Alegerile din 2019 pentru Parlamentul European au avut loc între 23 și 26 mai 2019. Primele alegeri directe au avut loc în 1979. Un număr de 751 de deputați au fost aleși în Parlamentul European, aceștia reprezintă mai mult de 512 milioane de persoane din 28 de state membre. În februarie 2018 Parlamentul European a votat scăderea numărul deputaților de la 751 la 705, în cazul în care Regatul Unit urma să se retragă din Uniunea Europeană la 29 martie 2019. Cu toate acestea, Regatul Unit a participat alături celelalte state membre ale U.E. după o prelungire a articolului 50 până la 31 octombrie 2019. În consecință, alocarea locurilor între statele membre și numărul total de locuri au rămas la fel ca în 2014. Al nouălea Parlament European a avut prima sa sesiune plenară la 2 iulie 2019.

Noua lege
La 7 iunie 2018 Consiliul Europei a convenit la nivelul ambasadorilor să modifice legea electorală a Uniunii Europene și să reformeze vechile legi din Legea Electorală promulgată în 1976. Scopul reformei este creșterea participării europenilor la alegeri, creșterea nivelului de înțelegere a caracterului acestora și prevenirea votului neregulat, respectând, în același timp, tradițiile constituționale și electorale ale statelor membre. Reforma interzice dubla votare și votare în țările terțe, îmbunătățind astfel vizibilitatea partidelor politice europene. Pentru a evita votul dublu, autoritățile sunt înștiințate pentru a face schimb de date despre alegători, proces care trebuie să înceapă cu cel puțin șase săptămâni înainte de alegeri.

Parlamentul European și-a dat consimțământul la 4 iulie 2018, iar actul a fost adoptat de Consiliu la 13 iulie 2018. Cu toate acestea, nu toate statele membre au ratificat legea înainte de alegerile din 2019 și, prin urmare, aceste alegeri au avut loc în conformitate cu normele anterioare.

Grupuri politice și candidați
Procesul Spitzenkandidat implică numirea de către partidele politice europene a candidaților la funcția de președinte al Comisiei Europene, partidul care a castigat cele mai multe locuri în Parlamentul European primeste întâietate de a încerca să formeze o majoritate pentru a-și sprijini candidații proprii. Acest proces a fost folosit pentru prima dată în 2014. Viitorul procesului este incert, însă Parlamentul European a încercat să codifice procesul, iar părțile sunt aproape de a-și selecta din nou candidații proprii. La 23 ianuarie 2018, Comitetul pentru afaceri constituționale a adoptat un text prin care se menționa că "procesul Spitzenkandidat" nu a putut fi anulat, și că Parlamentul "va fi gata să respingă orice candidat în procedura de investitură a președintelui Comisiei care nu a fost numit Spitzenkandidat în cursa pentru alegerile europene.

Partidul Popular European
Doi candidați au solicitat numirea în PPE:
Alexander Stubb care a fost vicepreședintele Băncii Europene de Investiții, fost prim-ministru, ministru de externe și ministru al finanțelor din Finlanda.
Manfred Weber, actualul lider al grupului Partidului Popular European din Parlamentul European și membru al Uniunii social-creștine din Bavaria care este susținut de Angela Merkel ca Spitzenkandidat pentru partid.

La Congresul din 2018 în Helsinki, PPE l-a ales pe Manfred Weber drept Spitzenkandidat pentru Președintele Comisiei Europene.

Partidul Socialiștilor Europeni
Candidatul Martin Schulz a părăsit Parlamentul European în anul 2017, pentru a conduce Partidul Social Democrat din Germania, dar a demisionat din această poziție în 2018. Doi candidați au fost nominalizați de către partidelele și organizațiile membre ale PES:
Maroš Šefčovič (vicepreședinte al Comisiei) a anunțat, în septembrie, cererea sa de a conduce Comisia Europeană. Frans Timmermans (primul vicepreședinte al Comisiei, fost ministru olandez al afacerilor externe) a anunțat în octombrie dorința sa de a conduce Comisia. Șefčovič și-a anunțat retragerea în noiembrie 2018 și l-a sprijinit pe Frans Timmermans în calitate de candidat comun al partidului. Partidul va convoca un Congres extraordinar la Lisabona pentru a ratifica alegerea candidatului și a vota președintele.

Conservatorii și reformatorii europeni
Jan Zahradil, deputat în Partidul Civic Democrat din Ceh, este Spitzenkandidat al Conservatorilor și Reformiștilor Europeni.

Partidul Verzilor Europeni
Ca și în 2014, Grupul Verzilor a adoptat principiul de a avea doi candidați principali la alegerile europene din 2019 . Spre deosebire de anul 2014, unde candidații au fost aleși prin intermediul unor alegeri primare online deschise, cei doi candidați principali au fost aleși de Consiliul Partidului la Berlin, în noiembrie 2018  Four people, two of them being currently MEPs, have declared their candidacy: Patru persoane, dintre care două sunt în prezent deputați europeni, și-au prezentat candidatura:

Petra De Sutter senator și membru al Adunării Parlamentare a Consiliului Europei și candidat al lui Groen la alegerile din 2019 și Ska Keller deputat în Parlament și candidat al Alianței 90/Verzii în alegerile din 2019, Bas Eickhout care este deputat și candidat la GroenLinks în alegerile din 2019, Atanas Schmidt fiind nominalizat de Zelena Partija din Bulgaria.
La Congresul din 2018 din Berlin, partidul la ales pe Ska Keller și pe Bas Eickhout drept Spitzenkandidat pentru Președintele Comisiei Europene.

Note

Vezi și
 Alegeri pentru Parlamentul European în România, 2019

Alegeri Parlamentul European
2019 în Europa
Alegeri în 2019

Alegeri pentru Parlamentul European, 2019


Reich () sözlük anlamı imparatorluk, krallık, devlet ve zenginlik olan, tarihte ise Almanların kurduğu devletleri ifade eden Almanca kelime. Tarihte üç Reich dönemi vardır.

Kaynakça

Almanya'nın devlet yapısı

Reich


الربيع بن حوثرة هو عامل عمرو بن هند على البحرين وقاتل طرفة بن العبد.

مراجع

مناذرة

الربيع بن حوثرة


Cheval arabe, ou Le Chevalier guerrier arabe à cheval, est une statuette équestre en bronze réalisée en 1884 par Émile-Coriolan Guillemin et Alfred Barye.

Cette œuvre a fait l'objet d'édition de bronze. Un exemplaire est conservé à Paris au musée du Louvre.

Description
L'œuvre représente un cavalier arabe revenant de la chasse, avec un fusil à l'épaule, un canard et une gazelle accrochés à sa chaise. Elle est signée «E. Guillemin et Barye Fils». Elle a été exposée au Salon de Louvre de 1884.

Marché de l'art
Lors d'une vente aux enchères Sotheby's à New York en 2008, Femme Kabyle d'Algérie et Jannisaire du Sultan Mahmoud II (1967), bronze, d'Emile Guillemin a été vendue pour 1.202.500 euros plus les frais d'enchères.

Collections publiques
 Paris, musée du Louvre.

Annexes

Notes et références

Bibliographie
 Pierre Kjellberg, Les Bronzes du , Dictionnaire des sculptures, Les Éditions de l'Amateur, Paris, 1987, p. 369, illus.
 Arabia In 1905 in Aden propagated Cap. H. E. Jacob. In 1907 and 1908 a textbook for Arabs appeared (by Muusbah, 43 p. And by Haddad, 56 p.) I. SHIRJAEV.

Articles connexes
 Femme kabyle d'Algérie et Janissaire du sultan Mahmoud II
 Émile-Coriolan Guillemin
 Alfred Barye
 Mauresque (Guillemin)
 Musée du Louvre

Lien externe
  Google Arts and Culture Alfred Barye.

Cheval arabe
Sculpture en bronze
Sculpture des années 1884
Sculpture d'Émile Guillemin
Sculpture d'Alfred Barye

Cheval arabe (Guillemin)


Sant Boi est une station de la ligne 8 du métro de Barcelone.

Situation sur le réseau
La station se situe sur la rue Josep Torras i Bages (), sur le territoire de la commune de Sant Boi de Llobregat. Elle s'intercale entre les stations Molí Nou | Ciutat Cooperativa  et Cornellà-Riera de la ligne Llobregat - Anoia des Chemins de fer de la généralité de Catalogne (FGC).

Histoire
La station ouvre au public le , à l'occasion de la mise en service de la ligne entre Barcelone et Martorell. Elle est réaménagée à plusieurs reprises, passant progressivement de cinq à trois voies, dont seules deux sont réellement utilisées.

Services aux voyageurs

Accès et accueil
La station dispose de trois voies et de deux quais dont un desservant deux voies.

Desserte

Intermodalité
La station permet la correspondance avec les lignes suburbaines et régionales de l'infrastructure Llobregat - Anoia.

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Barcelone
 Liste des stations du métro de Barcelone
 Ligne 8 du métro de Barcelone

Liens externes
 .

Station de la ligne 8 du métro de Barcelone
Station de métro mise en service en 1912

Sant Boi (métro de Barcelone)


La columna de la muerte. El avance del ejército franquista de Sevilla a Badajoz es un libro histórico sobre la Guerra Civil Española escrito por el historiador español Francisco Espinosa Maestre.

El libro, con prólogo de Josep Fontana, analiza minuciosamente los sucesos ocurridos durante el avance de las tropas franquistas desde el desembarco en la península del Ejército de África hasta la toma de la última localidad de Extremadura, período durante el cual se produjeron graves episodios de represión y asesinatos masivos que han sido considerados crímenes contra la humanidad por varias asociaciones de derechos humanos, como Equipo Nizkor y Amnistía Internacional.

Por extensión, la denominación la columna de la muerte comenzó a ser utilizada en algunos contextos para denominar al ejército dirigido por el general Juan Yagüe en su avance por Andalucía y Extremadura. En otros ámbitos es conocida como columna Madrid, al ser la capital el destino final de la ofensiva.

Título
Aunque a raíz de la publicación del libro se dio a conocer la denominación de «la columna de la muerte» para las tropas que, procedentes del norte de África, tomaron la línea Sevilla-Badajoz, lo cierto es que este sobrenombre comenzó a circular ya en 1936 por la España republicana, cuando comenzaron a recibirse informaciones de las atrocidades perpetradas por este ejército.

Contexto
El avance desde Andalucía del ejército sublevado, a través de Extremadura, hacia el norte de la península, era vital para los intereses del golpe de Estado, pues significaba la unión del ejército del sur, que desde el norte de África había desembarcado en Algeciras con el del general Mola que dominaba el norte. Al mando de este Ejército Español de África, formado por legionarios, y regulares marroquíes se encontraba el teniente coronel Juan Yagüe.

La situación en Extremadura al estallar el conflicto, reunía algunas características que la diferenciaban del resto del país, especialmente debido a la Ley de Reforma Agraria, que otorgó a los campesinos (más del 50% de la población activa) la posibilidad de ser dueños de las tierras que trabajaban, a través de la expropiación a los latifundistas y que produjo un enorme enfrentamiento entre clases sociales, sobre todo cuando en marzo los campesinos de Badajoz decidieron acelerar la entrada en vigor de la ley e invadieron las fincas a las que iba a afectar.

La Campaña de Extremadura duró desde el 3 hasta el 27 de agosto de 1936, e incluyó varias batallas cruciales (Batallas de Badajoz, Mérida y Almendralejo) y varios episodios de represión por parte republicana (matanza de Fuente de Cantos) y, muy especialmente, por parte de los sublevados (matanzas de Badajoz, Mérida y Almendralejo).

Tras la campaña, el ejército franquista logró el control absoluto del corredor y comenzó el asedio sobre Madrid.

Sinopsis

Basado en un exhaustivo trabajo de campo, La columna de la muerte parte de la fase inicial de la Guerra Civil Española y concluye con la toma de Badajoz y la brutal represión llevada a cabo en la ciudad y poblaciones aledañas. Espinosa lleva a cabo un minucioso estudio pueblo a pueblo de los sucesos allí desarrollados, intentando demostrar que la represión "no fue una consecuencia de la guerra, sino una de sus razones explicativas fundamentales". Según él: "la violencia formaba parte del proyecto inicial de los insurgentes, dispuestos a exterminar a todos aquellos elementos de la sociedad española –políticos, sindicalistas, profesionales, maestros...- que habían contribuido a articular la alternativa reformista iniciada en 1931", concluyendo que la masacre de Badajoz es un anticipo de Auschwitz.

Fuentes
Las fuentes utilizadas por el autor para la realización de la obra incluyeron todo tipo de archivos documentales: registros civiles, listados de quintas, medidas oficiales de los organismos de sanidad e higiene, datos de la Cruz Roja, diarios personales y libros de memorias.

Asimismo, utilizó el trabajo realizado sobre el terreno por corresponsales que siguieron la guerra, especialmente Mário Neves, René Brut y Jay Allen. Espinosa explicó que Queipo de Llano encarceló al camarógrafo francés René Brut para obligar a la compañía Pathé Newsreels a entregar las imágenes de los asesinatos cometidos en la ciudad de Badajoz.

Como conclusión, Espinosa afirmó que «la represión inscrita (en registros oficiales) solo afecta a un tercio de la represión que en realidad se produjo».

Datos
Entre otros datos, el libro documenta las identidades de 1 518 personas asesinadas tras la entrada de las tropas franquistas solo en la ciudad de Badajoz, aunque indica que la cifra de represaliados entre la capital y 84 pueblos de la zona occidental alcanza las 6 610 víctimas, y más de 12 000 el total de la provincia.

Referencias

Enlaces externos
 Google Books: La columna de la muerte

Libros de 2003
Obras literarias en español
Libros sobre la guerra civil española
Libros de política
Libros de sociología

La columna de la muerte


State Route 91 (SR 91) is a major east–west state highway in the U.S. state of California that serves several regions of the Greater Los Angeles urban area. A freeway throughout its entire length, it officially runs from Vermont Avenue in Gardena, just west of the junction with the Harbor Freeway (Interstate 110, I-110), east to Riverside at the junction with the Pomona (SR 60 west of SR 91) and Moreno Valley (SR 60 and I-215 east of SR 91) freeways.

Though signs along the portion from Vermont Avenue west to Pacific Coast Highway (SR 1) in Hermosa Beach along Artesia Boulevard are still signed as SR 91, the California Department of Transportation (Caltrans) no longer controls this portion of the highway, as this segment was relinquished to local jurisdictions in 2003.

SR 91 inherited its route number from the mostly decommissioned U.S. Route 91 (US 91), which passed through the Inland Empire in a northeasterly direction on its way to Las Vegas, Salt Lake City, and points beyond. Those segments of US 91 are now parallel to, or have been replaced altogether by, I-15.

Route description
From the Harbor Freeway (I-110) to its interchange with the Long Beach Freeway (I-710) in northern Long Beach, SR 91 is named the Gardena Freeway. Between the Long Beach Freeway and its interchange with the Santa Ana Freeway (I-5) in Buena Park, it is named the Artesia Freeway. From the Santa Ana Freeway to its eastern terminus at the interchange of the Pomona, Moreno Valley, and Escondido Freeways, it is named the Riverside Freeway.

Control cities on the route vary by location. Heading westbound, between SR 60/I-215 and the Orange County line, the control city is Beach Cities. With SR 241 heading towards Irvine, Laguna Beach, and the rest of south Orange County, the control city becomes Los Angeles between the Orange–Riverside county line and I-5. I-5 directs travelers to Los Angeles so between I-5 and Pioneer Boulevard, the control city is Artesia. Between Pioneer Boulevard and SR 1, the control city becomes Beach Cities again besides Carmenita Road in Cerritos, the control city is in Long Beach. Heading eastbound, the control city for the entire route is Riverside. The Beach Cities control city may have to do with SR 91's former western terminus in Hermosa Beach.

SR 91 is part of the California Freeway and Expressway System, and is part of the National Highway System, a network of highways that are considered essential to the country's economy, defense, and mobility by the Federal Highway Administration. SR 91 is part of the State Scenic Highway System from SR 55 to the east city limit of Anaheim, in the western part of the Santa Ana Canyon, and is eligible for the system through the canyon to Interstate 15.

Gardena Freeway
The Gardena Freeway is a freeway in southern Los Angeles County. It is the westernmost freeway portion of State Route 91. It begins just west of the Harbor Freeway at the intersection with Vermont Avenue in the eastern edge of the city of Gardena, proceeding eastward approximately six miles (10 km) until it intersects the Long Beach Freeway. Thereafter, SR 91 is known as the Artesia Freeway.

Until 1991, the Gardena Freeway was known as the Redondo Beach Freeway. The name change reflected the successful efforts of the cities of Torrance and Redondo Beach to block the extension of the freeway westward to its intended terminus at the cancelled Pacific Coast Freeway in Redondo Beach. In 1997, the California government dedicated the portion of SR 91 between Alameda Street and Central Avenue to former assemblyman Willard H. Murray Jr.

Artesia Freeway
The Artesia Freeway is a freeway in southeastern Los Angeles County and northwestern Orange County. It runs east–west from its western terminus at the Long Beach Freeway in northern Long Beach to its eastern terminus at the Santa Ana Freeway in Buena Park. (SR 91 continues west of the Long Beach Freeway as the Gardena Freeway, and east of the Santa Ana Freeway as the Riverside Freeway.) The "Artesia Freeway" name originally was assigned to the entire length of SR 91 west of the Santa Ana Freeway in the early 1970s since it was, in sense, the freeway realignment of SR 91 from the paralleling Artesia Boulevard.

During the 1984 Summer Olympics, a  stretch of the highway was home to the cycling men's road team time trial event.

As the only freeway to link Los Angeles, Orange, and Riverside counties, SR 91 is one of the most heavily congested routes in Southern California.

Riverside Freeway

Between the Santa Ana Freeway, Interstate 5 (I-5), in Buena Park and the 91 Freeway's eastern terminus at a junction with Interstate 215 and State Route 60 in Riverside, the 91 Freeway's assigned name is the Riverside Freeway. Past the I-215/SR 60/SR 91 junction, the Riverside Freeway continues as I-215.

The freeway through the Santa Ana Canyon is paralleled by the 91/Perris Valley Line of Metrolink. Named after SR 91, the line also connects Los Angeles to Orange and Riverside counties.

A weigh station for both directions is located between the Imperial Highway and Yorba Linda Boulevard/Weir Canyon Road exits.

In 2003, Caltrans permanently closed off the Coal Canyon Road westbound and eastbound exits and entrances for environmental purposes; however, there are still traces of unmaintained road where the former exit lay, showing evidence that the ramps still exist, available to use as runaway ramps or emergency stops. In 2015, Caltrans permanently closed off the Grand Boulevard eastbound exit and westbound entrance to accommodate the widening of the freeway. If the ramps had stayed open, more businesses and houses would have been demolished. The ramps were scrapped with the widening and there is no emergency exit.

The Riverside Freeway first opened in 1963 signed as U.S. Route 91 and U.S. Route 395 and the last section was built in 1975.

91 Express Lanes
The 91 Express Lanes are  high-occupancy toll lanes (HOT lanes) contained entirely within the median of the Riverside Freeway in Orange and Riverside counties. The 91 Express Lanes run from the junction of SR 91 with the SR 55 Freeway (Costa Mesa Freeway) in Anaheim to its junction with I-15 in Corona. Before the extension in 2017, they ended at the Riverside County line. With the extension of the toll lanes, the HOV lane between I-15 and Green River Road was converted into a HOT lane. The primary purpose of the toll lanes is to provide a faster output for drivers due to the congestion the highway experiences during peak hours, and to promote carpooling. The toll lanes opened in 1995 and when they opened, it was the country's first fully-automated toll collection system to feature value pricing.

The 91 Express Lanes consist of two primary lanes in each direction, separated from the main lanes of the Riverside Freeway with white, , plastic lane markers (as opposed to concrete barriers or a similar solid barrier, or even just double white lines separating many other California HOT lanes). Entry and exit points for the 91 Express Lanes are only located at their west and east ends, and at the Orange–Riverside county line where the toll road originally terminated before 2017.

All tolls are collected using an open road tolling system, and therefore there are no toll booths to receive cash. Each vehicle is required to carry a FasTrak transponder. The 91 Express Lanes use a variable pricing system based on the time of day. The road is not truly congestion priced because toll rates come from a preset schedule and are not based on actual congestion. , the highest toll rate on the tollway, charged 2:00 pm to 3:00 pm eastbound on Fridays, is $14.24 to travel the entire length ($8.60 on the Orange County segment, plus $5.65 on the Riverside County segment). The highest toll in the morning rush hour, charged 7:00 am to 7:59 am westbound Monday to Thursday, is $15.35 ($9.40 on the Riverside County segment, plus $5.95 on the Orange County segment). Carpools with three or more people are charged  50 percent of the posted toll when traveling eastbound from 4:00 pm to 6:00 pm on weekdays, and travel toll-free at all other times, if they use the designated carpool lane at the toll collection points. Drivers without any FasTrak tag will be assessed a toll violation regardless of whether they qualified for the carpool discounts.

A toll policy is published which states the criteria where tolls will be raised. The policy is designed to "a) reduce the likelihood of congestion by diverting traffic to other hours with available capacity; b) maintain free flow travel speed in the 91 Express Lanes; c) maintain travel time savings; d) accommodate projected growth in travel demand and; e) ensure that the toll road generates sufficient revenue to effectively operate the toll lanes and maintain a strong debt service position." Changes to the toll schedule require ten days notification to the public and the OCTA board. Once tolls are changed during the super peak period, they may not be changed again for six months. All tolls increase annually due to inflation. Despite this, the toll lanes are generally free flowing during most peak hour conditions.

History

Original US 91: Barstow to Nevada

The Arrowhead Trail, an auto trail connecting Salt Lake City with Los Angeles, initially took a longer route via present US 95 and former US 66 between Las Vegas and Needles, as the more direct Old Spanish Trail was in very poor condition. The "Silver Lake cutoff", which would save about 90 miles (145 km), was proposed by 1920, and completed in 1925 as an oiled road by San Bernardino County. The Bureau of Public Roads and the state of Nevada both urged its inclusion in the state highway system, the former as part of the federal aid highway connecting Salt Lake City and Los Angeles, and the state legislature did that in 1925, with it becoming an extension of Route 31. (Across the state line, State Route 6 continued through Las Vegas to Arizona.) The initial plan for the U.S. Highway system simply stated that Route No. 91 would run from Las Vegas "to an intersection with Route No. 60" (which became US 66 in 1926), but in 1926 the cutoff was chosen, ending at US 66 at Daggett, just east of Barstow. (The roadway south from Las Vegas later became part of US 95.) The route was added to the federal-aid secondary system in 1926, which helped pay for a mid-1930s widening and paving, including some realignments (parts of the old road are now known as Arrowhead Trail). The new routing generally followed the present I-15, except through Baker (where it used Baker Boulevard) and into Barstow (where it followed former SR 58 to First Avenue, ending at Main Street, which carried US 66).

SR 18: former extension of US 91 through Santa Ana Canyon to Long Beach
US 91 was extended southwest to Long Beach in the late 1940s. Beginning at Barstow, the extension overlapped US 66 over Cajon Pass to San Bernardino. From San Bernardino west through Riverside and Santa Ana Canyon to Olive, the state took over a mostly paved county highway in 1931 as part of an extension of Route 43 to Newport Beach via Santa Ana. Two branches leading west from Route 43 near Olive along mostly constructed county roads were added in 1933: Route 175 along Orangethorpe Avenue and Artesia Boulevard from near the mouth of the canyon west to Route 60 (now SR 1) in Hermosa Beach (unconstructed through Compton until the mid-1950s), and Route 178 along Lincoln Avenue and Carson Street from Olive west to Route 168 (now SR 19) in Lakewood. When state routes were marked in 1934, Route 175 became Sign Route 14, and Sign Route 18 included all of Route 178 and most of Route 43 into the San Bernardino Mountains. When US 91 was extended to Long Beach, it overlapped SR 18 from San Bernardino to Lakewood, where it turned south along SR 19 to the Los Alamitos Traffic Circle. There it turned west along US 101 Alternate to near downtown Long Beach, where it ended at SR 15 (Atlantic Avenue), at a terminus shared with US 6. (This routing along SR 19 and US 101 Alt. also became an extension of SR 18.)

In 1935, the state improved the alignment between Fairmont Boulevard and Gypsum Canyon Road, including a bypass of the old road, which curved along the south slope of the canyon, east of Weir Canyon Road. In the late 1930s, the Prado Dam project resulted in the bypassing of a longer section, replacing Prado Road, an abandoned road curving to the east end of the dam, Pomona Rincon Road, Auto Center Drive, Pomona Road, and Yorba Street with the present Green River Road, Palisades Drive, part of SR 91, and 6th Street.

SR 14: present SR 91 to Hermosa Beach
Before the present freeway was constructed, SR 14 ran along Gould Avenue, Redondo Beach Boulevard, Compton Boulevard, Alameda Street, Artesia Avenue, La Habra Boulevard, Firestone Boulevard and Orangethorpe Avenue.  In the 1964 renumbering, SR 14 was renumbered to SR 91.

Prior to 1991, the Gardena Freeway was known as the Redondo Beach Freeway, referring to Caltrans's original intention for the freeway portion of the route to continue all the way to the never-built Pacific Coast Freeway.

Before 1997, Caltrans controlled maintenance of SR 91 up to State Route 1 in Hermosa Beach. The portion between Vermont Avenue and Western Avenue was relinquished to Gardena in 1997. In 2003, the western portion, from SR 1 to Western Avenue, was relinquished to the cities that the road goes through.

The first segment of the freeway was built in 1965 as US 91, and the last segment was built in 1975. Despite the relinquishments, however, Artesia Boulevard between I-110 and SR 1 is still signed off as SR 91.

Construction of the 91 Express Lanes
Due to rapid population growth and the decline in the availability of affordable housing closer to job centers in Orange County, new residential development began in earnest in western Riverside County from the 1980s through today. This development is occurring in or around existing cities such as Riverside, Corona, Moreno Valley, Lake Elsinore, Murrieta, and Temecula. This development also led to the incorporation of the cities of Wildomar, Menifee, Eastvale, and Jurupa Valley.

As there are very few direct routes between Orange and Riverside counties because of the Santa Ana Mountains that separate them, the Riverside Freeway is subject to high traffic volumes, composed primarily of commuters traveling between their jobs in Orange County and their homes in Riverside County (often referred to by traffic reporters as "The Corona Crawl"). Typical peak period delays were 30–40 minutes in each direction in the ten miles (16 km) of the tollway before construction.

Solutions to the traffic problem were limited. The chosen solution was to create a toll road in the median of the freeway. This original section of the 91 Express Lanes operated between the Costa Mesa Freeway (SR 55) interchange in eastern Anaheim and the Orange–Riverside county line, a distance of about . The project was developed in partnership with the California Department of Transportation (Caltrans) by California Private Transportation Company (CPTC), which formally transferred ownership of the facility to the State of California prior to opening the project to traffic on December 27, 1995. Caltrans then leased the toll road back to CPTC for a 35-year operating period. The new lanes have been officially designated a part of the state highway system. The California Highway Patrol (CHP) is responsible for providing police services at CPTC's expense. Maintenance and operational costs for the facility are also the responsibility of CPTC.

In April 2002, the Orange County Transportation Authority (OCTA) reached an agreement in concept to purchase the private toll road project for $207.5 million. The OCTA took possession of the toll road on January 3, 2003, marking the first time the 91 Express Lanes was managed by public officials. Within a few months, OCTA turned the lanes into the HOT / tollway hybrid that it is today. One of the primary investors in CPTC, Cofiroute USA, continues to manage and operate the lanes under a management contract with OCTA.

Opening in 1995, the 91 Express Lanes was the first privately funded tollway built in the United States since the 1940s, and the first fully automated tollway in the world.

The express lanes have been controversial because of a non-compete agreement that the state made with CPTC. The clause, which was negotiated by Caltrans and never was brought to the legislature, prevented any improvements along  of the Riverside Freeway to ensure profit for the express lanes. This includes restricting the state from widening the free lanes or building mass transit near the freeway. CPTC filed a lawsuit against Caltrans over freeway widening related to the interchange with the Eastern Transportation Corridor, which was dismissed once the purchase with OCTA was finalized. Following the settlement, an additional lane was added for a  segment eastbound from SR 241 to SR 71.

However, as a result of the controversy, more toll road advocates favor creating local agencies similar to transportation corridor agencies to build and maintain future tollways. New toll roads would be financed with tax-exempt bonds on a stand-alone basis, meaning that taxpayers would not be responsible for repaying any debt if toll revenues fall short. Also, there would be a less restrictive non-compete clause: they would be compensated only for any revenue loss caused by improvements near the toll roads.

In the mid-2010s, the Riverside County Transportation Commission extended the 91 Express Lanes east from their previous terminus at the Orange–Riverside county line to the I-15 interchange in Corona; this extension opened to traffic on March 20, 2017. Both Orange and Riverside County transportation agencies co-manage the 91 Express Lanes.

Future
In 2005, evaluations were made about the feasibility of constructing two tunnels through the Santa Ana Mountains which could carry 72,000 cars per day and allow for a commuter rail service between Corona and Irvine. The financial and technical evaluations found that in the current financial environment, building the tunnels would not be financially or technologically feasible. Additional study of the Irvine Corona Expressway tunnel project has been deferred until such time as financial considerations improve and/or technological advancements warrant reexamination. If built, the Irvine-Corona Expressway would follow a similar route to the 91 Freeway and is designed to reduce the growing traffic congestion on SR 91 that prompted the construction of the 91 Express Lanes. If completed, the Irvine-Corona Expressway is projected to be the longest traffic tunnel in North America, approximately . One tunnel would be a reversible two-lane freeway for autos and trucks, the direction reversed based on time of day. It would carry westbound traffic in the morning hours, and eastbound traffic during the afternoon and early evening hours. The second tunnel would be slated exclusively for light rail commuter train service. The proposed tunnels are opposed by environmental groups, cities in Orange County near the terminus of the proposed road, and by the Irvine Company, which believes that the tunnel is not necessary and distracts from short-term solutions such as freeway widening.

Numerous other projects by the Orange County Transportation Authority are currently underway or in the planning phases for distant completion, some as far out as the year 2030.

Exit list

See also

References

External links

California @ AARoads - California 91
California Highways: SR 91
60/91/215 Improvement Project
California Highway 91 @ Asphaltplanet.ca

091
091
State Route 091
State Route 091
State Route 091
091
Venues of the 1984 Summer Olympics
Olympic cycling venues
California State Route 091

California State Route 91


Kurija Čačković-Štajduhar je kurija u naselju Donja Drenova, općina Sveti Ivan Zelina.

Opis
Kurija Čačković-Štajduhar u Donjoj Drenovi, poznata kao kurija Omilje, jednokatna je klasicistička građevina pravokutnog tlocrta. Smještena je na povišenom položaju padine brijega iznad sela Donja Drenova u blizini Svetog. Ivana Zeline i okružena šumarkom. Omilje je nekada bio naziv za plemićko dobro i kuriju čija je godina izgradnje 1822. kao i inicijali vlasnika Stjepana Čačkovića Vrhovinskog uklesana na zaglavnom kamenu glavnog portala južnog pročelja. Od 1844. godine vlasništvo preuzima obitelj Štajduhar, a posljednji vlasnik Omilja je obitelj Krizmanić. Funkcija objekta nekoliko je puta promijenjena te je tako tijekom Drugog svjetskog rata u njemu vođena ilegalna tiskara, od završetka rata pa do 1977. godine korišten je kao osnovna škola, a u današnje vrijeme kurija je napuštena. Značaj kurije Čačković-Štajduhar u Donjoj Drenovi proizlazi iz njezina arhitektonskog oblikovanja što se naročito odnosi na prostornu organizaciju i oblikovanje eksterijera elementima klasicizma, a posebno se ističe povijesnim značajem, s obzirom da je sredinom devetnaestog stoljeća bila okupljalište uglednih iliraca, a u njoj su rođeni i neko vrijeme živjeli slikarica i grafičarka Anka Krizmanić (1896.-1987.) te arhitekt, slikar i kipar Vjenceslav Richter (1917.-2002.).

Zaštita
Pod oznakom Z-2066 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Zagrebačkoj županiji
Čačković-Štajduhar
Građevine u Svetom Ivanu Zelini

Kurija Čačković-Štajduhar


Nuuk 250 år er en dansk dokumentarfilm fra 1979 instrueret af Jørgen Roos.

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1979

Nuuk 250 år


ඉලෙක්ට්‍රොනික් ආර්ට්ස් ආයතනය 1982 දී ආරම්භ කරන ලද පරිගණක සහ වීඩියෝ ක්‍රීඩා පිලිබඳ ඇමරිකානු දියුණුකරන්නෙක්, වෙළෙන්දන්දෙක් ,ප්‍රකාශකයෙක් වෙයි.ආයතනයේ නිපැයුම් ලෙස  EA Sports franchises, Sims,  සහ වෙනත් මාතෘකා යටතේ වූ  ඇතැති සහ ගෘහස්ත  ක්‍රීඩා පාලන පුවරු  ඇතුලත් වේ .

උදාහරණයක් වශයෙන් ඉලෙක්ට්‍රොනික් ආර්ට්ස්   සභාපති  සහ ප්‍රධාන විධායක නිලධරී Larry Probst පවසා ඇත්තේ JAMDAT Mobile ආයතනය අත්පත් කරගැනීමෙන් පසුව අප ජංගම දුරකථන සඳහා ක්‍රීඩා සැපයීම වෙනුවෙන් ගෝලීය ව්‍යාපාරික ස්ථානයකට නැඹුරුව ඇති බවයි.  EA followed through with this later, making the company into EA Mobile, and allowing people to purchase and download content produced by them directly onto their phones. After the acquisition of Origin Systems, some staff in that company claimed that Electronic Arts initially gave them more resources, but allowed little latitude if employees made a mistake, and in some cases no longer trusted them, and even worked against them. EA has shut down entire companies or the studios thereof after acquiring them, including  the studio DICE Canada, Origin Systems, EA Chicago (NuFX), and Pandemic Studios. Gaming blogger Brian Crecente has said that fears that EA doesn't care about the quality of their products after they are acquired are debatable.

As of July 2011, Electronic Arts' largest acquisition is the purchase of VG Holding Corp., the then-owner of video game developers Bioware and Pandemic Studios, for $775 million. Of the 37 companies acquired by EA, 19 are based in the U.S., five in the United Kingdom, five in Continental Europe, and eight elsewhere. Some of these companies or their respective studios, however, are now defunct. Of the six companies which EA purchased a stake in, two remaining companies are based in the U.S., while three other U.S. companies are defunct. After acquiring a 19.9% stake in France-based Ubisoft in 2004, EA sold a remaining 14.8% stake in it in 2010.

Each acquisition listed is for the entire company, unless otherwise noted. The acquisition date listed is the date of the agreement between Electronic Arts (EA) and the subject of the acquisition. Unless otherwise noted, the value of each acquisition is listed in U.S. dollars, because EA is headquartered in the U.S. If the value of the acquisition is not listed, then it is undisclosed. If the EA service that is derived from the acquired company is known, then it is also listed.

යතුර

අත්කර ගැනීම

ව්‍යවසායික හිමිකම්

සටහන

යොමුව

මේවත් බලන්න
Electronic Arts' official website

Electronic Arts
Electronic Arts

එලෙක්ට්‍රෝනික් ආර්ට් ආයතනය මගින් කල අත්කර ගැනීම්


Strigă-mă pe numele tău (engleză: Call Me by Your Name) este un film dramă de dragoste regizat de Luca Guadagnino după scenariul lui James Ivory, bazat și el pe romanul omonim din 2007 al scriitorului italiano-american André Aciman. Parte a categoriei de filme aparținând genului coming-of-age, Strigă-mă pe numele tău este al treilea și ultimul din trilogia tematică Desire a lui Guadagnino, după Io sono l'amore (2009) și A Bigger Splash (2015). Plasat în Italia anului 1983, Strigă-mă pe numele tău relatează relația romantică dintre Elio Perlman (Timothée Chalamet), un tânăr de 17 ani care locuiește într-un sat din nordul țării, și asistentul american al tatălui său, Oliver (Armie Hammer). Filmul îi are în distribuție și pe Michael Stuhlbarg, Amira Casar, Esther Garrel și Victoire Du Bois.

Ideea filmului a apărut în 2007, când producătorii Peter Spears și Howard Rosenman au optat pentru drepturile de ecranizare a romanului lui Aciman. Ivory fusese însărcinat să co-regizeze filmul, însă în cele din urmă a ajuns să îi scrie scenariul și să îl producă. Guadagnino, angajat ca un simplu consultant de locație, a devenit într-un final regizorul și producătorul filmului. Pelicula a fost finanțată de numeroase companii internaționale, fiind turnat în Crema, Lombardia, în mai și iunie 2016. Cameramanul Sayombhu Mukdeeprom a tras filmul pe peliculă celuloid de 35 mm.

Strigă-mă pe numele tău a fost preluat pentru distribuție de către Sony Pictures Classics înainte de premiera mondială la Festivalul de Film Sundance de pe 22 ianuarie 2017. A fost lansat în cinematografele din Marea Britanie pe 27 octombrie 2017, iar în cele din Statele Unite pe 24 noiembrie. Premiera în România a avut loc pe 9 februarie 2018. Filmul a fost lăudat de critici, în special pentru actorie, scenariu, regie și coloană sonoră. La cea de-a 23-a ediție a Critics' Choice Awards, Ivory a câștigat premiul pentru cel mai bun scenariu adaptat. Chalamet a fost nominalizat la categoria "Cel mai bun actor în rol principal" în cadrul premiilor AACTA, BAFTA, Critics' Choice, Globul de Aur, Independent Spirit și Screen Actors Guild. Filmul a fost lansat și pe Netflix în 2021 catalogat ca sobru, intim și romantic.

Distribuție

Note

Legături externe

Vezi și
A 75-a ediție a Premiilor Globul de Aur

Filme din 2017
Filme de dragoste
Filme cu teme LGBT
Filme dramatice din anii 2010
Filme regizate de Luca Guadagnino
Filme independente
Filme brazilieneFilme italiene

Strigă-mă pe numele tău (film)


Maurice Ballerstedt (Berlim, 16 de janeiro de 2001) é um desportista alemão que compete em ciclismo na modalidade de rota. Ganhou uma medalha de ouro no Campeonato Europeu de Ciclismo em Estrada de 2022, na prova de contrarrelógio por relevos mistos sub-23.

Medalheiro internacional

Palmarés
 2021
 Tour do Pays de Montbéliard, mais 1 etapa

Referes

Ciclistas da Alemanha
Naturais de Berlim

Maurice Ballerstedt


Sezonul 1986-1987  este un sezon foarte greu încărcat pentru echipa gălățeană la fel ca și cel din 1985-1986 aflat în decădere de altfel, totuși acest sezon se lasă cu retrogradarea echipei în liga a III-a.

Echipă

Echipă

Transferuri

Sosiri

Plecări

'''Clasamentul după 34 de etape se prezintă astfel:

Sezoanele echipei Dunărea Galați

Sezon

Seria II

Rezultate

Rezultate

Sezon intern

Dunărea Galați în sezonul 1986-1987


تعرف عملية التأين  على أنها العملية الفيزيائية لأجل تحويل الذرة أو الجزيء إلى أيونات بإضافة أو إزالة جسيمات مشحونة مثل الالكترونات أو أيونات أخرى وفي كثير من الأحيان جنباً إلى جنب مع التغيرات الكيميائية الأخرى.

هذه العملية تختلف بشكل طفيف اعتماداً على طبيعة الأيون فيما إذا كان ينتج شحنة كهربائية موجبة أم سالبة. فينتج أيون مشحون شحنة موجبة عندما يمتص إلكترون مرتبط إلى الذرة (أو الجزيء) طاقة كافية تمكنه من الهرب من مجال الجذب الكهربائي الذي كان يثبته في مكانه، بحيث يكسر الإلكترون ارتباطه وينطلق حراً. ويطلق على مقدار الطاقة اللازمة لهذه العملية اسم طاقة التأين. أما الأيون المشحون بشحنة سالبة فينتج عندما يتحد بإلكترون حر مع الذرة أو الجزيء وبالتالي يتم ضمه داخل مجال الجذب الكهربائي ومطلقاً طاقة فائضة.

غالباً تقسم عملية التأين إلى نوعين: التأين المتسلسل، والتأين غير المتسلسل.

طالع أيضاً
 تأين صدمي

هوامش
  المرادفات: الإدْلاف

المراجع

أيونات
تغيرات الطور
فيزياء جزيئية
فيزياء ذرية
كيمياء فيزيائية
كيمياء كمومية
مطيافية الكتلة

تأين


The Beat Shakers sind ein serbisches DJ-Duo, das aus Ivan Gojković und Nenad Kosovac besteht. Bekannt wurden sie als Gastmusiker bei DJ Antoine mit dem Song Ma Chérie.

Mitglieder
Ivan Gojković (* 1980) wurde von der Disco-Musik der 1970er Jahre und New Wave beeinflusst und startete Ende der 1980er Jahre mit ersten eigenen Produktionen eine Karriere als DJ. Ab dem Jahre 1999 spielte er seine Lieder in vielen serbischen Clubs und lernte dort Nenad Kosovac kennen.

Nenad Kosovac (* 21. Februar 1980) wurde durch unzählige Schallplatten seines Vaters aus den 1960er bis 1990er Jahren von der Dance-Musik inspiriert. Er sammelte die Platten und schrieb jede einzelne auf eine Liste und wünschte sich einmal, an der Spitze aller Radio-Charts zu stehen. Seine Karriere begann er als DJ Colle mit einem DJ-Pult in seinem Zimmer. 1997 begann er in Priština einen privaten Radio-Sender zu betreiben. Zwei Jahre später lernte er, bei einer seiner üblichen Auftritte in einem Club in Belgrad, Ivan Gojković kennen.

Karriere als The Beat Shakers
Nachdem sie zusammen in vielen Clubs aufgetreten waren, beschlossen sie im Frühjahr 2008, das DJ-Duo The Beat Shakers zu gründen, und brachten auch kurz darauf, im Jahre 2009, ihre erste Single Ma Chérie heraus, die sie mit Raul Alberto, dem Frontmann der Band So Sabi, aufnahmen. Nach nur einer Woche wurde das Video fast auf jedem Radio- und TV-Sender in Serbien und ex-jugoslawischen Ländern ausgestrahlt. Ein Jahr später wurde eine Version zusammen mit DJ Antoine herausgebracht, sie enthielt Vocals des Schweizer Sängers Angel. Diese Version wurde in ganz Europa gespielt und erreichte die Top 10 sämtlicher europäischer Charts wie z. B. in Deutschland, Österreich oder der Schweiz.

Im August 2010 veröffentlichten die Beat Shakers eine neue Single, die den Namen Prisoner trägt. Diesmal sang die Sängerin Sonja Bakić mit, die durch die Reality-Show Operacija Trijumf bekannt war. Das offizielle Musikvideo wurde an der kroatischen Küste gefilmt. Nikolina Pisek, eine der berühmtesten Kroatischen TV-Moderatorinnen wurde auch im Musikvideo zu Prisoner gezeigt. Im Juli 2011 wurde das Lied U inat prošlosti veröffentlicht. Es wurde mit Aleksandra Radović, eine der populärsten serbischen Sängerinnen, aufgenommen.

Seit 2007 hat das Duo eine eigene Radio-Show namens The Beat Shakers Radio Show auf dem serbischen Radiosender TOP FM, in der sie neue Hits der internationalen und lokalen DJ-Szene spielen. Neben vielen Solo-Performances haben sie auch mit vielen internationalen DJs wie Sebastian Ingrosso, Axwell, Benny Benassi, Sandy Rivera, DJ Antoine und viele mehr, Songs aufgenommen. Seit dem Sommer 2010 haben sie auch viele internationale Auftritte wie in Zürich, Barcelona, Prag oder Skopje.

Diskografie

Singles

Einzelnachweise

Weblinks
 Website
 The Beat Shakers bei Discogs
 Offizielles MySpace-Profil

Dance-Band
Serbische Band

The Beat Shakers


Probele sportive de curling la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 s-au desfășurat în perioada 14-22 februarie 2018 la Pyeongchang, Coreea de Sud, la Centrul de curling Gangneung. A fost a șaptea oară când curlingul s-a aflat în programul olimpic. În turneul masculin cât și în cel feminin au concurat 10 națiuni.

Sumar medalii

Clasament pe țări

Probe sportive

Note
  Sportivii Olimpici ai Rusiei au câștigat medalia de bronz, dar au fost descalificați după ce Alexander Krushelnitskiy a fost testat pozitiv pentru meldonium.

Referințe

Legături externe
 Curling

Sporturi la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018
2018

Curling la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018


Energy Future Holdings Corporation is an electric utility company headquartered in Energy Plaza in Downtown Dallas, Texas, United States. The majority of the company's power generation is through coal and nuclear power plants. From 1998 to 2007, the company was known as TXU Corporation until its $45 billion leveraged buyout by Kohlberg Kravis Roberts, TPG Capital and Goldman Sachs Capital Partners. That purchase was the largest leveraged buyout in history. As of 2019, TXU Energy is a subsidiary of publicly traded Vistra Energy.

, the company has been described as "struggling" which resulted in the April 29, 2014 filing for bankruptcy protection under Title 11 of the United States Bankruptcy Code. On July 7, 2017, the company announced its Oncor transmission business would be acquired by Berkshire Hathaway for $9 billion but Sempra Energy's higher $9.45 billion bid was eventually accepted instead on August 21, 2017.

History
The company traces its history to the beginnings of electric service in northern Texas.  Predecessor companies include Dallas Power & Light (DP&L, founded 1917 with roots dating to 1882), which served the city of Dallas; Texas Electric Service Company (TESCO, founded 1929 with roots dating to 1885), which served Fort Worth and areas west of Abilene; and Texas Power and Light (TP&L, founded 1912), which served other areas of northern and west-central Texas.  All three companies were owned by the Electric Bond and Share Company, a subsidiary of General Electric.

DP&L, TP&L and TESCO were connected by a single grid in 1932.  The three companies were deemed to be an integrated system with the passage of the Public Utility Holding Company Act of 1935.  In 1945, Texas Utilities was formed as a publicly owned holding company that owned DP&L, TP&L and TESCO. The three operating companies continued to operate separately until 1984, when they were merged into one operating company, called TU Electric ("TU" meaning "Texas Utilities"). Following acquisitions of The Energy Group plc for $10 billion in 1998 in the United Kingdom and a power generator in Australia, Texas Utilities became TXU, and was by 2000 the fifth largest energy company in the world, after its purchase of NORWEB from United Utilities and two municipal utility companies in Germany, Stadtwerke Kiel and Braunschweiger Versorgungs AG.

Deregulation
In 1996, TXU merged with the parent company of Lone Star Gas, allowing TXU to become the largest provider of electricity and natural gas in the state of Texas, a maneuver which set the stage for deregulation.  In 2002, the state of Texas deregulated the Texas electric market, and TXU lost its monopoly on retail electric sales in northern Texas.

TXU continued to own transmission and distribution facilities, but was required to open retail sales to competition. Competitors during this time period included Champion Energy, Dynowatt, Texas Power, Entrust Energy, Reliant Energy, Bounce Energy, Direct Energy, Stream Energy, Gexa Energy, Green Mountain Energy, Cirro Energy, and Commerce Energy. Surprisingly, many utility customers opted to remain with TXU despite active retail competition. [See "Power to Choose: An Analysis of Consumer Behavior in the Texas Retail Electricity Market" with Ali Hortacsu and Seyed Ali Madanizadeh]

2002–2004 divestitures
TXU divested itself of its European holdings in late 2002 mainly due to the collapse of its UK holdings and then of its Australian holdings in 2004. The UK operations
had been purchased following a bidding war with PacifiCorp which pushed up the price paid substantially from opening offers but most of the cost thereof was indebted back onto the UK businesses themselves. Falling UK energy prices (which later rose substantially) and outstanding purchase debt eventually crippled the European business. TXU considered investing £250 million from its US business to bolster the equity base, but following Rating Agency pressure this was shelved in order to protect the credit ratings of the US parent. As a consequence the directors of the UK businesses appointed Administrators in September 2002. The UK retail business and several of its gas fields were purchased by Eon (owners of Powergen), who closed its commercial operations in Rayleigh, Essex and relocated them to Powergen offices in Nottingham & Coventry. TXU's incomplete new UK headquarters were not part of the deal and are now used by Suffolk County Council.

Also, in October 2004, TXU sold its natural gas properties to Atmos Energy.  TXU sold its Australian assets to Singapore Power, which retained the distribution businesses (electricity and natural gas distribution networks) in the state of Victoria, and onsold the electricity retail and generation businesses to Hong-Kong-based CLP Group, trading as TRUenergy.

On May 18, 2004 TXU and Capgemini entered a limited partnership to form Capgemini Energy Limited Partnership, a new company that will initially provide business process services and information technology solutions to TXU.

2007 buyout and 2014 bankruptcy
Private equity firms KKR, TPG Capital, and Goldman Sachs Capital Partners purchased TXU in 2007; the sale became final on October 10, 2007. As part of the buyout, the electric distribution part of the company became Oncor Electric Delivery and the electric generation business became Luminant, leaving TXU Energy as solely a retail provider of electricity, without any electrical distribution or production assets.  Luminant owns and operates the Comanche Peak Nuclear Power Plant. The buyout, which left Dallas-based Energy Future with a debt of more than $40 billion, was a gamble that natural gas prices would rise and give its coal-fired plants a competitive advantage. Instead, natural gas prices fell sharply.  Consequently, Energy Future Holdings was mired in financial problems, leading to the April 29, 2014 filing for Chapter 11 bankruptcy protection.

Subsidiaries
In 2012, financial ties among subsidiaries were substantially severed, securing their financial independence.
 Oncor Electric Delivery, an independent, regulated subsidiary which is the company's electricity delivery unit, focusing on power transmission and distribution.
 Texas Competitive Electric Holdings, an independent unregulated subsidiary when engages in competitive selling in the Texas electricity market.
 Luminant

Financial problems
The upcoming maturity of a significant amount of debt, coupled with sizable financial losses, had many observers predicting that EFH will ultimately file for bankruptcy, which it did on April 29, 2014.  The prominent credit-rating firm Moody's had called EFH "a financially distressed company with an untenable capital structure."

The pending bankruptcy represents the biggest bankruptcy of a private equity-backed company since the failure of Chrysler Group in 2009.

Environmental impacts
Energy Future Holdings owns, and has closed the mines for, four of the nation's highest emitting coal-fired power plants, which together account for approximately one quarter of all industrial/utility air pollution reported to Texas regulators. Its Big Brown (closed) , Martin Lake (mines closed), Monticello (closed), and Sandow (closed) plants have been the subject of scrutiny by environmental groups for pollutants such as nitrogen oxides, mercury, and sulfur dioxides.

The Martin Lake, Big Brown, and Monticello plants ranked first, third, and fourth, respectively, in airborne mercury pollution in the United States according to company reports submitted to the EPA. Such high levels of mercury pollution have drawn criticism for their harmful effects on child development.

NOx emissions from EFH's coal plants help contribute to harmful levels of ozone in the air in Dallas and other parts of east Texas, and ozone pollution can trigger asthma attacks and respiratory problems.

"Beyond TXU" campaign
The Sierra Club and allies launched their "Beyond TXU" campaign to encourage retail electricity customers to switch from EFH's TXU Energy to other retail electric providers without a connection to the EFH coal fleet. Through a variety of advertisements in the DFW area, coupled with a social media campaign, these groups have encouraged customers to visit www.powertochoose.org, a website administered by the Public Utility Commission of Texas, that provides information on retail electric providers.

Environmental litigation
EFH and its Luminant subsidiary are the subject of litigation by the Sierra Club for alleged violations of the Clean Air Act at the Big Brown Plant, and in 2013 a federal district court judge ruled in favor of Sierra Club on a motion by EFH to stop or slow the case from coming to trial.  Similarly, Sierra Club has filed a Clean Air enforcement case against the Martin Lake Plant, and a magistrate judge in that case made a recommendation in 2013 in favor of Sierra Club on an EFH request to stop or slow the case. On July 13, 2012, the U.S. Environmental Protection Agency sent EFH's Luminant subsidiary an enforcement notice under the Clean Air Act about alleged violations of the "New Source Review" provisions of the act, for actions taken by Luminant at the Big Brown and Martin Lake plants.

Property tax litigation
Luminant, a subsidiary of Energy Future Holdings, sued Milam, Freestone, Rusk, and Titus counties in 2011 to challenge the taxable values that the counties had set for Luminant coal plants in each county. As a result of the lawsuits, Luminant reduced its tax liabilities by several hundred million dollars. As significant taxpayers in each county, the decisions have reduced funding to local school districts. Some have suggested that Luminant only sued over property appraisals for coal plant sites that will require pollution upgrades or changes in the near future.

See also

Deregulation of the Texas electricity market
Electric Reliability Council of Texas (ERCOT)
List of power stations in Texas

References

External links

 Luminant
 Oncor
 World Energy Magazine - Texas Electric Market Restructuring: Unleashing "Competitive Darwinism" - Article by John Wilder, CEO of TXU
 World Energy Magazine - Powering the Future of Texas" - Article by John Wilder, CEO of TX

Electric power companies of the United States
Nuclear power companies of the United States
Companies based in Dallas
American companies established in 1912
Energy companies established in 1912
Non-renewable resource companies established in 1912
1912 establishments in Texas
Private equity portfolio companies
Privately held companies of the United States
Companies that filed for Chapter 11 bankruptcy in 2014
Companies formerly listed on the New York Stock Exchange
Kohlberg Kravis Roberts companies
TPG Capital companies
2007 mergers and acquisitions
Vistra Corp

Energy Future Holdings


Hoar Cross es una parroquia civil y un pueblo del distrito de East Staffordshire, en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Hoar Cross tiene una superficie de 7,07 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Hoar Cross tenía 205 habitantes (44,88% varones, 55,12% mujeres) y una densidad de población de 29 hab/km². El 14,63% eran menores de 16 años, el 68,29% tenían entre 16 y 74, y el 17,07% eran mayores de 74. La media de edad era de 47,96 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 18,86% estaban solteros, el 61,14% casados, y el 20% divorciados o viudos.

Según su grupo étnico, el 98,54% de los habitantes eran blancos y el 1,46% chinos. La mayor parte (94,17%) eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 2,91% de la población, mientras que el 2,91% había nacido en cualquier otro lugar. El cristianismo era profesado por el 85,29%, mientras que el 8,82% no eran religiosos y el 5,88% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 74 hogares con residentes, ninguno vacío, y 3 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Staffordshire
Parroquias civiles de Staffordshire

Hoar Cross


Caribii insulari cunoscut și drept Kalinago sau, pur și simplu, caribi, sunt un popor indigen caraibian din Antilele Mici. Este posibil să fie descendenți ai caribilor continentali (Kalina) din America de Sud, dar ei vorbeau o altă limbă, cunoscută drept cariba insulară.

La momentul contactului cu spaniolii, caribii erau unul dintre grupurile dominante din Caraibe, însăși numele regiunii trăgându-se de la al lor. Ei trăiau în Insulele Windward, Dominica, și, posibil, în Insulele Leeward din sud. În trecut, s-a crezut că strămoșii lor erau caribii continentali, denumiți și igneri. Ignerii au cucerit insulele de la locuitorii lor anteriori,dar, dovezile lingvistice și arheologice infirmă în mare parte ipoteza unei emigrări în masă și cuceriri; Limba caribilor insulari pare să nu fi fost una caribană, ci arawakană, ca a vecinilor lor, Taino. Irving Rouse și alții sugerează că un grup mic caribi continentali au cucerit insulele fără a înlătura pe locuitorii acestora, adoptând în cele din urmă limba băștinașilor, dar păstrând tradițiile lor de origine sud-americană.

La începutul perioadei coloniale, caribii aveau o reputație ca războinici care atacau insulele vecine. S-a susținut că practicau canibalismul. Conform conchistadorilor spanioli, indienii caribi erau canibali care mâncau regulat carne de om prăjită. Dovezile arheologice indică faptul că aceștia consumau carne umană doar la ocazii ceremoniale. [necesită citare]
Există dovezi că aceștia luau trofee umane și că canibalismul se practica cu prizonieri de război, atât de către caribi, cât și de alte grupuri de amerindieni, cum ar fi Arawak și Tupinamba. Astăzi, caribii și descendenții lor continuă să trăiască în Antile. Garifuna sau "caribii negri", un grup de amestecat de origine caribă și africană, trăiesc în principal în America Centrală.
Articole care necesită citări suplimentare

Istoria
Se crede că caribii au migrat din zona râului Orinoco din America de Sud și s-au stabilit în Insulele Caraibe pe la 1200 e.n., conform datării cu carbon.[necesită citare]

. În cele două secole premergătoare sosirii lui Cristofor Columb în arhipelagul Caraibelor, în 1492, caribii au reușit să-i înlăture pe Taínos, vorbitori de maipureană, prin războaie, exterminare, și asimilare. Tainos se stabiliseră pe insule mai devreme în istorie, migrând de pe continent.
Articole care necesită citări suplimentare

Caribii produceau obiectele de argint pe care Ponce de Leon le-a găsit la comunitățile Taino. Niciunii dintre amerindienii insulari nu extrăgeau aur, ci îl obțineau prin comerțul cu cei de pe continent. Caribii erau pricepuți constructori de nave și marinari. Se pare că ei dominau bazinul Caraibelor prin măiestria lor în război.

Potrivit lui Floyd, "s-a ivit pe vremea lui Columb întrebarea dacă indienii puteau fi înrobiți și regina Isabela s-a pronunțat împotrivă. Aproximativ în același timp însă, Ojeda, Bastidas, și alți exploratori ce călătoreau de-a lungul țărmurilor viitoarelor posesiuni spaniole au fost atacat de indieni cu săgeți otrăvite - toți acești indieni erau considerați caribi - atacuri soldate cu un număr considerabil de morți în rândul spaniolilor. Aceste atacuri, împreună și dovezile că cel puțin unii dintre atacatori erau canibali, au servit drept justificare pentru decretul care a autorizat înrobirea caribilor." Pe 3 iunie 1511, regele Ferdinand a declarat război caribilor. Caribii insulari au reușit însă, în mare parte, să-și țină insulele neocupate de către spanioli.

În secolul al XVII-lea, caribii insulari au fost alungați, cu mari pierderi de vieți omenești, de un nou val de invadatori europeni: francezii și englezii. Cele mai multe decese au fost produse de boli infecțioase eurasiatice, cum ar fi variola, la care nu aveau imunitate naturală, precum și de războaie.

În 1660, Franța și Anglia au semnat tratatul de la Saint Charles cu caribii insulari, care prevedea că caribii vor evacua toate Antilele Mici, cu excepția Dominicăi și Insulei Sfântul Vicențiu, care erau recunoscute ca rezervații. Cu toate acestea, englezii aveau să încalce mai târziu tratatul și să anexeze ambele insule în 1763. Până astăzi, mai trăiește o mică populație de aproximativ 3.000 de caribi Teritoriul Carib din nord-estul Dominicăi.

"Caribii negri" (mai târziu cunoscuți sub numele de carifuna) din Sf. Vicențiu (în Sf. Vicențiu sunt și unii "caribi galbeni") se trag dintr-un grup de sclavi africani, care au rămas izolați după naufragiile unor corăbii de sclavi, precum și sclavi care au evadat și s-au refugiat aici. Șeful Kairouane și oamenii lui din Grenada au preferat să sară de pe "Dealul Săritorilor" decât să devină sclavi sub francezi și au devenit simboluri ale spiritului de rezistență al caribilor. Ei s-au amestecat, prin căsătorii mixte, cu caribii, și au format ultima cultură băștinașă care a rezistat britanicilor. Abia în 1795, coloniștii britanici i-au deportat pe caribii negri pe Insula Roatan, în Honduras. Urmașii lor continuă să trăiască și azi și sunt cunoscuți drept grupul etnic Garifuna. Rezistența caribilor a întârziat colonizarea Dominicăi de către europeni. Comunitățile de caribi negri rămase în Sf. Vicențiu și Dominica păstrau în secolul al XIX-lea un anumit grad de autonomie.

Ultimul vorbitor cunoscut al limbii caribilor a murit în 1930, limba lor fiind considerată dispărută.

Oamenii

Kalinago din Dominica și-au păstrat independența mai mulți ani, profitând de terenul accidentat al insulei. Coasta de est a insulei include un teritoriu de  cunoscut anterior drept Teritoriul Carib, acordat de Coroana Britanică în 1903. Au mai rămas doar 3.000 de caribi. Ei își aleg un șef al lor. În iulie 2003, Kalinago au aniversat 100 de ani de existență a teritoriului lor. În iulie 2014, Charles Williams a fost ales Kalinago-șef, în locul lui Garnette Joseph.

Câteva sute de descendenți ai etnicilor caribi trăiesc în Puerto Rico, Virginele Americane, St. Kitts & Nevis, Antigua & Barbuda, Guadelupa, Martinica, Guyana, Sfânta Lucia, Grenada, Trinidad și Sf. Vicențiu. Urmașii "caribilor negri", amestecați cu sclavi africani, trăiesc în Sf. Vicențiu, dar populația lor totală este necunoscută. Unele comunități de etnici caribi mai există și pe continentul american, în țări precum Venezuela, Columbia, Brazilia, Guyana franceză, Guyana și Surinam în America de Sud, și Belize în America Centrală. Dimensiunea acestor comunități variază pe scară largă.

Religia
Caribs se crede că au fost politeiști. Ca spaniolii au început să colonizeze zona Caraibilor, au vrut să transforme nativii la Catolicism.

Muzica
Muzica garifuna a poporului garifuna, descendenți ai caribilor, arawakilor și popoarelor vest-africane, este destul de diferită de muzica din restul Americii Centrale. Cea mai renumită formă este punta, o muzică care dansatorii își mișcă șoldurile într-o mișcare circulară. O formă evoluată de muzică tradițională, cântată încă, de obicei, cu instrumente tradiționale, punta a suferit influențe moderne și electronice în anii 1970, rezultând stilul punta rock. Dansul tradițional punta este competitiv. Artiști ca Pen Cayetano au contribuit la inovarea punta-rockului modern prin adăugarea de chitare muzicii tradiționale, și a deschis calea pentru artiști precum Andy Palacio, Children of the Most High și Black Coral. Punta fost popular în întreaga regiune, mai ales în Belize, de la mijlocul anilor 1980, culminând cu lansarea în 1987 a compilației Punta Rockers, cu mai multe dintre vedetele genului.

Alte forme de muzică și dans garifuna sunt: hungu-hungu, wanaragua, abaimahani, matamuerte, laremuna wadaguman, gunjai, sambai, charikanari, eremuna egi, paranda, berusu, punta rock, teremuna ligilisi, arumahani, și Mali-amalihani. Punta este cel mai popular dans din cultura garifuna. Acesta se dansează în jurul sărbătorilor și la petreceri și alte evenimente sociale. Versurile cântecelor sunt de obicei compuse de către femei. Chumba și hunguhungu sunt un dans circular într-un ritm cu trei bătăi, care este de multe ori combinat cu punta. Există și alte melodii tipice pentru fiecare gen, femeile având eremwu ue și abaimajani, cântece a cappella ritmice, și laremuna wadaguman, cântece de muncă bărbătești, chumba și hunguhungu, dans circular în trei bătăi, de multe ori combinat cu punta.

Tobele joacă un rol foarte important în muzica garifuna. Se folosesc mai ales două tipuri de tobe: primero (tobe înalte) și segunda (bas). Aceste tobe sunt de obicei realizate din lemn de esență tare golit, cum ar fi mahon sau mayflower, pieile provenind de la pecari (un porc sălbatic), cerb, sau oaie.

De asemenea, utilizat în combinație cu tobe sunt sisera. Aceste vibratoare sunt realizate din fructe uscate de dovleac copac, umplut cu seminte, apoi echipat cu mânere din lemn de esență tare.

Paranda muzica s-a dezvoltat după Garifunas sosirea în America Centrală. Muzica instrumentală și percuție-based. Muzica a fost de-abia a înregistrat până în 1990, când Ivan Duran de Stonetree Înregistrări a început Paranda Proiect.

În contemporan Belize nu a fost o renaștere a Garifuna muzica, popularizat de muzicieni, cum ar fi Andy Palacio, Mohobub Flores, & Adrian Martinez. Acești muzicieni au luat mai multe aspecte tradiționale Garifuna forme muzicale și a fuzionat cu mai multe sunete moderne. Descris ca un amestec de punta rock și paranda. Un exemplu grozav este Andy Palacio album Watina, și Umalali: Garifuna Femei de Proiect, atât a lansat pe Belize casa de discuri Stonetree Înregistrări.

În Garifuna cultură, există un alt dans numit Dugu. Acest dans este un ritual făcut de un deces în familie să-și arate respectul pentru cei dragi lor. În 2001, Garifuna muzica a fost proclamat unul dintre capodopere ale patrimoniului oral și intangibil al umanității de către UNESCO.

Ancestral onoare

Pe Insula Carib cuvânt karibna însemna "persoană". A devenit originea din limba engleză "canibal". Deși, printre Caribs, se pare că a fost asociat cu ritualuri legate de consumul de război inamici. Există dovezi cu privire la luarea de om trofee și canibalism ritual de prizonieri de război, atât în rândul Arawak și alte Amerindiene grupuri, cum ar fi Carib și Tupinamba.

Caribs avut o tradiție de a menține oasele strămoșilor lor, în casele lor. Misionari, cum ar fi Cimitirul Jean Baptiste Labat și Cesar de Rochefort, a descris practică ca parte a unui credința că spiritele ancestrale va avea mereu grija de oasele și de a proteja descendenții lor. Caribs au fost descrise la fel de vicios și oameni violenți în istoria poporului care a luptat împotriva altor triburi.

Explorator Italian Giovanni da Verrazzano a fost omorât și că a fost mâncat de Carib nativii asupra a ceea ce este acum Guadelupa (Indiile de Vest), în 1528 (înainte numit Karukera de Amerindiene oameni care înseamnă "insula frumoasă ape"), în a treia sa călătorie spre America de Nord, după explorarea Florida, Bahamas și Antilele Mici. Istoricul William Riviere a descris cel mai de canibalism ca fiind legate de ritualuri de război.

Kalinago canoe proiect
În 1997 Dominica artist Jacob Frederick și Tortola artist Aragorn Dick Citi și-au unit forțele și a stabilit pentru a construi o canoe tradiționale bazate pe pescuit, canoe încă folosit în Dominica, Guadelupa și Martinica. Proiectul a constat într-o călătorie de întoarcere de canoe in delta Orinoco pentru a se întâlni cu Kalinago încă triburi care trăiesc în acele părți. Pe cale culturală a fost realizată o evaluare și legăturile au fost restabilit cu celelalte comunități de-a lungul lanț de insule. Un documentar, Căutarea de Carib Canoe, a fost făcut de BBC. expediția A trimis unde de șoc prin Antilele Mici ca ea a făcut guvernele locale conștienți de prezența și luptele culturale supraviețuirea Kalinago.

A se vedea, de asemenea,

 Carib Expulzarea
 Santa Rosa Carib Comunitate
 Kalinago Genocid 1626
 Cariban limbi
 Carib limba

Referințe

Suplimentare de lectură

 Patrick Leigh Fermor, Copacul Călătorului, 1950, pp.  214-5

Resurse

 Allaire, Louis (1997). "Caribs din Antilele Mici", în Samuel M. Wilson, Oamenii Indigene din Caraibe, pp.  180-185. Gainesville, Florida: Universitatea din Florida. .
 Steele, Beverley A. (2003). Grenada, O istorie a poporului său, New York: Macmillan Education, pp.  11-47
 Honeychurch, Lennox, Dominica Poveste, MacMillan Education, 1995.
 Davis, D și Goodwin r. C. "Insula Carib Origini: Dovezi și non-dovezi", American Antichitate, vol.55 nr.1(1990).
 Eaden, John, Memoriile lui Père Labat, 1693-1705, Frank Cass, 1970.
 "Carib", Ethnologue
 "Kalinago", schimbare de Nume anuntul de 15 noiembrie 2010, de către Biroul de Kalinago Consiliului postat la Dominica de Știri On-line
 fr  Brard, R., Le dernier Caraïbe, Bordeaux : chez les principaux biblioteci, 1849,

Link-uri externe

 Căutarea de Carib Canoe
 Continent Carib opera de arta , Muzeul Național al Indienilor Americani
 Yurumein (Patria): Un Documentar pe Caribs în St. Vincent
 Guanaguanare - Râzând Pescăruș. Indienii Carib în Trinidad - include 2 videoclipuri

Populații indigene ale Americilor

Caribi


Kings Corner ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Kings Corner (Colorado)
 Kings Corner (Connecticut)
 Kings Corner (Idaho)
 Kings Corner (Michigan)

Kings Corner


Junik (alb. Juniku; srp. Јуник) je gradić na zapadu Kosova. Susjedni gradovi su na Kosovu Đakovica, Dečani i u Albaniji Tropoja. Godine 2008. Junik je postao jedna od novih osnovanih općina. U općini Juniku živi 6084 stanovnika, prema popisu 2011. godine. Poštanski broj je 50000, a pozivni broj je +383 28.

Povijest
Godine 1920. izbila je velika "lapska buna" kačaka, koja je brutalno ugušena u Prapaštici, Knjini, Kabašu, Jablanici i Ariljači. Kačaci su u oblasti Drenice (u selu Juniku) uspjeli oformiti tzv. Neutralnu zonu, "Malu Albaniju". Zona je trajala između 1921. i 1923. godine. (alb. Arbëria e Vogel).  Nakon više primirja, vlast je usprkos amnestiji svih Kačaka krvavo uklonila pobunjeničku zonu. Kraljevska jugoslavenska vojska je u velikoj akciji uz opsežnu upotrebu topništva razbila većinu kačačkih odreda i likvidirala njihove vođe, kao Azema Galicu.

U bivšoj Jugoslaviji bio je u Pećkom okrugu.

Poznate osobe
 Din Mehmeti (1932. – 2010.), alb. pjesnik
 Haxhi Kraki (* 1945.), alb. političar i pisac
 Rexhep Goci (* 1947.), alb. umjetnik i pisac
 Luan Krasniqi (* 1971.), boksač
 Robin Krasniqi (* 1987.), boksač
 Kështjella Pepshi (* 1987.), model
 Edmond Hoxha, nogometaš
 Ali Jasiqi, alb. pisac

Izvori

Vanjske poveznice

 (alb., eng., srp.) Službene stranice

Općine na Kosovu

Junik


Le Derbystoet (« derby de la jument ») est une course hippique de trot attelé se déroulant au mois de septembre sur l'hippodrome de Jägersro à Malmö, en Suède.

C'est une course de Groupe  réservée aux juments suédoises de . Elle se court sur la distance de , départ à l'autostart. Pour l'année 2023, l'allocation s'élève à  (environ ), dont  pour la gagnante.

Palmarès depuis 2016

Notes et références

Course hippique en Suède

Derbystoet


هولودومور (بالأوكرانية:Голодомор، وتعني «وباء الجوع»، وأحياناً تترجم إلى «القتل بالتجويع») هي المجاعة التي حاقت بأوكرانيا السوفيتية في الموسم الزراعي 1932 - 1933. في ذات الفترة كانت المجاعات تعصف ببقاع أخرى أيضاً من الاتحاد السوفييتي. تعتبر مجاعة هولودومور أحد أسوأ الكوارث في التاريخ الأوكراني، وأحد أسوأ معالم فترة حكم ستالين، حيث تشير التقديرات إلى أن ما بين 2.2 و 3.5 مليون قد ماتوا في هذه المجاعة، كما أن البعض يطرح أرقاماً أعلى من ذلك بكثير.

أوكرانيا كانت تعتبر بمثابة سلة خبز أوروبا قبل المجاعة.أسباب المجاعة هي موضع جدل علمي وسياسي كبيرين، فبعض المؤرخين يعتبرون المجاعة مدبرة من قبل السلطات السوفييتية لاستهداف النزعة الوطنية الأوكرانية، آخرون يرون أنها نتيجة غير مقصودة للمشكلات الاقتصادية التي سببتها التغييرات الاقتصادية في حقبة تحويل السوفييت إلى الاقتصاد الصناعي. كما أن هناك من يعزو المجاعة بالأساس إلى أسباب طبيعية.

وقد أقر البرلمان  والحكومة الأوكرانيان وعدد من الدول الأخرى اعتبار الأحداث التي أدت إلى المجاعة بمثابة أفعال إبادة جماعية، رغم عدم وجود إجماع دولي حول ذلك.

نبذة تاريخية

النطاق والمدة
أثرت المجاعة على جمهورية أوكرانيا الاشتراكية السوفييتية وأيضًا على جمهورية مولدوفا الاشتراكية السوفييتية المستقلة (جزء من جمهورية أوكرانيا الاشتراكية السوفييتية في ذلك الوقت) في ربيع عام 1932 وبين فبراير ويوليو عام 1933، وسُجلت غالبية الضحايا في ربيع عام 1933. الآثار جلية في إحصائيات عدد السكان: بين عامي 1926 و1939، ازداد عدد السكان الأوكرانيين بنسبة 6.6% فقط، في حين كان النمو في روسيا وبيلاروس بنسبة 16.9% و11.7%، على التوالي.

كانت السلطات السوفييتية قادرة على توفير 4.3 مليون طن فقط  من موسم حصاد عام 1932، مقارنة بـ7.2 مليون طن مجني من موسم حصاد عام 1931. خُفضت المؤن في البلدات، فتضوّر الناس جوعًا في العديد من المناطق الحضرية في شتاء 1932-33 وربيع عام 1933. زُود العديد من عمال المدن بنظام توزيع الحصص الغذائية (لذلك استطاعوا مساعدة أقربائهم المتضورين جوعًا في الريف من حين إلى آخر)، لكن قُلصت المؤن تدريجيًا؛ بحلول ربيع عام 1933، تعرض المقيمون في المدن للمجاعة أيضًا. في نفس الفترة، عُرضت أفلام محرضة على العاملين تصور الفلاحين على أنهم معارضو الثورة الذين خبّؤوا الحبوب والبطاطا في الوقت الذي كان فيه العاملون، الذين يبنون «مستقبلًا مشرقًا» للمجتمع، يتضورون جوعًا.

ظهرت أول تقارير تتحدث عن سوء التغذية والوفيات الجماعية بسبب المجاعة من منطقتين حضريتين في مدينة أومان، وذلك في يناير عام 1933 في أوبلاست فينيتسيا وكييف. توجد تقارير في منتصف يناير عام 1933 تتحدث عن «الصعوبات» الجماعية في التغذية في المناطق الحضرية،  حيث كان هناك نقص في نظام توزيع الحصص الغذائية، وعن الوفيات بسبب المجاعة بين الأشخاص الذين لم يُسمح لهم بالحصول على المؤن، تبعًا لقرار اللجنة المركزية الأوكرانية في ديسمبر عام 1932. في بداية فبراير عام 1933، وتبعًا لتقارير من السلطات المحلية والإدارة السياسية للدولة الأوكرانية، كانت أكثر المناطق تأثرًا أوبلاست دنيبروبتروفسك، التي عانت أيضًا وباءَي الحمى النمشية والملاريا. كانت أوبلاست أوديسا وكييف في المرتبة الثانية والثالثة، على التوالي. بحلول منتصف مارس، ظهرت معظم التقارير عن المجاعة من أوبلاست كييف.

بحلول منتصف أبريل عام 1933، كانت أوبلاست خاركيف على رأس قائمة المدن الأكثر تأثرًا، بينما كانت أوبلاستات كييف، ودنيبروبتروفسك، وأوديسا، وفينيتسيا، ودونيتسك، ومولدوفا الاشتراكية السوفييتية المستقلة، بعدها في القائمة. خرجت تقارير عن الوفيات الجماعية بسبب المجاعة من الرايونات في أوبلاست كييف وخاركيف، يعود تاريخها إلى منتصف مايو وحتى بداية يونيو عام 1933. تضمنت قائمة «الأقل تأثرًا» أوبلاست تشيرنيهيف والأجزاء الشمالية لأوبلاست كييف وفينيتسيا. ورد في قرار اللجنة المركزية للحزب الشيوعي (البلشفية) الأوكراني بتاريخ 8 فبراير عام 1933 أنه لا يجب بقاء حالات مجاعة غير معالجة. كان يجب على السلطات المحلية تقديم تقارير عن أعداد الذين يعانون المجاعة، وأسبابها، وعدد الوفيات الناتجة عنها، والمساعدات الغذائية المزودة من مصادر محلية، والمساعدات الغذائية المطلوبة المزودة مركزيًا. أشرفت الإدارة السياسية للدولة (جي بّي يو) على التقارير المشابهة والمساعدات الغذائية في جمهورية أوكرانيا الاشتراكية السوفييتية. (تتوافر تقارير محلية عديدة ومعظم التقارير الموجزة الأساسية وهي موجودة في سجل المحفوظات الأوكرانية المحلية والمركزية في الوقت الحاضر). تحدثت صحيفة ذي أوكرانيان ويكلي، التي كانت تتابع الوضع في عام 1933، عن صعوبات التواصل والوضع المروع في أوكرانيا.

وُثّقت أدلة عن انتشار أكل المَثيل خلال الهولودومور:كان البقاء على قيد الحياة صراعًا أخلاقيًا وجسديًا أيضًا. كتبت طبيبة إلى صديق في يونيو عام 1933 أنها لم تصبح بعد من آكلي المَثيل، ولكن «لم أكن واثقة أني لن أكون واحدة منهم حين وصول الرسالة». مات الأشخاص الجيدون أولًا. مات أولئك الذين رفضوا السرقة أو المتاجرة بشرفهم. مات أولئك الذين أعطوا الطعام لغيرهم. مات أولئك الرافضون أكل الجثث. مات أولئك الرافضون قتل زميلهم. مات الآباء المقاومون أكل المثيل قبل أطفالهم.طبع النظام السوفييتي ملصقات تقول إن «أكلكم أطفالَكم هو فعل بربري». أُدين أكثر من 2,500 شخص بتهمة أكل المثيل خلال الهولودومور.

انظر أيضًا
 مجاعة الصين الكبرى.

وصلات خارجية

 أوكرانيا تبحث عن اعتراف بإبادة جماعية على أراضيها

أوكرانيا في 1932
الاتحاد السوفيتي في 1932
أوكرانيا في 1933
الاتحاد السوفيتي في 1933
الإبادة الجماعية في أوروبا
الزراعة في أوكرانيا
تاريخ أوكرانيا
تاريخ الاتحاد السوفيتي
تصفية عرقية
جرائم النظام الشيوعي في أوكرانيا ضد الأوكرانيين
حوادث أكل لحوم البشر
زراعة في الاتحاد السوفيتي
كوارث 1932
كوارث 1933
مجاعات في أوروبا
مشاعر معادية للأوكرانيين
يوسف ستالين
كوارث في أوروبا 1933
كوارث في الاتحاد السوفيتي 1933
كوارث في الاتحاد السوفيتي 1932
كوارث في أوروبا 1932

هولودومور


Personnalités

 Alberto Biasi (né en 1937), artiste italien ;
 Gianni De Biasi (né en 1956), footballeur puis entraîneur italien ;
 Guido Biasi (1933-1983), peintre italien ;
 Pierre-Marc de Biasi (né en 1950), plasticien, médiologue et critique littéraire français ;

Biasi


An Hystrix duthiei in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Otto Stapf, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Norman Loftus Bor. An Hystrix duthiei in nahilalakip ha genus nga Hystrix, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hystrix (Poaceae)

Hystrix duthiei


Die Czechoslovakian International 1983 im Badminton fanden vom 30. September bis zum 2. Oktober 1983 in Prag statt.

Austragungsort
 Sporthalle TJ Spoje Praha

Finalergebnisse

Referenzen
 Badminton-Sport 31 (1983) (12), S. 11
 Badmintonmuseet.dk S. 11

1983
Badminton 1983
Badmintonwettbewerb in Prag

Czechoslovakian International 1983


An Ventenata in uska genus han Liliopsida. An Ventenata in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ventenata

Ventenata


The axial skeleton is the part of the skeleton that consists of the bones of the head and trunk of a vertebrate.  In the human skeleton, it consists of 80 bones and is composed of six parts; the skull (22 bones), also the ossicles of the middle ear, the hyoid bone, the rib cage, sternum and the vertebral column.  The axial skeleton together with the appendicular skeleton form the complete skeleton. Another definition of axial skeleton is the bones including the vertebrae, sacrum, coccyx, skull,  ribs, and sternum.

Structure

Flat bones house the brain and other vital organs. This article mainly deals with the axial skeletons of humans; however, it is important to understand the evolutionary lineage of the axial skeleton. The human axial skeleton consists of 81 different bones. It is the medial core of the body and connects the pelvis to the body, where the appendix skeleton attaches. As the skeleton grows older the bones get weaker with the exception of the skull. The skull remains strong to protect the brain from injury.

In humans, the axial skeleton serves to protect the brain, spinal cord, heart, and lungs. It also serves as the attachment site for muscles that move the head, neck, and back, and for muscles that act across the shoulder and hip joints to move their corresponding limbs.

Human Skull

The human skull consists of the cranium and the facial bones. The cranium holds and protects the brain in a large space called the cranial vault. The cranium is formed from eight plate-shaped bones which fit together at meeting points (joints) called sutures. In addition there are 14 facial bones which form the lower front part of the skull. Together the 22 bones that compose the skull form additional, smaller spaces besides the cranial vault, such as the cavities for the eyes, the internal ear, the nose, and the mouth. The most important facial bones include the jaw or mandible, the upper jaw or maxilla, the zygomatic or cheek bone, and the nasal bone.

Humans are born with separate plates which later fuse to allow flexibility as the skull passes through the pelvis and birth canal during birth. During development the eight separate plates of the immature bones fuse into one single structure known as the Skull. The only bone that remains separate from the rest of the skull is the mandible.

Rib cage

The rib cages are composed of 12 pairs of ribs plus the sternum for a total of 25 separate bones. The rib cage functions as protection for the vital organs such as the heart and lungs. The ribs are shaped like crescents, with one end flattened and the other end rounded. The rounded ends are attached at joints to the thoracic vertebrae at the back and the flattened ends come together at the sternum, in the front.

The upper seven pairs of ribs attach to the sternum with costal cartilage and are known as "true ribs". The 8th through 10th ribs have non-costal cartilage which connects them to the ribs above, and for this they are known as "false ribs". The last two ribs are called "floating ribs" because they do not attach to the sternum or to other ribs and simply "hang free". The length of each rib increases from number one to seven and then decreases until rib pair number 12. The first rib is the shortest, broadest, flattest, and most curved.

Vertebral column

At birth the majority of humans have 33 separate vertebrae. However, during normal development several vertebrae fuse, leaving a total of 24, in most cases.  The confusion about whether or not there are 32-34 vertebrae stems from the fact that the two lowest vertebrae, the sacrum and the coccyx, are single bones made up of several smaller bones which have fused together. This is how the vertebrae are counted: 24 separate vertebrae and the sacrum, formed from 5 fused vertebrae, and the coccyx, formed from 3-5 fused vertebrae. If you count the coccyx and sacrum each as one vertebra, then there are 26 vertebrae. If the fused vertebrae are all counted separately, then the total number of vertebrae comes to between 32 and 34 (due to the number making up the coccyx varying between 3 and 5).

The vertebral column consists of 5 parts. The most cranial (uppermost) part is made up by the cervical vertebrae (7), followed by thoracic vertebrae (12), lumbar (5), sacral (5) and coccygeal vertebrae (3-5).

Cervical vertebrae make up the junction between the vertebral column and the cranium. Sacral and coccygeal vertebrae are fused and thus often called "sacral bone" or "coccygeal bone" as unit. The sacral bone makes up the junction between the vertebral column and the pelvic bones.

Etymology
The word "axial" is taken from the word "axis" and refers to the fact that the bones are located close to or along the central "axis" of the body. The term axis means the central point around which the other structures are distributed.

Short Summary
The axial skeleton consists of 80 bones:
 The skull, which contains 22 bones, from which 8 are cranial and 14 are facial,
 6 middle ear ossicles (3 in each ear),
 1 hyoid bone in the neck,
 26 bones of vertebral column,
 1 chest bone (sternum), and
 24 ribs (12 pairs).

See also

 Appendicular skeleton
Skull

Hyoid bone
Sternum
Ribs

References

External links

botany.uwc.ac.za

Human anatomy
Skeletal system
Axial skeleton

Axial skeleton


Arapska književnost književnost je na arapskom jeziku. Arapska riječ koja se koristi za književnost je "adab", što je izvedeno iz značenja bontona, što podrazumijeva uljudnost, kulturu i bogaćenje.

Arapska književnost pojavila se u 5. stoljeću, a prije toga su se pojavili fragmenti pisanog jezika. Kuran se smatra najvažnijim književnim djelom na arapskom jeziku. To je djelo imalo trajan učinak na arapsku kulturu i književnost. Arapska književnost cvjetala je tijekom zlatnog doba islama i ostala je živahna do danas, s pjesnicima i proznim piscima diljem arapskog svijeta, kao i ostatka svijeta, koji postižu sve veći uspjeh.

Glavni tokovi i osnovna obilježja arapske književnosti
Predislamska književnost (oko 500.-622.) - Najviše je zastupljena poezija. Nomadski pjesnici pišu pjesme kaside prema točno utvrđenom obliku. Ti su se metri sačuvali i u kasnijim stoljećima, a da nisu pretrpjeli gotovo nikakve promjene. Pjesnik je imao zadatak veličati svoje pleme, njegove podvige u bitkama u kojima je i sam sudjelovao i narugati se neprijatelju. To je usmena poezija koju su recitatori prenosili s koljena na koljeno. Arapsko pjesništvo tradicijski se dijeli u dva osnovna oblika prema rimi i prozi.

Književnost u doba širenja islama i arapske države (622.-750.) Početkom 8. stoljeća pjesništvo ponovno doživljava procvat. Glavni pjesnički oblik i dalje je kasida, ali se iz njenog prologa nasiba i razvija ljubavna lirika po imenu gazela. Tada se počinje i s leksikografijom i filologijom, te prikupljanjem stare poezije i Muhamedovih predaja.

Klasično razdoblje (750.-1055.) Ovo je razdoblje kada dinastiju Omejida smjenjuje dinastija Abasida, koja će vladati sljedećih pet stoljeća. Zemlja se proteže od Samarkanda do Španjolske, a arapska kultura upija perzijske, indijske i grčke elemente. Arapska književnost postaje skup zajedničkog rada svih islamskih naroda na arapskom jeziku, pa obuhvaća i narode kao što su: Perzijanci, Turci, Berberi itd. Abasidska prijestolnica postaje Bagdad, gdje se osniva Bagdadska filološka škola, a javljaju se i druga središta književnosti.

Postklasično doba počinje ulaskom Seldžuka u Bagdad (1055.), a završava padom Bagdadskog kalifata (1258.). Dolazi do pada nastanka vrijednih književnih djela.

Mamelučko doba (1258.-1800.) karakterizira kontinuirani pad kvalitete arapske književnosti, iako se tada formira konačni oblik "1001 noći," a nastaju i neki popularni romani.

Novo doba arapske književnosti počinje Napoleonovim pohodima na Egipat i proteže se do modernog doba. Počevši od kasnog 19. stoljeća, arapski roman postaje jedan od najvažnijih oblika izražavanja u arapskoj književnosti. Uspon efendija, elitne, urbane klase sa zapadnim obrazovanjem, ustupio je mjesto novim oblicima književnog izražavanja: modernoj arapskoj fikciji. Halil Džubran jedan je od najpoznatijih arapskih pisaca 20. stoljeća.

Izvori

Književnost
Arapska kultura

Arapska književnost


Hanna Skrollan Steinmüller (nascida a 9 de abril de 1993) é uma política alemã da Aliança 90/Os Verdes que serve como membro do Bundestag desde as eleições federais alemãs de 2021, representando o círculo eleitoral de Berlim Mitte.

Carreira política
No parlamento, Steinmüller tem servido no Comité de Habitação, Desenvolvimento Urbano, Construção e Governo Local. Nesta qualidade, é também relatora do seu grupo parlamentar sobre habitação e desenvolvimento urbano.

Alunos da Universidade Humboldt de Berlim
Membros do Bundestag 2021-2025
Naturais de Münster
Nascidos em 1993
Pessoas vivas
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Hanna Steinmüller


القطرية للشحن الجوي هي إحدى الشركات التابعة لمجموعة الخطوط الجوية القطرية، تتخذ من مطار الدوحة الدولي مركزاً لعملياتها، وتواكب القطرية للشحن الجوي جميع المتطلبات السوقية والطلب المتزايد على خدماتها، وتختص الشركة في إدارة الأعمال، والمبيعات والتسويق، والإمداد، والمستودعات ومحلات السلام والعمليات وخدمة العملاء، وفي 2020 فازت الشركة بجائزة أفضل شركة للشحن الجوي في العالم ضمن حفل جوائز ستات تايمز الذي أقيم في مدينة مومباي الهندية.

الأسطول
<center>

</div>
</center>

انظر أيضًا
 مصر للطيران للشحن.
 هليكوبترات خليج.

مراجع

وصلات خارجية
 القطرية للشحن الجوي" جائزة أفضل شركة شحن بالعالم

الخطوط الجوية القطرية
شركات الشحن الجوي في قطر
شركات شحن جوي

القطرية للشحن الجوي


Héctor Rodríguez (Tacuarembó, 14 de agosto de 1918 - Montevideo, 20 de octubre de 1996) fue un sindicalista y político uruguayo.

Biografía
Provenía de una familia de clase media rural. Cuando su padre, desde Tacuarembó, no pudo solventar sus estudios en Montevideo, optó por trabajar y continuar estudiando. Fue vendedor ambulante de libros cuando tenía 17 años. En 1936 inició su vida como obrero textil. Desde entonces fue "tejedor".

En 1940, a los 22 años, participó en la creación de la Unión Obrera Textil (UOT). En 1945, a los 27 años, fue elegido diputado.
"Nunca trabajé tanto como cuando fui diputado," afirmaba. Con su voto fue aprobada la ley del Instituto Nacional de Colonización.

En 1951 fue expulsado del Partido Comunista y renunció a su banca. En 1955, a los 37 años propició el nacimiento del Congreso Obrero Textil (COT). En 1964 fructificó el esfuerzo unitario de Héctor, Gerardo Gatti y otros lúcidos dirigentes sindicales en la fundación de la CNT. En 1965, a los 47 años, fue el pívot del Congreso del Pueblo. En 1969 levantó desde el COT la orientación alternativa para enfrentar el autoritarismo ascendente.

Orientó la creación en 1969 de un movimiento político con características inéditas en Uruguay: los Grupos de Acción Unificadora (GAU), creados para promover la acción unitaria de la izquierda. Héctor estaba obsesionado por la "dispersión táctica" de la izquierda. En 1971 los GAU no presentaron candidatos: sus candidatos eran todos los del Frente Amplio.

Un año antes había abandonado la militancia sindical, después de 30 años de trabajar en ese espacio.  Héctor se lanza con todas sus energías a intentar la unidad política de la izquierda uruguaya. Recorre el país entero, junto con Arturo Baliñas, Germán D' Elía, Washington Fernández, Oscar Bruschera y Luis Alberto Viera.  Dirá Líber Seregni: "La 'admirable alarma' comenzó ahí y sacudió todo el país, especialmente el Interior (…). El Frente Amplio nace en el Interior, desde la base, oriental hasta la médula. Eso fue lo que le dio su aspecto único. Hubo cuatro o cinco personas que fueron esenciales; una de ellas: Héctor Rodríguez"  (El Tejedor, pág. 315).

A la cabeza del COT y como portavoz de la "Tendencia" sindical polemizó duramente en el 68 y el 69 sobre táctica y estrategia para enfrentar el avance autoritario. Discrepó duramente con la orientación mayoritaria de la CNT. En junio de l969 planteó la huelga general como traducción táctica de la línea aprobada de lucha prolongada y acciones crecientes. Perdió. El autoritarismo se abrió camino. En 1970 recorrió el país promoviendo la creación del Frente, y en 1971, a los 52 años estuvo en el Palacio Legislativo el 5 de febrero. En 1973 impulsó la huelga general, y ese mismo año fue encarcelado por la dictadura.

Enrique Rubio recuerda que estando Héctor encapuchado en el cuarto piso de Cárcel Central escuchó el himno y se arrancó la capucha porque, dijo, "Un oriental no puede escuchar el himno encapuchado".

En 1982, a los 64 años, fue liberado; adhirió con fervor pocos días después al voto en blanco en las internas de ese año. En l983, el 27 de noviembre estuvo en el estrado del Obelisco. En 1984, a los 65 años, fundó la "Izquierda Democrática Independiente", más conocida como la IDI y se opuso al Pacto del Club Naval. Desde 1986 a 1989 participó en la campaña que culminó en el voto verde. En ese último año apoyó la creación de la Vertiente Artiguista (VA). En 1992, a los 74 años, hizo campaña contra la ley de empresas públicas y en 1994 contra la "Minireforma".

Fallece en Montevideo, el 20 de octubre de 1996, a los 78 años de edad.

En el año 2000 se filmó un documental basado en una entrevista que le fuera realizada en 1990. Su testimonio se integra con el de otros obreros textiles, periodistas, dirigentes políticos y sindicales. El documental se apoya en materiales de archivo fílmico y fotográfico.

Véase también
 Verdad (Uruguay), periódico del Partido Comunista de Uruguay

Referencias

Políticos del Frente Amplio (Uruguay)
Diputados de Uruguay
Sindicalistas de Uruguay

Héctor Rodríguez (político)


Park prirode Dinara dvanaesti je park prirode Hrvatske. Površina iznosi 63.052 hektara (630,52 km2), a nalazi se na području Splitsko-dalmatinske županije i Šibensko-kninske županije. Drugi je najveći hrvatski park prirode (najveći je Park prirode Velebit).

Područje
U sastavu Parka priroda Dinare su masiv Dinare (vrhovi: Dinara (Sinjal), Troglav i Kamešnica), izvorišni dio i gornji tok rijeke Cetine, izvor rijeke Krke, rječica Krčić, te krška polja uz Cetinu: – Hrvatačko, Paško i Vrličko polje.

Povijest
Dana 22. svibnja 2020. u Kninu je održano javno izlaganje u sklopu javnoga uvida u Zakon o proglašavanju Parka prirode "Dinara". Na izlaganju prisustovali su ministar zaštite okoliša i energetike Tomislav Ćorić, šibensko-kninski župan Goran Pauk, splitsko-dalmatinski župan Blaženko Boban, gradonačelnik Knina Marko Jelić te građani, predstavnici nevladinih organizacija i ostala zainteresirana javnost.

Dana 5. veljače 2021. donošenjem Zakona o proglašenju Parka prirode Dinara, Hrvatski sabor utemeljio je najnovije zaštićeno područje. Petnaest dana kasnije Dinara je službeno postala park prirode.

Bioraznolikost
Dinarski je krš međunarodno prepoznat fenomen koji obuhvaća puno šire područje, a upravo je po Dinari kao tipskome lokalitetu dobio i ime. To je najvrjednija prirodna cjelina krša u svijetu, s naslagama debljima od osam kilometara te s izrazito razvijenima krškima poljima koja sadržavaju sve krške pojave.

Područje Dinare izrazito je bogato endemičnima i ugroženima vrstama. Obitavalište je više od 1000 biljnih vrsta (petina ukupne hrvatske flore), od toga 75 nacionalnih endema. Poznato je više od 20 endemskih vrsta životinja, a od toga i jedan sisavac – dinarski voluhar (Dinaromys bogdanovi). Na Dinari se nalazi i najviši vrh Republike Hrvatske – Dinara, još poznat pod nazivom Sinjal (1831 metara). Na području Parka prirode Dinara nalazi se 11 područja ekološke mreže (2 područja za ptice i 9 za vrste i staništa) tako da je 87 % područja Parka prirode "Dinara" ujedno i područje ekološke mreže Natura 2000. Visoki dinarski travnjaci (rudine) najvažnije su stanište endemskog planinskog žutokruga (Vipera ursinii macrops) Hrvatskoj.

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice
 PRIJEDLOG ZAKONA O PROGLAŠAVANJU PARKA PRIRODE »DINARA«

Dinara
Dinaridi
Splitsko-dalmatinska županija
Šibensko-kninska županija

Park prirode Dinara


An Zizaniopsis miliacea in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni André Michaux, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann es Christoph Christian Döll och Paul Friedrich August Ascherson. An Zizaniopsis miliacea in nahilalakip ha genus nga Zizaniopsis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Zizaniopsis

Zizaniopsis miliacea