ulyanovsk.

Economy

Ulyanovsk Oblast is part of the Volga economic region.

Ulyanovsk Oblast has an abundance of land, water, forest, and mineral resources. Ulyanovsk Region also has substantial reserves of other raw materials used in industry, such as various kinds of sand, cement materials, clays, and peat. One of the largest quartz sand deposits in the CIS, the Tashlinskoe deposit, is located in the region.

Ulyanovsk and Dimitrovgrad are industrial cities and contain a number of large plants and factories. Rural part of Ulyanovsk Oblast is agricultural and is focused primarily on animal husbandry, to the lesser extent on crop farming. There are two resorts in Ulyanovsk Oblast territory  - "Bely Yar" and "Dubki".

City of Ulyanovsk is a major, diversified, industrial hub for aircraft and auto industries.

The UAZ automobile manufacturing plant, now a subsidiary of Sollers JSC;  Aviastar-SP Aircraft Company, now a part of United Aircraft Corporation;  Scientific and Production Association "Mars" (manufactures industrial control systems for the Russian Navy), now part of state-owned conglomerate Agat; Ulyanovsk Cartridge Works (manufactures ammunition for firearms); Ulyanovsk Motor Plant (russian.Ульяновский моторный завод, UMZ) and Ulyanovsk Mechanical Plant (russian.Ульяновский механический завод, UMZ, subsidiary of JSC Almaz-Antey) are based in the city along with a variety of light industry and food-processing enterprises. Other developed sectors include the flour-milling, meat, butter-making, starch and molasses, distilling, building material, and woodworking industries.

In addition, a global, international airline for unique and heavy cargo , Volga-Dnepr Airlines is based in the city too.

There are many manufacturing facilities of foreign corporations such as Legrand (company), Mars, Incorporated, Takata-Petri, Anadolu Efes S.K., ALFA (Mexico) and others.

Banking is mostly represented by national banks such as Sberbank, VTB Bank, Alfa-Bank, Bin Bank, Ak Bars Bank, MDM Bank, Trust Bank and also regional banks from Ulyanovsk Oblast.

Ulyanovsk has also a strong military base presence in town. The 31st Airborne Brigade of the Russian Airborne Troops of the armed forces is based in Ulyanovsk.

Tourism and Hospitality Industry

Tourism is a growing industry in this region because of Volga micro-climate and historical significance of Simbirsk. Hilton Hotel Group and Marriott Hotels & Resorts are building their hotels in the downtown area.

The region of Undory, a driving distance from Ulyanovsk is famous for its spas and mineral water. The city offers many options for sports enthusiasts. The countryside is ideal for outdoor and water sports. The springs of Undory have been known for more than 200 years. The water at spa is rich in sodium chloride, and comes from artesian wells.

Retail and Restaurants
Retail is a growing business segment in Ulyanovsk Region. International retailers such as Auchan SA, METRO AG, Media Markt, Decathlon as well as local  Russian chains such as X5 Retail, Magnit, Lenta (retail), Sportmaster, M.video opened up their stores in Ulyanovsk.

Aqua Mall is an American-type mall concept that opened in Ulyanovsk on the banks of Sviyaga river with modern cinema theater, IMAX. The city has also a large presence of international fast food brands such as McDonald's, Burger King, Baskin Robbins, Sbarro, KFC and others. Local Russian brands are also well-represented in this market.

Regional automobile code is 73. Ulyanovsk has 2 airports.

Sports

Bandy is traditionally the most popular sport in Ulyanovsk Oblast.Volga plays in the Russian Bandy Super League. The other club Simbirsk plays in the 2nd division. An indoor arena for bandy, Volga-Sport-Arena, has been built, as one of the first in Russia. It has a capacity of 5 000. The outdoor stadium will be modernised and have a capacity of 18 000. The 2016 Bandy World Championship is being played in Ulyanovsk. and Dimitrovgrad.

In association football, FC Volga plays in "Urals-Volga" zone of the Russian Second Division.

Ulyanovsk also hosted matches of  first qualifying round UEFA Women's Under-17 Championship 2014. Matches were held at "Trud" Football Stadium in the downtown Ulyanovsk.

Overall sports get a lot of support from the Ulyanovsk Oblast government.

Sister relationships
 Nghệ An Province, Vietnam

See also
List of Chairmen of the Ulyanovsk Oblast Duma

References

Notes

Sources

External links

States and territories established in 1943

Ulyanovsk Oblast


Jeanne Fichel, née Samson le  à Lyon et morte  à Neuilly-sur-Seine, est une peintre française de genre.

Biographie
Jeanne Samson est la fille de Louis Samson, confectionneur, et d'Hélène Marceline Wall

Elle devient l'élève d'Eugène Fichel, qu'elle épouse ensuite. Elle habite un temps au 72 rue de Rivoli puis rue Fortuny avec son mari.

Elle expose ses œuvres au Salon de Paris à partir de 1869.

Elle meurt à Neuilly-sur-Seine à l'âge de
. Elle est incinérée le 19 juillet au cimetière du Père-Lachaise, puis inhumée au cimetière du Montparnasse.

Galerie

Postérité
Son œuvre de 1878, Le Bouquet est incluse dans le livre Women Painters of the World  qui donne un aperçu des femmes peintres les plus en vue jusqu'en 1905, date de publication de ce livre.

Références

Liens externes

 Oeuvres récemment mises aux enchères

Peintre française
Naissance en juillet 1849
Naissance à Lyon
Décès en juillet 1906
Décès à Neuilly-sur-Seine
Décès à 57 ans
Personnalité inhumée au cimetière du Montparnasse

Jeanne Fichel


Manat, aşağıdaki anlamlara gelebilir:

Para birimi
 Manat, Azerbaycan'da kullanılan para birimi
 Manat, Türkmenistan'da kullanılan para birimi

Diğerleri
 El-Manât, Arap mitolojisinde bir tanrıça

Rusçadan Türkçeye geçen sözcükler

Manat


This list of grape varieties includes cultivated grapes, whether used for wine, or eating as a table grape, fresh or dried (raisin, currant, sultana). For a complete list of all grape species including those unimportant to agriculture, see Vitis.

The term grape variety refers to cultivars rather than actual botanical varieties according to the International Code of Nomenclature for Cultivated Plants, because they are propagated by cuttings and may have unstable reproductive properties. However, the term variety has become so entrenched in viticulture that any change to using the term cultivar instead is unlikely.

Single species grapes

While some of the grapes in this list are hybrids, they are hybridized within a single species. For those grapes hybridized across species, known as interspecific hybrids, see the section on multispecies hybrid grapes below.

Vitis vinifera (wine)

Red grapes

White grapes

Rose grapes

Vitis vinifera (table)

Red table grapes

 Black Corinth
 Black Monukka
 Black Rose
 Cardinal
 Mazzarrone
 Red Corinth
 Red Globe
 Valencia
 Red Flame
 Richard Walden

White table grapes

 Agh Shani
 Calmeria
 Centennial
 Cotton Candy grapes
 Koshu
 Malingre Précoce
 Mazzarrone
 Moonballs
 Perlette
 Rozaki
 Shine Muscat
 Sugraone
 Sultana / Thompson Seedless
 Superior Seedless (Menindee Seedless)
 Valvin Muscat
 White Corinth

Vitis labrusca (wine and table)

Many commercial varieties commonly called labrusca are actually complex interspecies hybrids.

Wine grapes

 Campbell Early
 Catawba
 Concord
 Delaware
 Diamond
 Fredonia
 Isabella
 Ives
 Niagara
 Noah

Red table grapes

 Canadice
 Christmas Rose
 Crimson Seedless
 Einset
 Emperor
 Flame Seedless
 Reliance Seedless
 Rouge
 Ruby Roman
 Ruby Seedless
 Swenson Red
 Tudor Premium Red
 Suffolk Red
 Vanessa
 Yates

Purple/Pink table grapes

 Alden
 Autumn Royal
 Beauty Seedless
 Bluebell
 Buffalo
 Concord
 Coronation
 Fantasy Seedless
 Glenora
 Jupiter
 Marroo
 Mars
 Niabell
 Ribier
 Steuben
 Van Buren

Varied/Other

 Cassady (green)
 Golden Muscat (green)
 Himrod (white)
 Interlaken (white)
 Lakemont (white)
 Marquis (white)
 Neptune (white)
 Seneca (green)

Vitis riparia (wine grape rootstock and hybridization source)
 Riparia Gloire
 Riparia Grand Glabre
 Riparia Scribner
 Riparia Martin
 Riparia 89
 Americas

Vitis rotundifolia (table and wine)

 Big Red (grape)
 Black Beauty (grape)
 Black Fry
 Carlos (grape)
 Cowart
 Darlene (grape)
 Dixie Red
 Early Fry
 Fry (grape)
 Granny Val
 Higgins (grape)
 Hunt
 Hunter (grape)
 Ison's
 Janebell (grape)
 Janet (grape)
 Jumbo (grape)
 Late Fry
 Magnolia (grape)
 Muscadine
 Nesbit (grape)
 Noble
 Pam (grape)
 Pineapple (grape)
 Scarlet (grape)
 Scuppernong
 Southland
 Sugargate
 Supreme (grape)
 Summit (grape)
 Sweet Jenny
 Tara (grape)
 Triumph (grape)

Vitis rupestris
 Rupestris St. George

Vitis aestivalis (wine)
 Norton / Cynthiana
 Black Spanish

Vitis mustangensis (table/wine/dyes)
 Mustang Grape

Multispecies hybrid grapes

Vinifera hybrids (wine)

Hybrid grape varieties (see Hybrid grapes) or "hybrids" is, in fact, the popular term for a subset of what are properly known as hybrids, specifically crossings between one species of the genus vitis and another. The scientific definition of a hybrid grape is any crossing (intra- or inter-specific) of two grape varieties. In keeping with the popular definition, however, the ones listed below are inter-specific hybrids where one parent is a European grape. Most of these are complex mixtures of three or more species and all parents are not always clearly known.

 Alexander
 Agawam
 Aurore
 Baco 22A (Baco blanc)
 Baco noir (Baco 1)
 Blanc du Bois
 Brianna
 Cabernet blanc
 Cabernet Cortis
 Cayuga White
 Chambourcin
 Chancellor
 Chardonel
 Chelois
 Corot noir
 Couderc noir
 Crimson Cabernet
 De Chaunac
 Edelweiss
 Elvira
 Esprit
 Flora (grape)
 Flot rouge
 Frontenac
 Goethe
 Herbert
 Kay Gray
 L'Acadie blanc
 L'Ambertille
 La Crescent
 La Crosse
 Léon Millot
 Louise Swenson
 Luci Kuhlmann
 Marechal Foch
 Marechal Joffre
 Marquette
 Massasoit
 Melody
 Merzling
 Noiret
 Onaka
 Orion
 Phoenix
 Plantet
 Prairie Star
 Ravat blanc / Ravat 6
 Ravat noir / Ravat 262
 Rayon d'Or
 Regent
 Rembrandt
 Requa
 Rondo
 Rosette
 Rougeon
 Royalty
 Rubired
 St. Croix
 St. Pepin
 Severny
 Solaris
 Sovereign Opal
 Traminette
 Triomphe d'Alsace
 Valvin muscat
 Vidal blanc
 Vignoles / Ravat 51
 Villard blanc
 Villard noir
 Zarya Severa

Vinifera hybrids (table)
 Boskoop Glory, Vitis vinifera x Vitis labrusca
 Honey Red
 Kyoho, Vitis vinifera x Vitis labrusca
 Pione, complex hybrid
 Rombough Seedless, Vitis labrusca x Vitis x Esprit
 Thomcord, Vitis vinifera x Vitis labrusca

Non-vinifera hybrids (table and wine)
 Beta, Vitis labrusca X Vitis riparia
 Cascade, complex hybrid
 Clinton, Vitis labrusca X Vitis riparia
 Bordo/Ives noir, probably Vitis labrusca X Vitis aestivalis
 Jaeger 70, Vitis aestivalis and Vitis rupestris
 L'Acadie blanc, complex hybrid
 Landal noir, complex hybrid
 Landot noir, complex hybrid
 Minnesota 78, Vitis labrusca X Vitis riparia X possibly Vitis vinifera
 Muscat bleu, complex hybrid
 Seyval blanc, complex hybrid
 Seyval noir, complex hybrid

Non-vinifera hybrids (rootstock)
 SO4, Vitis berlandieri Planch. X V. riparia Michx.
 5BB, Vitis berlandieri Planch. X V. riparia Michx.
 5C, Vitis berlandieri Planch. X V. riparia Michx.
 110R, V. berlandieri x V. rupestris
 1616 Couderc, Vitis solonis x V. riparia
 Harmony, ((V. riparia x V. labrusca) x V. vinifera) x Vitis champinii
 8909-05, Vitis rupestris 'A. de Serres' x Vitis rotundifolia 'Cowart'
 3309 C, V. riparia x V. rupestris

See also

 Annual growth cycle of grapevines
 Hybrid grape
 International variety
 Lists of cultivars
 Vitis 'Ornamental Grape', a nonflowering and nonfruiting variety

Further reading

Notes

References

External links
 National Grape Registry (NGR)
 PlantGrape (catalogue of vines grown in France: varieties, rootstocks, clones)
Wine varietal directory
 Most common varietal wines
 Grape varieties and Common Blends
 Grape Growers Handbook

Lists of cultivars
Wine-related lists

List of grape varieties


aUI é uma linguagem filosófica e uma linguagem a priori, criada na década de 1950 por W. John Weilgart, Ph.D. (9 de março de 1913 – 26 de janeiro de 1981; nascido Johann Wolfgang Weixlgärtner, e também é conhecido como John W. Weilgart ) um filósofo e psicanalista originalmente de Viena, Áustria . Ele o descreveu como "a Linguagem do Espaço", conotando a comunicação universal, e publicou a quarta edição do seu livro em 1979; uma descrição filosófica de cada elemento semântico da linguagem foi publicada em 1975 por ele.

Como um esforço para a 'paz através da compreensão' mundial, o objetivo de Weilgart era esclarecer e simplificar a comunicação. Em última análise, foi seu experimento em facilitar o pensamento consciente, pois é construído a partir de um conjunto proposto de elementos primitivos, possivelmente universais, projetados para refletir uma relação mnemônica e motivada entre símbolo, som e significado. Em seu trabalho de psicoterapia, ele às vezes usava formulações de AUI criadas pelo cliente para revelar possíveis associações subconscientes a conceitos problemáticos. aUI também pode ser considerada um experimento em semântica lexical cognitiva aplicada, e Weilgart afirmou que poderia servir como uma linguagem auxiliar .

Características
aUI é construído sobre um conjunto de primos semânticos universais propostos ou elementos de significado que são combinados para criar definições em miniatura. Weilgart descobriu que esses conceitos fundamentais estavam em um nível tão básico que provavelmente não poderiam ser definidos por nenhum conceito mais simples. Linguisticamente falando, aUI tenta uma ' língua sintética ' na qual as palavras são sintetizadas ou compostas a partir de um número mínimo de morfemas totais ou unidades de significado. A relação motivada entre morfologia, fonologia e semântica significa que, se as palavras parecem e soam semelhantes, elas também têm significados semelhantes; palavras homófonas tornam-se sinônimas .

aUI tem 31 morfemas-fonemas cada um com um significado associado, ou seja, cada morfema = um fonema = um semema .

Pronúncia

Além disso, vogais nasais curtas (marcadas com um asterisco) são usadas para numerais :

O fonema , por exemplo, que significa "juntos", é uma oclusiva bilabial, pronunciada com os lábios pressionados. "Light" é pronunciado com um  curto, como o som mais brilhante e de frequência mais alta, enquanto "sound", é pronunciado com um  mais longo, pois o som viaja mais devagar que a luz.

Cada fonema também possui um glifo ou símbolo ideográfico que representa seu significado. O símbolo para "humano",  é representado pelas duas pernas ou braços do ser humano, sugerindo também sua natureza dicotômica . O "humano" pode ser preenchido por toda a trindade triangular do "espírito", uma 'profunda, misteriosa' , (há muitas trindades possíveis encontradas na filosofia e na religião). "Vida", , representada pela forma de uma folha, é a fotossíntese que forma a base da vida na Terra. "Sentimento",  é uma forma de coração, pressão arterial e pulso refletindo vários sentimentos, e "ação", um  'vibrante', é representado por um relâmpago, o fenômeno mais ativo da natureza.

Exemplos

História e teoria
Weilgart seguiu a proposta de Gottfried Leibniz de um alfabeto do pensamento humano que forneceria uma maneira universal de analisar idéias, dividindo-as em suas partes componentes - para serem representadas por um caractere "real" único. No início do século XVIII, Leibniz delineou sua característica universalis, cujos elementos básicos seriam caracteres pictográficos representando um número limitado de conceitos elementares. René Descartes sugeriu que um léxico de uma linguagem universal deveria consistir em elementos primitivos. A história desta filosofia linguística é delineada em A Busca da Linguagem Perfeita, de Umberto Eco .

Quando jovem, Weilgart observou os efeitos penetrantes e insidiosos da propaganda nazista planejada pelo Estado. Em particular, ele ficou impressionado com a forma como duplos significados, juntamente com sons semelhantes em slogans, muitas vezes associavam palavras não relacionadas em sugestivas "fórmulas estereotipadas", que "prenderiam a atenção e atrairiam os corações das massas nacionais" ( Hitler, Mein Campf, 1925 ). Por exemplo, em um dos slogans políticos mais repetidos, Ein Volk, Ein Reich, Ein Führer! ("Um povo, um império, um líder!") a palavra 'Volk' soa semelhante a folgt, significando seguir ou obedecer; Reich também significa rico; então a frase aponta para uma associação subliminar: que a população obedeça e siga seu líder, que os conduz a um império rico. Blu-Bo de Blut und Boden (Sangue e Solo) também foi um slogan chave da ideologia nazista, assim como, é claro, Heil Hitler! (Salve Hitler! - heil também significa salvação, seguro, bem).

Com base em pesquisas sobre condicionamento semântico da década de 1950, Weilgart teorizou que enquanto a mente consciente liga sinônimos (significados semelhantes), a mente subconsciente associa assonância (sons semelhantes). Isto é, enquanto pensamos e distinguimos palavras com sons semelhantes por seus significados diferentes, ainda assim sentimos em algum nível que elas também estão (ou deveriam estar) relacionadas em significado. Slogans aliterativos podem sugerir uma ligação em palavras não relacionadas pelo significado, mas relacionadas por sons comuns. Weilgart postulou que tais slogans eram um dos muitos fatores significativos que poderiam levar à guerra sob condições desesperadoras e incendiárias. Além disso, ele acreditava que a discrepância geral entre palavras homófonas e sinônimas na linguagem convencional aumentaria a desconexão com a mente subconsciente.

Codificação e fontes
A aUI está atualmente incluída no ConScript Unicode Registry (CSUR) não oficial, que atribui pontos de código na Área de Uso Privado . Os pontos de código aUI são mapeados para o intervalo U+E270 a U+E28F.

As oito fontes variantes "Aux" do Kurinto (Kurinto Text Aux, Book Aux, Sans Aux, etc.) suportam aUI.

Veja também

 Victor Klemperer e seu livro LTI – Lingua Tertii Imperii

Referências

Ligações externas

 Site oficial da aUI
 Libert, Alan (2000), A Priori Artificial Languages, Lincom Europa, Munique. ISBN 3-89586-667-9
 A "Linguagem do Espaço" — comentário crítico (no entanto, não totalmente factual)

Línguas artificiais
Linguagens projetadas

AUI (língua artificial)


L'hôtel Marriott Mena House est un hôtel situé dans à Gizeh, en Égypte, en activité depuis 1869.

Histoire
Le Mena House est à l'origine un pavillon de chasse, deux étages surnommée la "Mud Hut". Il a été construit en 1869 pour le khédive Ismaïl Pacha.

En raison de problèmes politiques en 1883, Ismaïl Pacha a vendu le pavillon à Frederick et Jessie Head qui est resté une résidence privée. Le couple est tombé sur le bâtiment pendant leur lune de miel et l'ont agrandi. En 1885, il est ensuite vendu à un couple anglais, Ethel et Hugh F. Locke King. Ils ont immédiatement commencé la construction de l'hôtel et l'ont ouvert au public en 1886 sous le nom de The Mena House. L'hôtel porte le nom du père fondateur de la première dynastie égyptienne, le pharaon Ménès ou Mena.

En 1890, l'hôtel a ouvert la première piscine d'Égypte et, la même année, il a été annoncé que l'hôtel resterait ouvert toute l'année. Lors de la Première Guerre mondiale, l'hôtel est réquisitionné par les troupes australiennes et de nouveau par les Australiens en 1939. Vers la fin de la guerre, il a ensuite été converti en hôpital pour les soldats australiens blessés.

Le groupe indien Oberoi a repris la gestion de l'hôtel en 1972. En décembre 1977, les diplomates l'Égypte et Israël se sont réunis au Mena House dans une quête d'un accord de paix (étaient également présents des représentants américains et des Nations unies). Les résultats de cette conférence du Mena House devaient conduire aux accords de Camp David, qui restaurèrent la souveraineté de l'Égypte sur la péninsule du Sinaï.

Visiteurs célèbres
En 1889, le prince Albert Victor de Clarence séjourna à l'hôtel. En 1894, Sir Arthur Conan Doyle et sa femme y séjournèrent. En 1909, le futur roi George V et la reine Mary y assistèrent à un banquet. Vers 1914, Winston Churchill séjourna à l'hôtel. En 1939, le roi Farouk d'Égypte s'y rendit fréquemment. En 1974, le président Richard Nixon l'a visité. Dès 1984 et très régulièrement, Violaine Vanoyeke y a séjourné dans une suite donnant sur la pyramide de Khéops et y a écrit plusieurs de ses livres. Elle y a tourné en guest star un épisode de Rêve d'un jour pour TF1. D'autres personnalités comme Agatha Christie, Roger Moore, Cecil B. DeMille, Charlton Heston, Frank Sinatra, David Lean, Evelyn Waugh et Charlie Chaplinont tous séjourné au Mena House.

Dans les arts
Dans le film L'Espion qui m'aimait, une scène se déroule au Mena House.

Tournage de  Exclusif et de Rêve d'un jour pour TF1 avec Violaine Vanoyeke.

Dans la bande dessinée Le Mystère de la Grande Pyramide, Philip Mortimer y réside.

Notes et références

Voir aussi
Hôtel Shepheard

Mena House

Hôtel Marriott Mena House


Monica Voichița Acalovschi ()  un medic, membru corespondent al Academiei Române din 2016.

Din octombrie 1998 este profesor de medicină internă la Universitatea de Medicină și Farmacie "Iuliu Hațieganu" din Cluj-Napoca.

Biografie
S-a născut la 24 octombrie 1946 în Arad. A studiat la Liceul "Ghiba Birta" din Arad (1953-1964). A urmat apoi cursurile Facultății de Medicină Generală Cluj-Napoca (1964-1970). Cariera ei a cunoscut următoarele etape:

- stagiul de internat (1970-1972);

- asistent stagiar la Clinica Medicală III, I.M.F. Cluj (astăzi Universitatea de Medicină și Farmacie "Iuliu Hațieganu") (1972-1974);

- asistent universitar (1975-1990);

- șef de lucrări (1990-1992);

- conferențiar (1992-1998);

- profesor (1998-2009);

- șef de catedră (2009-2011);

- profesor emerit (2011-).

Este medic specialist și medic primar în medicină internă și gastroenterologie, cu o teză de doctorat intitulată Rolul factorului hemodinamic în exsudația proteinică intestinală (1977).

A participat, ca profesor, la mai multe ediții ale unor școli de vară din țară și din străinătate, a fost evaluator al mai multor programe de burse și finanțări de cercetare. Începând cu anul 2012 a inițiat și organizat simpozioanele anuale româno-germane de gastroenterologie, desfășurate alternativ în România și Germania.

Operă
A publicat cărți și articole la edituri naționale și internaționale, în reviste din țară și străinătate. A participat la redactarea unor lucrări de specialitate la nivel european, precum: Ghidului Societății Europene de Studiu al Ficatului Prevenirea, Diagnosticul si Tratamentul Litiazei Biliare (2016).

Cărți
M.V. Acalovschi, O. Pascu, M. Grigorescu, V. Andreica, Gastroenterologie, Hepatologie. Bazele practicii medicale. Cluj, Editura Universității de Medicină "Iuliu Hațieganu", 2008.

M.V. Acalovschi, Litiaza biliară colesterolică: de la epidemiologie la genetică, Cluj, Editura Clusium, 2008.

M.V. Acalovschi, M.J. McMahon, D. Philippou, P. Scandalakis, A.Vezakis (ed.), Advances in Obstructive Jaundice Diagnosis and Treatment, Atena, Pascahlidis Med Publ Athens, 2007.

M.V. Acalovschi, G.Paumgartner (ed.), Hepatobiliary Diseases. Cholestasis and Gallstones, Kluwer Acad Publ Dordrecht/Boston/London, 2001.

M.V. Acalovschi, Strategii moderne în tratamentul litiazei biliare, Cluj, Editura Dacia, 1994.

M.V. Acalovschi, D. Dumitrașcu, M. Grigorescu, Litiaza biliară, București, Editura Academiei Republicii Socialiste România, 1989.

Pe lângă cărți, a publicat 117 capitole cărți în țară, 7 capitole cărți în străinătate și peste 150 de studii și articole în periodice de specialitate.

Titluri și distincții
Life Recognition Award in appreciation of her excellent lifelong services to science and the friendship to our Society, distincție acordată de The European Society of Biomedical Research on Alcoholism, ESBRA, Timișoara, 2021

Diploma Magister Illustrissimus, acordat de Societatea Română de Gastroenterologie și Hepatologie, 2018

Diploma de Onoare pentru întreaga activitate, acordată de Universitatea de Medicină și Farmacie "Iuliu Hațieganu" Cluj-Napoca, 2012

Diploma "Excelență în Gastroenterologie" acordată de Societatea Română de Gastroenterologie și Hepatologie și de Fundația Roche, 2011

Note

Legături externe
Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – A

Nașteri în 1946
Nașteri pe 24 octombrie
Medici români în viață
Membri corespondenți ai Academiei Române
Profesori universitari români la Facultățile de Medicină
Arădeni

Monica Voichița Acalovschi


Þórsvöllur getur einnig átt við Tórsvöllur, heimavöll Færeyinga.
Þórsvöllur er leikvangur Íþróttafélagið Þór. Hann er staðsettur á Akureyri og tekur 984 einstaklingar í einni bás en svæðið getur haft 2.000 standandi áhorfendur til viðbótar.

Tilvísanir og heimildir

 Þórsvöllur Akureyri KSÍ.
 Þórsvöllur Nordicstadiums.com.
 Þórsvöllur Foursquare.com.
 Þórsvöllur, Akureyri (Iceland) Worldfootball.net.

Íslensk íþróttamannvirki

Þórsvöllur


Araz Naxçıvan este un club de futsal din Naxcivan, Azerbaidjan. Este cel mai titrat club din futsalul azer, câștigând Prima Ligă de zece ori la rând și de douăsprezece ori în total.

Araz este una dintre cele mai puternice echipe din Europa, ajungând în semifinala Cupei UEFA la Futsal de două ori în ultimele cinci sezoane.

Istorie
Araz Naxçivan s-a înființat în 2004 și a dominat futsalul în Azerbaidjan de atunci.

Echipa a debutat în Cupa UEFA la futsal în 2005, reușind să se califice la Turneul Elitelor în 2006.

Araz a ajuns la semi-finala Cupei UEFA la futsal în 2010, dar a pierdut în fața echipei Interviú FS. În acel sezon a câștigat finala mică în fața echipei Luparense. Antrenorul-jucător al clubului, Alesio, a fost principalul contribuitor la echipa națională de futsal a Azerbaidjanului, lotul fiind format în mare parte din jucători antrenați de el. Echipa națională a debutat la Campionatul European de Futsal în 2010, ajungând la semifinala turneului din Ungaria.

În 2014, clubul a repetat performanța din 2010, reușind din nou să obțină locul al treilea în Cupa UEFA la Futsal.

În sezonul 2017-2018 Araz Naxçivan a fost învinsă de echipa românească Autobergamo Deva, care s-a calificat în Runda de Elită a Cupei UEFA la Futsal.

Cea mai mare victorie în cupele europene: 15-4 cu Zelezarec la Skopje pe 14 octombrie 2016. Cea mai mare înfrângere: 1-7 Barcelona, la Lasko, pe 11 octombrie 2012.

Palmares

Național
Sursa:

 11 titluri: 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2016
 5 Cupe ale Azerbaidjanului: 2005, 2006, 2007, 2008, 2009

Internaționale

 Cupa UEFA la futsal:
 Locul 3 (2): 2010, 2014

Jucători notabili
  Andrey Tveryankin
  Serjão
  Rizvan Farzaliyev
  Thiago Paz
  Serjão
  Vitaliy Borisov
  Biro Jade
   Marko Perić
    Adriano Foglia
   Kristjan Čujec
  Matej Klár

Meciuri în cupele europene

Cupa UEFA la futsal

Referințe

Sport în Azerbaidjan

Araz Naxçivan


Toothless (en España: El hada de los dientes; en Hispanoamérica: Un hada muy especial) es una película estadounidense para televisión producida por Mandeville Films para la compañía Walt Disney. La película fue dirigida por Melanie Mayron y protagonizada por Kirstie Alley y Dale Midkiff.

Argumento
La dentista Katherine Lewis es una mujer atractiva pero con mal carácter.Ella es algo engreída y orgullosa,y por eso nunca se permitió enamorarse de un hombre.Su padre también era dentista y ella quiso seguir con la tradición familiar.

Un día, cuando Katherine sale del trabajo, es atropellada por un ciclista y se queda inconsciente.Más tarde, Katherine se despierta y por un momento piensa que está en el cielo, pero una horrible y exigente mujer llamada oficial Rogers le dijo que en realidad estaba en el Limbo, un lugar donde deciden si enviar a las personas que han muerto al cielo o al infierno.

Después de un entrenamiento es enviada a la tierra y tiene como supervisores a Raúl y a una oficial llamada Rogers. Todas las noches saca su listado y visita por todo el mundo a todos los niños que han perdido un diente de leche y coloca una moneda bajo sus almohadas.

En una de sus visitas va a para a la casa de Bobby y es el primer niño que es capaz de verla y hablar con ella. Al principio el no cree que ella sea un hada de verdad porque le parece que tiene mal carácter sin embargo con el tiempo empieza a encariñarse con ella. Poco tiempo después Katherine se da cuenta de que Bobby es hijo de Thomas Jameson, el hombre del que ella estaba enamorada cuando estaba en la tierra.

Mientras Katherine cumple con sus responsabilidades, Bobby empieza a hablarles de ella a todos sus compañeros del colegio quienes al principio no le creen, sin embargo ella para ayudarlo a él empieza a mostrarse a todos. Después cuando todos los niños creen en el hada de los dientes, Katherine empieza a hacer mucho más que darles monedas a cambio de dientes de leche, sino también empieza a ayudarlos a cumplir sus metas.

Con todo esto del hada de los dientes los padres de los niños empiezan a preocuparse por lo que sus hijos creen y empiezan a culpar a Thomas, pues su hijo fue quien empezó con todo. Ante esto Bobby le suplica a Katherine que se muestre para que dejen en paz a su padre y entonces el cariño sincero que ella ha logrado en Bobby hace que ella sea capaz de ser vista por los demás adultos. Pero entonces aparece la oficial Rogers y se la lleva de regreso al limbo por haber incumplido la restricción.

Cuando Katherine es llevada al Tribunal en el Limbo, la sentencian a ir al infierno. Luego la oficial Rogers la lleva al "Hellevator" y despierta en la tierra comprendiendo lo que debe hacer ahora que se le ha dado una segunda oportunidad. Entonces empieza a ser más amable con todos y trata de conquistar a Thomas.

Elenco
Kirstie Alley es Dr. Katherine Lewis.
Dale Midkiff es Thomas Jameson.
Ross Malinger es Bobby Jameson.
Lynn Redgrave es Rogers.
Melanie Mayron es Mindy.
Helen Slater es Sra. Lewis
Marcus Toji es Trevor.
Eileen Brennan es Joe # 1.
Daryl Mitchell es Raul.
Kathryn Zaremba es Carrie.
Kimberly Scott es Gwen.
John P. Connolly es Dr. Green
Catlin Adams es madre de Carrrie.
Patrick Kerr es Sr. Woods
Jake Richardson es Jeff.
Zack Duhame es Kent.
Arjay Smith es Phil.
Joel Swetow es Joe # 2.
Jamie Renée Smith es Katherine (niña).

Curiosidades
En un principio iba a formar parte de los clásicos de la cadena ABC.
Entre otros personajes se encontraban el conejo de pascuas, Santa Claus, la bella durmiente, el coco, Cenicienta y Cupido.

Enlaces externos
Ficha en IMDb
Ficha en Rotten Tomatoes
Ficha en Film Affinity

Toothless


Pieirea Vulturului (titlul original: Gibel Orla, ru: Гибель «Орла») este un film de aventură sovietic, realizat în 1940 de regizorul Vasili Juravliov.

Conținut

Acțiunea filmului are loc în 1920 în timpul Războiului Civil, când Armata Sovietică încă ducea lupte cu "albii" la marginea Novorossiyskului. În rada portului este ancorată o uriașă nava civilă, Vulturul. Șeful echipajului, Mihail Gruzdev, reușește să îl convingă pe căpitanul vasului, Cistiakov, să ridice steagul roșu ca să poată părăsi portul.

Distribuție
 Nikolai Annenkov – Cistiakov, căpitan pe «Orla»
 Victor Gromov – căpitan Mihail Gruzdev
 Serghei Stoliarov – Feodor Cistiakov
 Mihail Troianovski – Ilia Svetlov, doctor
 Sergei Komarov  – paznicul portului
 Lev Fenin – general Belogvardeiski
 Nikolai Gorlov
 Ivan Bobrov
 Victor Șepel – Sașenka
 Piotr Kiricek
 Alexandr Greceanîi – boțman pe «Orla»

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Referințe

Legături externe

Filme din 1940
Filme de aventuri
Filme în limba rusă
Filme regizate de Vasili Juravliov
Filme sovietice
Filme Soiuzdetfilm
Filme despre Războiul Civil Rus

Pieirea Vulturului


බොන්ගුන්සා () යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ දකුණු කොරියාවේ සෝල් හි ගංනම්-ගු හි සම්සොං-දොං නම් ප්‍රදේශයේ පිහිටි බෞද්ධ සිද්ධස්ථානයකි. මෙය ආරම්භ කරන ලද්දේ 794 දී වොන්සොං රජ සමයේ සිල්ලාවේ එකල ඉහළම ධුරන්ධර භික්ෂුවක වූ යොන්-හොයි () විසිනි. මෙය මුලින් හඳුන්වන ලද්දේ ග්‍යොන්සොංසා () යනුවෙනි. මෙය පිහිටියේ සුදෝ කන්දේ බෑවුමේ ය.

ඉතිහාසය

ජොසොන් රාජවංශ යුගය
ජොසොන් රාජවංශ යුගයේ දී, කොරියාවේ බුද්ධාගම දැඩිව යටපත් කෙරිණි. කෙසේනමුත්, 1498 දී ජොසොන් අගබිසවක වූ ජොංහ්යොන් අගබිසවගේ අනුග්‍රහය යටතේ ප්‍රතිසංස්කරණය කෙරුණු මෙම විහාරය බොන්ගුන්සා ලෙස නම්කෙරිණි. මෙහි "බොන්ගුන්සා" යන්න සොංජොං රජුට ගෞරවයක් ලෙස යොදා ඇත.

16වන සියවසේ මැද භාගයේ කෙටි කාලීනව කොරියාවේ බුද්ධාගම යළි නඟාසිටුවීමට කටයුතු කළ මුන්ජොං අගබිසවගේ අනුග්‍රහය යටතේ, මෙම විහාරය කොරියානු සොන් (සෙන්) බුදු දහමේ මූලස්ථානයක් විය. 1548 දී මුන්ජොං අගබිසව විසින් බෝ-වු නම් භික්ෂුව මෙහි විහාරාධිපති ලෙස පත්කළැ අතර, කොරියාවේ එකල විසූ බෞද්ධ-විරෝධී පාක්ෂිකයන් විසින් උන්වහන්සේව ඝාතනය කරන ලදී. 1552-1564 අතර කාලයේ මෙම විහාරය බෞද්ධ ජාතික විභාගයේ මධ්‍යස්ථානය ලෙස පැවතිණි.

කොරියානු අධිරාජ්‍යය සිට ජපන් පාලන සමය තෙක් කාලය
1902 දී බොන්ගුන්සාව කොරියානු අධිරාජ්‍යයේ ප්‍රධාන සිද්ධස්ථාන 14 අතුරින් එකක් ලෙස නම්කෙරිණි. ජපන් යටත්විජිත සමයේ දී මෙම විහාරය සෝල් නගරය වට වූ කුඩා බෞද්ධ විහාර 80ක මූලස්ථානය ලෙස නම්කෙරිණි. 1922 සහ 1929 වර්ෂවල දී, මෙහි නායක භික්ෂුව වූ චොං-හෝ හන් ගංගාවට යටවීමට ගිය පුද්ගලයන් 700කට අධික සංඛ්‍යාවක් බේරාගැනීම නිසා, මෙම ස්ථානයට විශාල පිළිගැනීමක් හිමි විය.  යටත්විජිත පාලන සමයෙන් පසු බොන්ගුන්සාව කොරියාවේ විශාලතම බෞද්ධ නිකාය වූ ජොග්යේ නිකාය යටතට පත් විය.

විනාශය සහ ප්‍රතිසංස්කරණය
1939 දී ඇතිවූ ගින්නකින් මෙහි ගොඩනැගිලි බොහෝමයක් විනාශ වූ අතර, විහාරයේ සෙසු කොටස් කොරියානු යුධ සමයේ විනාශයට පත් විය. වාසනාවකට, කොරියානු යුද්ධයෙන් විනාශ නොවී ඉතිරි වූ ශාලාවලින් එකක  1885 දී යොං-කි භික්ෂුව විසින් සම්පූර්ණ කරන ලද අවතාංසක සූත්‍රයේ ලී මුද්‍රණ අච්චු අන්තර්ගත වේ. නොයෙකුත් ප්‍රතිසංස්කරණවලට ලක්වූ විහාරය නැවතත් වර්තමානයෙහි විශාල ප්‍රතාපවත් ස්වරූපයෙන් පවතියි. මෙහි ප්‍රතිසංස්කරණ කටයුතු වර්තමානයේ පවා සිදුවෙමින් පවතියි.

ගැලරිය

මේවාත් බලන්න
සෝල් හි බෞද්ධ විහාර ලැයිස්තුව
කොරියානු බුදු දහම
කොරියානු ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
කොරියානු බෞද්ධ විහාර

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

 Bongeunsa (නිල අඩවිය)
 Asian Historical Architecture: Bongeunsa Temple

සෝල් හි බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන
සිල්ලා
ජොග්යේ නිකායයෙහි බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන

බොන්ගුන්සා


El Departamento de Transporte de Virginia Occidental (en inglés: West Virginia Department of Transportation, WVDOT) es la agencia estatal gubernamental encargada en la construcción y mantenimiento de toda la infraestructura ferroviaria, carreteras estatales; así como sus autopistas federales, locales e interestatales, y transporte aéreo del estado de Virginia Occidental. La sede de la agencia se encuentra ubicada en Charleston, Virginia Occidental y su actual director es Paul A. Mattox, Jr.

Referencias

Enlaces externos
Sitio web oficial (en inglés)

Agencias estatales de Virginia Occidental
Carreteras de Virginia Occidental
Transporte de Virginia Occidental


L'église Saint-Luc est une église paroissiale située sur la commune de Raon-l'Étape, dans le département des Vosges en région Grand Est, construite en 1832.

Elle est l'une des deux églises de la ville, suite à la fusion de Raon L'Étape et La Neuville-lès-Raon en 1947, l'autre étant dédiée à Saint-Georges.

Historique
Une première église Saint-Luc, édifiée à l'extérieur de l'enceinte vers 1279, est détruite lors de la guerre de Trente Ans, puis reconstruite en 1437. Elle est remplacée en 1729 sur un nouvel emplacement, à côté de la mairie. Mais sa trop grande proximité avec la rivière la rend insalubre, elle est fermée en 1778, puis en 1809, et enfin démolie en 1832. L'actuelle église Saint-Luc de Raon-l'Étape a été construite sur les plans de l'architecte François Grillot entre 1825 et 1832, mais de l'autre côté de la rivière.Elle est sérieusement endommagée lors des guerres de 1914-1918 et 1939-1945.

En raison de ses nombreuses colonnades, elle est surnommée « petite Madeleine », en comparaison avec l'église parisienne de La Madeleine.

L'église est inscrite sur l'inventaire supplémentaire des monuments historiques, par arrêté du 19 décembre 1986.

Elle fait partie de la paroisse Saint-Luc de Raon-L'Étape, du diocèse de Saint-Dié.

Description
Le sol marécageux dû à la proximité d'un canal, a fait ériger la tour de l'église au-dessus du chœur.

Elle est longue de 61m et large de 21m, pour une superficie de 1230 m² au cadastre.

Vitraux
Les vitraux actuels remplacent ceux brisés pendant la guerre. Ils ont été créés par l'atelier Georges Gross de Nancy, et ont été installés entre 1947 et 1953.

Le grand orgue

L'instrument a été inauguré le 15 février 1931 par Gaston Litaize. Depuis, d'autres grands noms de l'orgue l'ont joué, tel Michael Matthes, François-Henri Houbart, Vincent Warnier, Pascal Reber, David Cassan.

Le clocher
Pour « remplacer les cloches détruites le 21 août 1914, lors de l'incendie de l'église allumé par les Allemands », une commande est passée au saintier de Robécourt, Georges FARNIER, dès 1920. Environ 7,7 tonnes de cuivre rouge et d'étain sont chauffées à 1,200° et versées dans cinq moules pour la création du « Carillon de la Victoire ».

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Liste des monuments historiques du département des Vosges
 Liste des églises des Vosges
 Raon-l'Étape

Bibliographie

Liens externes

Raon-l'Étape
Raon-l'Étape
Monument historique inscrit en 1986
Raon-l'Étape

Église Saint-Luc de Raon-l'Étape


Lee Yong-ju () est un scénariste et réalisateur sud-coréen, né le  à Séoul.

Biographie

Lee Yong-ju naît le  à Séoul. Il assiste aux cours de l'architecture à l'université Yonsei.

En 2003, il est assistant réalisateur de Bong Joon-ho pour son film  ().

En 2009, il écrit et réalise son premier long métrage d'horreur  (), pour lequel il obtient les prix du meilleur réalisateur débutant à la cérémonie des Pusan Film Critics Awards et du meilleur scénariste à la cérémonie des Blue Dragon Film Awards dans la même année.

En 2012, il présente son deuxième film romantique  ().

En , on apprend qu'il a écrit le scénario du troisième film de science-fiction Seo Bok () et le réalise en , avec Gong Yoo et Park Bo-gum dans les rôles principaux, jusqu'en  de la même année. Malgré la pandémie de Covid-19 en Corée du Sud, le film sort tardivement le , dans les salles et sur la plate-forme .

Filmographie

En tant que scénariste
 2009 :  () de lui-même
 2012 :  () de lui-même
 2015 :  () de Lee Hae-young (adaptation)
 2021 : Seo Bok () de lui-même (avec Lee Jae-min et Yum Gyoo-hoon)

En tant que réalisateur
 2003 :  () de Bong Joon-ho (assistant)
 2009 :  ()
 2012 :  ()
 2021 : Seo Bok ()

En tant que producteur
 2002 :  () de Shin Seung-soo
 2004 :  () de Song Il-gon
 2006 :  () de Kwon Seong-gook
 2007 :  () de Shim Seung-bo (associé)
 2012 :  () de Kim Myeong-gyoon
 2015 :  () de Lee Seok-hoon

En tant qu'acteur

Cinéma
 Longs métrages
 2004 :  () de Song Il-gon
 2004 :  () de Song Il-gon

Télévision
 Série télévisée
 2015 :  () : Oh Sang-Sik (10 épisodes)

Distinctions

Récompenses
 Busan Film Critics Association 2009 : meilleur réalisateur débutant pour
 Cine21 Movie Awards 2009 : meilleur réalisateur débutant de l'année pour
 Pusan Film Critics Awards 2009 : meilleur réalisateur débutant pour
 Blue Dragon Film Awards 2009 : meilleur scénario pour
 Festival international du film fantastique de Gérardmer 2010 : prix du jury jeunes pour
 Buil Film Awards 2012 : meilleur scénario pour
 Cine21 Movie Awards 2012 : meilleur scénario de l'année pour

Nominations
 Grand Bell Awards 2009 : meilleur scénario pour
 Blue Dragon Film Awards 2012 : meilleur scénario pour
 Buil Film Awards 2012 :
 Meilleur film pour
 Meilleur réalisateur débutant pour
 Grand Bell Awards 2012 : meilleur réalisateur pour

Notes et références

Liens externes
  Hancinema -  Korean Film Council -  Korean Movie Database

Réalisateur sud-coréen
Réalisateur de film de science-fiction
Scénariste sud-coréen de cinéma
Producteur sud-coréen de cinéma
Acteur sud-coréen de cinéma
Acteur sud-coréen de télévision
Étudiant de l'université Yonsei
Naissance en juin 1970
Naissance à Séoul

Lee Yong-ju


Culto a la diosa puede referirse a:
El culto a cualquier diosa en las religiones politeístas.
Culto a la Gran Diosa en una base monoteísta, biteista o henoteista.
Shaktismo Hindu
Movimiento de la Diosa neopagano.
Wicca
Dianismo

Culto a la diosa


Die Ewige Tabelle der Frauen Handball-Bundesliga ist eine statistische Auflistung aller Meisterschaftsspiele der Handball-Bundesliga seit ihrer Gründung 1975. Der Berechnung wird die 2-Punkte-Regel zugrunde gelegt (zwei Punkte pro Sieg, ein Punkt pro Unentschieden).

Die Tabelle ist innerhalb der Spalten durch Klicken auf eines der Dreiecke in der obersten Zeile sortierbar. Vereine mit goldenem Hintergrund spielen in der Saison 2019/20 in der 1. Bundesliga.

Weblinks
 Statistik für die Ewige Tabelle bei Bundesligainfo

Tabelle
Bundesliga

Ewige Tabelle der deutschen Handball-Bundesliga Frauen


A prova da largada coletiva feminina da patinação de velocidade nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022 ocorreu no Oval Nacional de Patinação de Velocidade, de Pequim, a 19 de fevereiro.

Irene Schouten, dos Países Baixos, venceu o evento e obteve a sua terceira medalha de ouro e a quarta medalha geral nos Jogos. Ivanie Blondin, do Canadá, ganhou sua primeira medalha olímpica individual, a prata. Francesca Lollobrigida, da Itália, conquistou a medalha de bronze.

Medalhistas

Resultados

Semifinais
As semifinais foram disputadas a partir das 15:45 locais:

Final
A final foi disputada a partir das 17:00 locais:

Largada coletiva feminina

Patinação de velocidade nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022 - Largada coletiva feminina


Bondi Junction is an eastern suburb of Sydney, in the state of New South Wales, Australia. It is 6 kilometres east of the Sydney central business district and is part of the local government area of Waverley.

Bondi Junction is a largely commercial area which has undergone many changes since the late 20th century. There have been many major commercial and residential developments around the main street and surrounding area, notably a new bus/rail interchange and large shopping mall. Many of the original pubs have been maintained, notably, the Nelson Hotel, so named because of its location on Nelson Street.

Bondi Beach is a neighbouring suburb to the east with a world-famous beach. Bondi and North Bondi are also neighbouring suburbs.

Bondi Junction and the neighbouring area is well known for its famous rugby league team, the Sydney Roosters, still officially known as the Eastern Suburbs District Rugby League Football Club. The clubhouse of the team is centrally located in Spring Street, Bondi Junction.

History

Bondi is an Aboriginal word meaning water breaking over rocks. It has been spelt a number of different ways over time: for example, Boondi, Bundi and Bundye.

The first house in the area was Waverley House, which was built by Barnett Levey in 1827, on the current site of Waverley Street. The house changed hands many times over the years before finally being demolished in 1904. When Waverley Municipality was proclaimed in 1859, the name was taken from Waverley House.

Henry Hough was first given a grant of land on the site of Bondi Junction in 1832. On his estate, he built a wind-powered flour mill. This was accessed by a track leading off the South Head Road (now Oxford Street), the suburb's main thoroughfare.

In 1854, the first hotel in the area opened. It was named The Waverley Tea Gardens and the surrounding area quickly took that name, quickly shortened to simply "Tea Gardens", which stuck for the next 30 years. By 1878 steam had supplanted wind in milling and the estate was closed. In May 1881 it was subdivided. Streets in this subdivision that exist today are Mill Hill Road and Hough Street. The subdivision of the estate coincided with the opening of the first tramway to the area – steam trams began operation from Taylor Square in Darlinghurst on 12 March 1881.

With the extension of the tram lines to Bondi Beach, Charing Cross and Bronte later in the decade, the term Bondi Junction was coined. It referred to the junction of the Bondi and Bronte tram lines at the corner of the now Oxford Street and Bronte Road.

With the subdivision of surrounding suburbs complete by 1930, Bondi Junction quickly grew into a major entertainment and commercial centre. Tram lines ran to Bondi Beach via Birriga Road, Bondi Beach via Bondi Road, Bronte Beach and The Spot, Randwick and the City at Circular Quay and Central railway station. A tram depot was established on the corner of South Head Road (renamed Oxford Street with the completion of widening works in Darlinghurst) and the present day York Road. Oxford Street quickly became crowded and congested. By the 1960s traffic was at the point that Bondi Junction was one of the worst bottlenecks in Sydney.

The suburb was historically divided by the border of Waverley and Woollahra councils. In 2002 the boundary was realigned from Oxford Street to the bypass road (see below), giving Waverley Council full control of the commercial areas of the suburb.

Transport
Bondi Junction railway station is an underground station that is also the eastern terminus of the Eastern Suburbs railway line on the Sydney Trains network. The station is also the terminus of limited South Coast Line services. A bus interchange is located at ground level, above the railway station and below residential towers.

The Sydney tram network was closed in 1961 and the Waverley Tram Depot converted to a bus depot. This temporarily reduced the traffic problem in the area ; but, the rise of the private motor vehicle soon made the problem acute. A railway to Sydney's eastern suburbs was first proposed by John Young, Mayor of Sydney in the 1870s. This was subsequently incorporated into the Bradfield Scheme for improving Sydney's railways. The line was never built as Bradfield envisaged, however.

In 1976, with construction of the railway underway and the NSW Government resolving to actually complete the project as far as Bondi Junction, construction was also begun on an elevated freeway-standard bypass of Bondi Junction. The Bondi Junction Bypass (later renamed Syd Einfeld Drive after the notable local man and one-time Member for Phillip), unlike the railway, was constructed quickly, opening on 6 January 1979. The road runs around the northern side of the business district from Oxford Street at Ocean Street to Oxford Street at Bondi Road and is elevated at about five metres above the ground. It is constructed as a continuous concrete plank bridge. The freeway is, in fact, the only section ever built of a much longer planned road known as the Eastern Freeway, a proposed freeway abandoned in the 1960s, which would have travelled between the Sydney CBD and Bondi.

With the railway opening in June 1979, major changes to traffic flow were made in Bondi Junction. The main thoroughfare, Oxford Street, became devoted to buses only between Adelaide Street and Bronte Road and a pedestrian mall was created between Bronte Road and Newland Street, known as Bondi Junction Mall. The opening of the railway provided the opportunity to rationalise bus services in the Eastern Suburbs, with most city services eliminated or terminated at the new Bondi Junction Bus–Rail Interchange. Due to cost cutting, the pedestrian mall, bus–rail interchange, and indeed the railway station itself were of poor design and construction. Nonetheless, the popularity of the railway was manifest and Bondi Junction interchange became the largest suburban bus terminus in Australia.

In 1998, Woollahra Council, which controlled the site of the bus interchange, finalised an agreement to sell the airspace above the site to Meriton Apartments. Construction began in April 1999 for a new bus interchange and two residential apartment towers of over 70 m high. While this took place, upgrade works were also performed on Bondi Junction railway station. The new interchange was tentatively opened in September 2000 for the Sydney Olympics but subsequently closed for further work. The new bus interchange opened in July 2001.

Economy

Retail and shopping

Westfield Bondi Junction is a major mid to upmarket shopping centre opposite Bondi Junction railway station on the corner of Grosvenor and Oxford Street. There are also two smaller shopping centre nearby, Eastgate Bondi Junction located below the Eastgate residential apartment development and a shopping centre above the station and bus interchange known as Meriton Retail Precinct Bondi Junction. Oxford Street is a major commercial centre in Bondi Junction as it contains numerous businesses including hotels and shops from the York Street end to Old South Head Road. Oxford Street Mall is a pedestrian zone between Bronte Road and Newland Street and contains numerous shops and cafes. There are also shops along Spring Street, Ebley Street and Bronte Road.

High-density developments and housing

Bondi Junction is Sydney's fifth largest business district behind the CBD itself, North Sydney, Parramatta and Chatswood. Typical development in the commercial area consists of strip-mall type development two or three levels high. However, over the last 35 years, at least twenty buildings of 12 levels or higher have been constructed including Bondi Junction Private Hospital

The first large development was the Eastern Suburbs Leagues Club (Easts), the local rugby league club for the Eastern Suburbs Roosters.

In the 1980s, following the completion of the Eastern Suburbs Railway, commercial development reached a peak with several office buildings built in the centre of Bondi Junction. By the 1990s these were mostly displaced by residential developments.

Bondi Junction features high density residential developments close to the commercial centre and low density housing further away. Domestic architecture includes Victorian and Federation designs.

Demographics
According to the 2016 census of Population, there were 9,445 residents in Bondi Junction. In Bondi Junction, 40.8% of people were born in Australia. The next most common countries of birth were England 6.7%, Ireland 3.2%, New Zealand 2.9%, Brazil 2.6% and China 2.5%. 58.9% of people only spoke English at home. Other languages spoken at home included Mandarin 3.0%, Portuguese 2.8%, Russian 2.8%, Spanish 2.2% and Italian 1.7%. The most common responses for religion in Bondi Junction were No Religion 31.8% and Catholic 21.1%.

Sport and recreation
Bondi Junction is represented in one of the most popular sporting competitions across Australia, the National Rugby League competition, by the local team the Sydney Roosters, officially the Eastern Suburbs District Rugby League Football Club (ESDRLFC). The Junction is known colloquially to residents in the area as "the home of the Roosters".

Local landmarks and heritage listing
Bondi Junction has many heritage-listed buildings and other items.

Waverley Reservoirs on Paul Street is heritage listed at the state level.

The following are some of the locally heritage listed buildings:
 Italianate home used as community health centre, 26 Llandaff Street
 Ben Eden, Paul Street
 Blair Athol, Woodstock Street
 Euston, Woodstock Street
 Charles Terrace, Denison Street
 Glen Mervyn, Denison Street
 Myall, Mill Hill Road
 Cintra, Mill Hill Road
 Congregationalist Church, Botany Street
 Clementson Park, Ebley Street
 Fingleton Reserve, Waverley Crescent
 Hallena, Waverley Street
 Cotswald Hall, Dalley Street
 Waverley Library

References

Suburbs of Sydney
Waverley Council

Bondi Junction


كالوس أغروس (Καλός Αγρός) هي مدينة في دراما في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1219 نسمة.

المراجع

مدن اليونان

كالوس أغروس (دراما)


Järva, Estonya'nın orta kesimlerinde 40,000 nüfuslu, merkezi Paide olan ildir. Yüzölçümü 2,623 km²dir.

Şehir Belediyeleri
 Paide

Belde Belediyeleri
 Albu
 Ambla
 Imavere
 Järva-Jaani
 Kareda
 Koeru
 Koigi
 Paide
 Roosna-Alliku
 Türi
 Väätsa

Galeri

Järva (il)


Carambeí es un municipio brasileño del estado de Paraná.

Etimología
El nombre Carambeí proviene del guaraní "karumbe" (tortuga) e "y" (agua, río): el río de las tortugas.

Inmigración neerlandesa
Los primeros inmigrantes neerlandeses llegaron a Carambeí en 1911. Ahí los inmigrantes neerlandeses encontraron otros grupos de inmigrantes que estaban construyendo una línea férrea para la Brazil Railway Company. Esa compañía quería desarrollar la nueva área adquirida y entregaba al colono un lote de tierra, una casa y tres vacas lecheras.

Geografía

Posee un área es de 650 km² representando 0,326 % del estado, 0,1153 % de la región y 0,0076 % de todo el territorio brasileño. Se localiza a una latitud 24°44'04" sur y a una longitud 50°05'49" oeste. Su población estimada en 2005 era de 17.128 habitantes; en 2021 contaba con 23 415 habitantes.

Demografía
Datos del censo - 2007 - IBGE

Población total: 16.411
 Urbana: 12.531
 Rural: 3.880

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M - PNUD): 0,785
 IDH-M Salario: 0,711
 IDH-M Longevidad: 0,746
 IDH-M Educación: 0,899

Referencias

Véase también
 Inmigración neerlandesa en el Brasil

Enlaces externos

Parque Histórico de Carambeí

Localidades de Paraná
Toponimia guaraní de Brasil

Carambeí


Kutup Yıldızı ya da bilimsel adıyla Polaris (α UMi / α Ursae Minoris / Alpha Ursae Minoris; Demirkazık, Kutupyıldızı, Şimal Yıldızı ya da Kuzey Yıldızı olarak da bilinir), Küçükayı takımyıldızının en parlak yıldızı.

Kutup Yıldızı, dünyanın ekseni ile hemen hemen aynı doğrultuda olduğundan, diğer gökcisimlerinin aksine gün boyunca yer değiştirmez ve hep kuzeyi gösterir. Bu özelliği nedeniyle tarih boyunca yön bulma ve seyir amacıyla kullanılmıştır. Aynı nedenle, Demirkazık, Kuzey Yıldızı gibi isimler alır.

Kutup Yıldızı tam olarak dünyanın ekseni ile aynı doğrultuda olmamakla birlikte, aradaki fark sadece bir derecenin dörtte üçü yani 44 dakika kadardır. Dünyanın ekseni zamanla doğrultu değiştirdiğinden bu fark önümüzdeki iki yüzyıl boyunca daha da azalacak ve 25 dakikaya kadar düşecektir. Daha sonra Kutup Yıldızı dünyanın ekseninden giderek uzaklaşacak ve ancak 25.000 yıl sonra aynı yere dönecektir.

Kutup Yıldızı, aslında üç yıldızdan oluşan bir sistemdir. Sistemin en parlak yıldızı olan A; büyük sarı, parlaklığı değişken bir sefeit türevidir. Bunun çevresinde dönen ve bir sarı cüce olan B yıldızı, 1780'de William Herschel tarafından keşfedilmiştir. Üçüncü cüce yıldızın varlığı 1929'da saptanmıştır. Güneş'ten yaklaşık 50 kere daha büyüktür. Diğer yıldızlara göre rengi Sarıya dönüktür.

Kutup Yıldızı'nı gökyüzünde bulmak oldukça kolaydır, dâima pusula'nın kuzey ibresi doğrultusunda bulunur. Büyükayı takımyıldızının oluşturduğu "tava"nın gövdesinin sonundaki iki parlak yıldızı (Dabne ve Merak) birleştiren hayalî doğruyu takip ederek, bu iki yıldız arasındaki mesafenin yaklaşık 5 katı kadar ileride Kutup Yıldızı bulunur. Aynı zamanda Cassiopeia'nın kraliçe tacını andıran görüntüsünün (W veya M olarak görünür) orta kısmındaki üç yıldız da kabaca Kutup Yıldızı'nı gösterir.

Gökyüzünün bu bölgesindeki en parlak yıldız olduğundan, başka bir yıldızla karıştırılma ihtimali düşüktür. Kutup Yıldızı'nın ufuktan yüksekliği, bulunduğunuz enlemi yansıtacaktır. Örneğin, İstanbul'da Kutup Yıldızı ufuktan 41° yükseklikte görünür.

Kutup Yıldızı sadece kuzey yarıküreden görünür, güney yarıküreden görünmez, güneyi gösteren parlak bir güney Kutup Yıldızı bulunmamaktadır. Ancak Güneyhaçı takımyıldızı, güney yarıkürede bulunanlara kabaca güney yönünü gösterir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Günün Gökbilim Görüntüsü - Büyük Kepçe ve Polaris
 Video - Kuzey Kutup Yıldızı nasıl bulunur ?

Küçük Ayı takımyıldızı
Ursae Minoris, Alpha
Ursae Minoris, 1
Üçlü yıldız sistemleri
F-tipi parlak devler
F-tipi süperdevler
F-tipi ana kol yıldızları
Klasik Sefe değişenleri
Kuzey kutup yıldızları
08890
011767
0424
Navigasyon yıldızı

Kutup Yıldızı


Teatrul Național Rustaveli  (în  Shota Rustavelis Sakhelobis Akademiuri Teatri) este cel mai mare și unul dintre cele mai vechi teatre din Georgia, situat în capitala Tbilisi pe Bulevardul Rustaveli. Găzduit într-un edificiu ornat în stil rococo, teatrul a fost fondat în 1887, iar din 1921 a purtat numele poetului național al Georgiei, Șota Rustaveli.

Istorie și arhitectură
Clădirea a fost înființată în 1887 ca "Societatea Artiștilor". La solicitarea acesteia, mai mulți artiști celebri au fost chemați să picteze fresce pe pereți și pe tavanele din subsol. Printre acești artiști au fost pictori georgieni proeminenți precum Lado Gudiașvili și David Kakabadze, precum și scenograful de teatru Serge Sudeikin, care este cunoscut pentru munca sa pentru Baletul Rusesc și pentru Opera Metropolitană. Mai târziu, alți doi pictori georgieni importanți, Mose și Iracly Toidze, s-au alăturat acestui proiect. Capodoperele care împodobeau nivelul inferior al Teatrului Rustaveli au fost văruite în perioada sovietică și doar o mică parte a frescelor a fost restaurată.

În 1921, clădirea a fost redenumită Teatrul Rustaveli. Construcția teatrului a fost finanțată de Alexander Mantașev și a fost proiectată de Cornell K. Tatișcev și de Aleksander Szymkiewicz, arhitectul orașului Tbilisi.

Din 2002 până în 2005, teatrul a trecut printr-o renovare completă, care a fost finanțată în mare parte de omul de afaceri georgian Bidzina Ivanișvili.

Facilități

Teatrul include trei scene: scena principală (aproximativ 800 de locuri), scena mică (283 de locuri) și un studio (182 de locuri) pentru spectacole experimentale. Teatrul este, de asemenea, disponibil pentru conferințe și evenimente și găzduiește o sală mare de bal, o sală mică de bal și un foaier mic.

Galerie foto

Legături externe
Site-ul oficial
Site-ul Parlamentului Georgian

Teatre din Tbilisi
Teatre naționale

Teatrul Rustaveli


The Gift of Game es el primer álbum de la banda Crazy Town, fue publicado en 9 de noviembre de 1999 en Columbia Records. El álbum de la banda dio su mayor éxito hasta la fecha con "Butterfly", que alcanzó el número 1 en el Billboard Hot 100 el 24 de marzo de 2001.

En todo el mundo el álbum vendió más de 2,5 millones de unidades, con más de 1,5 millones de dólares en los EE. UU. solamente.

La chica lamiendo la piruleta en la portada del álbum es un personaje ficticio creado por Crazy Town, Conocida como la "Pequeña Lolita". Tanto el título del álbum y la imagen de la Pequeña Lolita se basan en la letra de la canción "Lollipop Porn". La portada del álbum fue diseñada por el padre de colíder Shellshock cantante Shifty y el tío.

Listado de canciones
 «Intro» – 0:24
 «Toxic» – 2:48
 «Think Fast» – 3:53
 «Darkside» – 3:53
 «Black Could» – 5:03
 «Butterfly» – 3:37
 «Only When I'm Drunk» – 2:48
 «Hollywood Babylon» – 4:24
 «Face the Music» – 3:27
 «Lollipop Porn» – 3:54
 «Revolving Door» - 3:41
 «Players (Only Love You When They're Playing)» – 4:14
 «B-Boy 2000» – 4:27
 «Outro: WWW.Crazytown.Com» – 1:23

Referencias

Álbumes de nu metal
Álbumes de 1999
Álbumes en inglés

The Gift of Game


Damphreux-Lugnez est une commune suisse du canton du Jura, située dans le district de Porrentruy.

La commune est créée le , de la fusion des deux anciennes communes de Damphreux et de Lugnez.

Références

Commune du canton du Jura
Commune fondée en 2023 en Suisse

Damphreux-Lugnez