O Kilkis (Κιλκίς) foi um couraçado pré-dreadnought operado pela Marinha Real Helênica, originalmente construído para a Marinha dos Estados Unidos como o USS Mississippi, a primeira embarcação da Classe Mississippi. Sua construção começou em maio de 1904 nos estaleiros da William Cramp & Sons e foi lançado ao mar em setembro do ano seguinte, sendo comissionado na frota norte-americana em fevereiro de 1908. Era armado com uma bateria principal composta por quatro canhões de 305 milímetros montados em duas torres de artilharia duplas, tinha um deslocamento carregado de mais de catorze mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade máxima de dezessete nós.

O Mississippi serviu com a Frota do Atlântico entre 1909 e 1912, com suas principais atividades consistindo em exercícios de rotina. Ele visitou a Europa em 1910 junto com outros navios e em 1912 transportou fuzileiros navais para Cuba a fim de lidar com agitações locais. O navio depois disso foi colocado na reserva por ser considerado muito lento, porém foi reativado em janeiro de 1914 para ser usado como suporte de aviação na Estação Aeronaval de Pensacola, atuando como tal durante ocupação estadunidense de Veracruz em abril. Os Estados Unidos estavam prestes a descartar a embarcação, porém ela foi adquirida em julho pela Grécia como uma medida para conter o Império Otomano.

Foi renomeado para Kilkis e tornou-se a capitânia da Marinha Real Helênica. Durante a Primeira Guerra Mundial foi usado apenas como navio de defesa de costa e nunca entrou em combate, mas depois atuou na intervenção dos Aliados na Guerra Civil Russa e na Guerra Greco-Turca de 1919–22, apoiando desembarques na Turquia e depois a retirada das forças gregas. Foi removido das funções ativas em 1930 e colocado na reserva em 1932, sendo usado como navio-escola até o início da Segunda Guerra Mundial. Foi atacado por bombardeiros de mergulho em Salamina durante a invasão alemã da Grécia e afundado em 23 de abril de 1941, sendo desmontado depois da guerra.

Projeto

As duas embarcações da classe Mississippi foram encomendadas sob os termos das apropriações navais de 1903, que estipulavam um deslocamento máximo de 13 209 toneladas. O limite foi um esforço liderado por oficiais navais seniores, incluindo o almirante George Dewey e o capitão Alfred Thayer Mahan, que acreditavam que uma força de encouraçados pré-dreadnought menores, mas mais numerosos, atenderia melhor às necessidades da marinha. Elementos no Congresso também se opuseram ao tamanho continuamente crescente e, mais importante, ao custo de cada novo projeto. O deslocamento limitado totalizou uma redução de 3 048 toneladas em comparação com a classe anterior, que exigia reduções significativas na velocidade, armamento e blindagem, tornando-os projetos ruins, incapazes de servir com a frota principal e levando ao seu descarte rápido.

O Mississippi tinha 116 metros de comprimento total com uma boca de 23 metros e um calado de 7,52 metros. Ele deslocou 13 209 toneladas conforme projetado e até 14 697 em plena carga O navio era movido por motores a vapor verticais de expansão tripla com dois eixos com vapor fornecido por oito caldeiras Babcock & Wilcox movidas a carvão que eram canalizadas em dois funis. Os motores foram projetados para produzir 10 mil cavalos indicados de potência para uma velocidade máxima de dezessete nós (31 quilômetros por hora). Mastros de treliça foram instalados em 1909. Ele tinha uma tripulação de 744 oficiais e homens alistados.

O navio estava armado com uma bateria principal de quatro canhões de 305 milímetros (calibre 45) em duas torres gêmeas, uma em cada extremidade da superestrutura. Oito canhões de 203 milímetros (calibre 45) foram montados em quatro torres gêmeas, duas nas laterais e duas ao meio do navio. A bateria secundária foi completada com oito canhões de 178 milímetros (calibre 45) montados individualmente em casamatas ao longo do comprimento do casco, dois a menos que a classe Connecticut. A defesa de curto alcance contra torpedeiros era fornecida por uma bateria de doze canhões de 76 milímetros (calibre 50) (em comparação com vinte a bordo dos Connecticuts), seis canhões de 3 libras e dois canhões de 1 libra. O sistema de armamento do navio foi completado por dois tubos de torpedo de 533 milímetros submersos em seu casco.

O cinturão blindado do navio era 178 a 229 milímetros de espessura e, reduzia para cem a 180 milímetros em cada extremidade. Isso representou uma redução de cinquenta milímetros em comparação com os Connecticuts. As torres de canhão da bateria principal tinham 305 milímetros em suas faces, montadas sobre barbetas com 250 milímetros de espessura. Sua bateria secundária foi protegida por 180 milímetros de blindagem lateral. A torre de comando dianteira tinha 229 milímetros nos lados.

Histórico de serviço

Carreira nos Estados Unidos

Construção – 1910
Batido no estaleiro William Cramp & Sons na Filadélfia em 12 de maio de 1904, o navio foi lançado em 30 de setembro de 1905 e foi comissionado na Marinha dos Estados Unidos em 1º de janeiro de 1908 como USS Mississippi. O navio deixou a Filadélfia em 15 de fevereiro para iniciar os testes de mar que duraram de 24 de fevereiro a 9 de março. Ele foi para o Estaleiro Naval da Filadélfia para os ajustes finais em 15 de março e embarcou em novos testes a partir de 1º de julho. Ao longo dos meses seguintes, visitou vários portos ao longo da costa leste dos Estados Unidos antes de retornar à Filadélfia em 10 de setembro para reparos que duraram até 1909.

Em 16 de janeiro de 1909, o Mississippi deixou a Filadélfia, com destino a Key West, Flórida, por meio de Hampton Roads. Lá, juntou-se ao  e os dois navios seguiram para o sul até Havana, Cuba em 25 de janeiro, onde representaram os Estados Unidos na cerimônia de posse do presidente José Miguel Gómez. Em 28 de janeiro, ele foi para a Baía de Guantánamo e depois cruzou a área até 10 de fevereiro, quando foi designado para a Terceira Divisão da Frota do Atlântico. O navio presenciou o retorno da Grande Frota Branca em Hampton Roads e esteve presente para a revisão naval no porto em 22 de fevereiro. O Mississippi voltou à Baía de Guantánamo em 8 de março para treinamento de artilharia lá em abril. De lá, o navio cruzou o Mar do Caribe para subir o rio Mississippi até o norte de Natchez, Mississippi. Ele então voltou para a costa leste dos Estados Unidos, parando na Filadélfia em junho e depois em Eastport, Maine, para as comemorações do Dia da Independência em 4 de julho. Mais treinamento de artilharia se seguiu na Baía de Cape Cod, junto com manobras com a Frota do Atlântico e várias visitas a portos até setembro. Essas operações culminaram na Celebração Hudson-Fulton em setembro e outubro. Após manutenção periódica na Filadélfia em outubro, o encouraçado visitou Nova Orleans e outros portos da área antes de retornar para mais reparos na Filadélfia.

O Mississippi partiu em 5 de janeiro de 1910, novamente com destino a Cuba, onde se juntou às outras unidades da Frota do Atlântico para treinamento de 12 de janeiro a 24 de março. Ele então navegou para Hampton Roads, chegando lá em 4 de abril e participando da prática de tiro ao alvo até 28 de abril. Mais reparos se seguiram na Filadélfia, durando até 16 de julho. O encouraçado então conduziu o treinamento de torpedo no Maine ao final de julho antes de embarcar um contingente da Milícia Naval de Rhode Island para treinamento no mar que incluiu mais exercícios de torpedo. Em agosto, ele navegou para o sul até Hampton Roads para mais treinamento de tiro e prática de batalha com a frota até setembro. Outra passagem pelo Estaleiro Naval da Filadélfia ocorreu de 5 de outubro a 1º de novembro, após a qual ele e o restante da Terceira Divisão cruzaram o Atlântico para visitar a Europa, incluindo paradas em Gravesend, Reino Unido e Brest, França. No caminho de volta para as águas cubanas, os navios realizaram uma simulação de batalha.

1911–1914

Em 13 de janeiro de 1911, o Mississippi chegou à Baía de Guantánamo e passou os dois meses seguintes conduzindo várias manobras com a Frota do Atlântico. Ele deixou a área em 13 de março e chegou a Hampton Roads quatro dias depois. O treinamento adicional ocorreu no mês seguinte, após o qual voltou à Filadélfia para manutenção periódica que durou de 12 de abril a 1º de maio. Posteriormente, cruzou a costa leste dos Estados Unidos na companhia de outros navios da divisão e entrou no Golfo do México, seguindo até Galveston, Texas. O Mississippi embarcou um grupo da Milícia Naval de Nova York para um cruzeiro de treinamento que durou de 13 a 22 de julho e, em agosto, participou de manobras com torpedeiros na costa de Massachusetts. Ele voltou a Hampton Roads em 24 de agosto para encontrar o resto da frota para o treino de tiro. O navio participou de uma revisão naval para o presidente William Howard Taft no North River em 1º de novembro.

O navio então retornou a Hampton Roads para treinamento com o Segundo Esquadrão antes de parar em Newport News, Virgínia em 24 de novembro. Outro período de reparos na Filadélfia ocorreu de 8 de dezembro a 16 de março de 1912, quando a embarcação partiu para se juntar à frota em Hampton Roads. Ele participou de vários exercícios de treinamento até 22 de abril, quando foi destacado da frota para testes de cruzeiro em Provincetown, Massachusetts. Seu esquadrão se juntou a ele em 15 de maio para exercícios que começaram cinco dias depois. Em 26 de maio, o Mississippi, sete outros encouraçados e o cruzador blindado , embarcaram em um contingente de fuzileiros navais do 2.º Regimento e os levaram para Cuba, onde ajudaram o governo cubano a reprimir a Rebelião dos Negros. A frota chegou em 19 de junho, desembarcou dos fuzileiros navais e permaneceu na Baía de Guantánamo até que as condições do país melhorassem, permitindo a saída da frota para treinamento. As manobras da frota e da divisão começaram em 10 de julho na costa de Rhode Island e Connecticut e em 1º de agosto, o Mississippi foi para a Filadélfia, onde foi colocado na reserva.

A belonave permaneceu na Frota de Reserva do Atlântico até 30 de dezembro de 1913, quando foi enviada para Pensacola, Flórida, para ser usada como navio de apoio para a criação da Estação Aérea Naval de Pensacola. O navio assumiu um grupo de nove oficiais e vinte e três homens alistados junto com aeronaves e outros equipamentos. Ele chegou lá em 20 de janeiro de 1914, onde os homens começaram a estabelecer a base. Em abril, o Mississippi recebeu ordens para transportar um destacamento de quinhentos homens do 2.º regimento dos fuzileiros navais, que já havia se transferido para Pensacola, para Tampico, México, após o Incidente de Tampico, que viu um pequeno confronto entre soldados mexicanos e marinheiros americanos. Ele também carregava um par de hidroaviões e equipamentos de apoio. O navio partiu para Veracruz, no México, no dia 21 de abril, chegando lá quatro dias depois. Em 25 de abril, um Curtiss Model F que carregava voou no primeiro uso operacional de aeronave naval, realizando um voo de reconhecimento de 28 minutos sobre o porto. No dia seguinte, ele transferiu os dois hidroaviões para a costa, junto com suas equipes de terra e outros equipamentos. A aeronave operou sob o comando de Patrick N.L. Bellinger na área por um mês e meio durante a ocupação de Veracruz, realizando reconhecimento e vasculhando o mar circundante em busca de minas navais, com o apoio de homens do Mississippi. No final de maio, o navio partiu para Pensacola, onde permaneceu até 28 de junho, depois disso navegando para o norte para Hampton Roads.

A Grécia se envolveu em uma corrida armamentista naval com o Império Otomano no início da década de 1910; em 1910, os otomanos compraram um par de pré-dreadnoughts alemães (rebatizados de  e ) e encomendaram encouraçados da Grã-Bretanha em 1911 e 1914. A Marinha Helênica encomendou o dreadnought Salamis da Alemanha em 1913 e o dreadnought Basileus Konstantinos da França em resposta. Como medida provisória, os gregos compraram o Mississippi e Idaho da Marinha dos Estados Unidos. O governo grego comprou os navios por meio de um intermediário, o construtor naval Fred Gauntlett, que os adquiriu em 8 de julho e os entregou à Grécia. Dois dias depois, o Mississippi e Idaho foram levados para Newport News e foram desativados e transferidos para a Marinha Grega em 21 de julho. Rebatizados de Kilkis e Lemnos, respectivamente, eles rapidamente deixaram os Estados Unidos após sua transferência devido às crescentes tensões na Europa após o assassinato do arquiduque Francisco Ferdinando da Áustria no mês anterior. Depois de chegar à Grécia, Kilkis tornou-se a nau capitânia da frota grega.

Carreira grega

Com a eclosão da Primeira Guerra Mundial em julho de 1914, o monarca pró-alemão da Grécia, Constantino I, decidiu permanecer neutro, então os navios não entraram em ação. As potências da Entente desembarcaram tropas em Salônica em 1915, o que foi uma fonte de tensão entre a França e a Grécia. No final das contas, os franceses tomaram a Marinha Helênica em 19 de outubro de 1916 (Noemvriana e Cisma Nacional). O Kilkis foi reduzido a uma tripulação mínima e teve os blocos de culatra de suas armas removidos para torná-las inoperáveis. Todas as munições e torpedos também foram removidos. Por fim, um governo pró-Entente substituiu Constantino e declarou guerra às Potências Centrais. O Kilkis, no entanto, não prestou serviço ativo com os novos aliados da Grécia, e, em vez disso, foi usado apenas para defesa do porto até o final da guerra.

Após o fim da Primeira Guerra Mundial, o Kilkis prestou serviço na intervenção aliada na Guerra Civil Russa no Mar Negro. Enquanto apoiava as forças francesas e britânicas que defendiam Sevastopol em abril de 1919, o Kilkis observou motins em vários encouraçados franceses. Sua tripulação provocou os amotinados franceses pendurando um manequim na verga. O encouraçado então voltou para a Grécia. Durante a subsequente Guerra Greco-Turca, o navio serviu no apoio aos desembarques para tomar o território otomano. Em 15 de maio de 1919, ele e um par de contratorpedeiros escoltaram um comboio de seis transportes transportando as tropas que empreenderam a ocupação de Smyrna e seus arredores. O Kilkis transportava o contra-almirante Kaloulides, que posteriormente serviu como governador militar da cidade. A Marinha Otomana havia sido "confiscada" pelos Aliados após o fim da Primeira Guerra Mundial e, portanto, não se opôs às atividades da Marinha Real Helênica.

Em março de 1920, o Kilkis estava estacionado em Constantinopla como parte de uma frota aliada, composta principalmente por navios de guerra britânicos. As tripulações dos navios praticaram operações de desembarque para apoiar a guarnição que ocupava a cidade, mas no evento apenas as tripulações dos navios britânicos desembarcaram. O encouraçado deixou o teatro para representar a Grécia durante a revisão de frota em Spithead para homenagear o rei George V em seu aniversário, 3 de junho de 1920. Em julho, o Kilkis e um par de destróieres escoltaram um comboio que transportava 7 mil soldados de infantaria, mil artilheiros, e 4 mil mulas para Panderma. Entre as embarcações gregas que apoiaram os desembarques com o Kilkis estavam o cruzador blindado Georgios Averof e os contratorpedeiros Aetos, Leon e Lerax, e um navio-hospital. Os desembarques também ocorreram em Eregli, do outro lado do Mar de Mármora. Em 19 de julho, o encouraçado partiu com vários navios de transporte e o porta-aviões britânico HMS Ark Royal, que forneceu reconhecimento aéreo para as forças gregas. As operações chegaram ao fim em setembro de 1922, quando o exército grego foi forçado a evacuar por mar, junto com um número considerável de civis, da Ásia Menor. A frota transportou um total de 250 mil soldados e civis durante a evacuação. Kilkis e Lemnos partiram de Smyrna na noite de 8 de setembro.

O Kilkis passou por reparos e atualizações em 1926–1928, mas já estava obsoleto devido à baixa velocidade e borda livre inadequada. O navio teve suas caldeiras reajustadas durante esta reforma. Em 29 de novembro de 1929, a Marinha Helênica anunciou que o Kilkis seria retirado de serviço e desmontado para sucata. Consequentemente, em 1930, Georgios Averof o substituiu como a nau capitânia da frota. No entanto, o encouraçado permaneceu em serviço com a frota até 1932. O navio foi então retirado da frota ativa e usado como navio de treinamento. Uma insurreição fracassada na frota grega em março de 1935 levou o Kilkis a ser reativado em resposta à captura de Georgios Averof pelos revolucionários. Após o colapso da revolta, o encouraçado foi usado como navio de treinamento para o pessoal das baterias antiaéreas.

Segunda Guerra Mundial
Em 28 de outubro de 1940, a Itália invadiu a Grécia, iniciando a Guerra Greco-Italiana como parte das ambições expansionistas do ditador italiano Benito Mussolini. O exército grego rapidamente derrotou os italianos e os empurrou de volta para a Albânia. Menos de duas semanas depois, a frota italiana foi seriamente danificada no ataque britânico a Tarento, o que reduziu significativamente a ameaça que a Regia Marina italiana representava para a frota grega. Desde o início do conflito, o Kilkis foi usado como uma bateria flutuante baseada em Salamina. Canhões sobressalentes de Kilkis e Lemnos foram empregados como baterias costeiras em toda a Grécia.

Em 6 de abril de 1941, a Wehrmacht invadiu a Grécia para apoiar seu aliado italiano no impasse do conflito. Os planejadores britânicos sugeriram usar o navio para bloquear o Canal de Corinto, afundando-o na entrada sul do canal, mas os gregos recusaram, preferindo usar o navio como quartel caso tivessem que se retirar de Salamina. O navio foi atacado na Base Naval de Salamis por bombardeiros de mergulho Ju 87 Stuka em 23 de abril de 1941, durante a invasão alemã. O encouraçado tentou fugir dos ataques, mas foi atingido por várias bombas e afundou no porto. Seu naufrágio foi reflutuado e desmontado para sucata na década de 1950.

Bibliografia

Ligações externas

Classe Mississippi
Navios de 1905
Navios construídos na Pensilvânia
Navios construídos pela William Cramp & Sons
Couraçados da Marinha dos Estados Unidos
Couraçados da Marinha Real Helênica
Naufrágios no Mar Egeu na Segunda Guerra Mundial
Navios afundados por aviões da Alemanha

Kilkis (couraçado)


Vrbas er en flod in Bosnien, biflod til Sava, Bosnien-Herzegovina. Den udspringer fra, og løber i vest-østlig retning gennem Vranica bjergkæden. Floden er 235 km lang
og munder ud i Sava ved Bosanska Gradiška.

Henvisninger

Eksterne henvisninger

Floder i Bosnien-Hercegovina

Vrbas (flod)


Heimakoma (Erysipelas), einnig kölluð húðnetjubólga og ámusótt, er algeng húðsýking sem orsakast af keðjusýklum, sem komast inn um sár og sprungur í húðinni. Ef ómeðhöndluð getur hún verið alvarleg.

Einkenni

Fyrsta einkenni heimakomu er bólginn roði í húð, oftast þar sem er sprunga eða sár. Roðinn er oft heitur og viðkvæmur við snertingu. Smám saman mun roðinn breiðast út og stækka. Rauð strik geta myndast á húðinni sem liggja eftir sogæðunum til næstu eitla. Önnur einkenni eru almenn vanlíðan, hækkun líkamshita (sótthiti) og skjálfti.

Heimakoma getur komið fram hvar sem er á líkamanum en er algengust á fótleggjum og í andliti.

Meðferð

Mælt er með að leita læknis ef þú hefur grun um að hafa heimakomu. Ef heimakoma er ómeðhöndluð getur hún valdið blóðsýkingu. Einnig er mikilvægt er að loka fyrir leið baktería inn í líkaman.

Heimildir

Húðsýkingar

Heimakoma


Symplocos guianensis est une espèce de plantes du plateau des Guyanes, appartenant à la famille des Symplocaceae.

Description
Symplocos guianensis est un arbrisseau ou un arbuste atteignant  de haut, avec une pubescence apprimée ou séricée, de couleur brun rouille sur les tiges.

Les feuilles mesurent  et sont pétiolées, chartacées, avec des marges entières à indistinctement dentées.
Le limbe est de forme elliptique ou étroitement oblongues aiguës ou brusquement acuminées, à base arrondie, avec une pubescence rousse sur la face inférieure, principalement sur la nervation et le pétiole, devenant plus ou moins glabres.

L'inflorescence est en fascicules axillaires denses de 5–8 fleurs odorantes, courtement pédonculée, de taille longueur égale ou supérieure au pétiole.

Les lobes du calice sont longs de , de forme aiguë à acuminée à l'apex, lancéolée ou triangulaire, ciliée par longs poils mous.
La corolle est de couleur blanche, longue de , à lobes de forme obovale ou oblongue, arrondis ou obtus.
L'ovaire poilu contient 3 ou 5 loge, et porte un style à base pubescente.

Le fruit globuleux mesure  de diamètre.

Répartition
Symplocos guianensis est présent du Venezuela (Amazonas) au Brésil en passant par le Guyana, le Suriname, la Guyane, et la Bolivie.

Écologie
Symplocos guianensis pousse dans les forêts sempervirentes de plaine, près des cours d'eau et des bords de route, autour de  au Venezuela, et dans les lisières forêt/savane en Guyane. Au Brésil, on trouve Symplocos guianensis dans les zones de savanes amazoniennes disjointes , comme dans le bassin moyen du Xingu, dans la campina (petites zones de cerrado entremêlées d'associations forestières), le campo (terme général désignant tous les types de savane et également utilisé pour désigner les savanes herbeuses avec peu ou pas d'arbres ou d'arbustes), la forêt secondaire, et le capoeiro (végétation secondaire associée aux cultures récemment abandonnés et aux zones perturbées).

Il fleurit en Guyane en janvier-décembre.

On a décrit l'habitat naturel de Symplocos guianensis dans les savanes du nord du Suriname, ainsi que son système racinaire.

Symplocos guianensis est une plante ressource pour les Brachyteles spp. du Brésil.

Protologue
En 1775, le botaniste Aublet propose le protologue suivant :

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Liens externes

Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Symplocaceae
Plante décrite par Aublet

Symplocos guianensis


est un jeu vidéo d'action développé par Flying Wild Hog et édité par Devolver Digital, sorti le  sur , , Xbox One et Xbox Series.

Trame

Le personnage incarné est l'apprenti samouraï Hiroki qui a pour but de venger la mort de son maitre.

Système de jeu

Le jeu, qui est en noir et blanc, alterne entre des phases de combats en deux dimensions et des moments d'exploration, passant la caméra en trois dimensions. Plusieurs choix sont proposés.

Développement

Le jeu est développé par le studio Flying Wild Hog et édité par le studio Devolver Digital.

Le jeu explore le Shintoïsme, Yomi étant le monde des morts dans la mythologie. Autre inspiration, la filmographie du réalisateur japonais Akira Kurosawa.

Sortie
Track to Yomi était disponible pour tous les abonnés du service PlayStation Plus durant le mois de juin 2023.

Notes et références

Liens externes

Jeu vidéo sorti en 2022
Jeu PlayStation 4
Jeu PlayStation 5
Jeu Xbox One

Trek to Yomi


Alexandru Vlad (n. 1877, Orăștie, comitatul Hunedoara, Regatul Ungariei – d. 6 octombrie 1941, Arad, Regatul României) a fost maior și deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Alexandru Vlad a fost maior, șeful Comandei supreme a Gărzilor Naționale Române din Ungaria și Transilvania, și comandantul Regimentului 93 Infanterie Arad după 1918.

Activitate politică

Alexandru Vlad a participat la Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 ca deputat al Gărzilor Naționale Române din Ungaria și Transilvania.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Mircea Vaida-Voevod, Gelu Neamțu, 1 decembrie 1918: Mărturii ale participanților: Ioachim Crăciun: Documente la un sfert de veac de la Marea Unire, Editura Academiei Române, 2005

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1877
Decese în 1941
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Militari români
Oameni din Orăștie
Români din Austro-Ungaria

Alexandru Vlad (militar)


متحف هرية رزنة موجود بمحافظة الشرقية والتي تبين معدن المواطن المصري متجسداً في شخص الزعيم أحمد عرابي والذي وقف ضد الاحتلال الإنجليزى ووقف وقفته الشهيرة في وجه «الخديوي توفيق» في «وقفة عابدين» الشهيرة. كما يضم المتحف الكثير من الأشياء الأثرية التي ترتبط بالاحتلال آن ذاك.

تقع هرية رزنة على بعد 2 كم من الزقازيق على الطريق المؤدي إلى فاقوس وصان الحجر. ولأنها مسقط رأس الزعيم أحمد عرابي فقد وقع عليها الاختيار لتكون مقراً لمتحف الشرقية القومي وقد افتتح المتحف عام 1973.

يضم المتحف أربعة مجموعات، تتعلق المجموعة الأولى بالزعيم أحمد عرابي حيث تضم لوحات تاريخية وتماثيل نصفية ووثائق تتعلق بالزعيم ورفاقه. أما المجموعة الثانية فتخص العادات والتقاليد والتراث الشعبي لمواطني محافظة الشرقية. وخصصت المجموعة الثالثة لشهداء بحر البقر وهم تلاميذ مدرسة بحر البقر الذين ألقت عليهم إسرائيل أثناء عدوانها عام 1973 قنبلة أودت بحياة عدد كبير منهم. أما المجموعة الرابعة فهي مجموعة الآثار التي خرجت من مناطق أثرية في محافظة الشرقية وتضم تماثيل معدنية للإلهة باستت وتمثال على شكل أبو الهول وتمائم وأواني فخارية وحجرية وتماثيل لأفراد من أحجار ومعادن وأقنعة ومجموعة من الحلي وموائد القرابين وتماثيل أوشابتي وغيرها.

متاحف مصر
محافظة الشرقية

متحف أحمد عرابي


De ce pe mine? este un film românesc din 2016 regizat de Dan Chișu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Alex Bogdan, Emanuel Pârvu, Andrei Huțuleac, Tudor Istodor.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2016 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2016
Filme regizate de Dan Chișu

De ce pe mine?


يونكرز إف 13  طائرة نقل ألمانية من إنتاج  شركة يونكرز تعد أول طائرة بالعالم تصنع من المعدن بشكل كامل، يتألف طاقم الطائرة من طيارين وقدرة نقل استعيابية لعدد 4 أفراد، تبلغ السرعة القصوى لطائرة اليونكرز اف 13 نحو 198 كم بالساعة وتبلغ قوة محركها الوحيد 310 حصان وهو من نوع يونكرز L-5 ذو 7 إسطوانات، صدر من الطائرة نسخ عديدة حول العالم وبلغ إنتاجها أكثر من 300 نسخة خلال اعوام إنتاجها من 1920 إلى 1932.

مراجع

طائرات بمحرك واحد
طائرات خطوط جوية ألمانية 1910–1919
طائرات يونكرز

يونكرز إف 13


الطرانة إحدى قرى مركز السادات التابع لمحافظة المنوفية في جمهورية مصر العربية.

التاريخ
قرية الطرّانة من القرى القديمة، ذكرها جوتييه في قاموسه فقال إن اسمها المصري «Per Rannout»، وفي العهد الروماني كان اسمها «Terenouthis»، كما ذكر أميلينو أن اسمها القبطي «Turnout» ومنه جاء اسمها العربي. ووردت باسم «ترنوط» في المسالك والممالك لابن خرداذبه وفي كتاب البلدان لليعقوبي، وذكرها ابن حوقل في كتابه المسالك والممالك بين أبي يحنس وبين بستامة على فرع نهر النيل الغربي، وقال بها منبر (جامع به خطبة) في الجانب البحري منها، وبيع كثيرة (متعبدات للمسيحيين) وقسيسون ورهبان وأسواق عامرة وحمامات وبها عامل وعسكر وغلات.

وقال عنها الإدريسي في نزهة المشتاق أنها «مدينة صغيرة متحضرة لها سوق وتجار مياسر»، وذكر ياقوت الحموي في معجم البلدان أنها «قرية بين مصر والإسكندرية كان بها واقعة بين عمرو بن العاص والروم أيام الفتح، وهي قرية كبيرة جامعة على النيل، بها أسواق ومسجد جامع وكنيسة كبيرة خراب خربتها كتامة مع القاسم بن عبد الله، وبها معاصر للسكر وبساتين وأكثر فواكة الإسكندرية منها».

وفي الروك الصلاحي الذي أجراه السلطان الأيوبي الناصر صلاح الدين يوسف بن أيوب سنة 572هـ وردت باسم «الطرانة»، وهو الاسم الذي أوردها به الأسعد بن مماتي في قوانين الدواوين وفي تحفة الإرشاد من أعمال حوف رمسيس، وابن الجيعان في التحفة السنية من أعمال البحيرة.

السكان
بلغ عدد سكان الطرانة 8,807 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

التقسيم الإداري
تم إنشاء الوحدة المحلية لقرية الطرانة بقرار الدكتور هشام عبد الباسط، محافظ المنوفية، بتاريخ 16 مارس 2017 القرار رقم 310 لسنة 2017 تعديلاً للقرار رقم 6 لسنة 2017م بشأن إنشاء ثلاثة وحدات محلية قروية جديدة "الخطاطبة المحطة – الإخماس – الطرانة" بمركز ومدينة السادات، " لتضم زمام القرية وتوابعها "قرية عزبة الطرانة- قرية منشأة سرور- الطرانة غرب- جاكوبس- الوكيل- نصر أبو مصطفى- تجمع العرب" حتى حدودها مع قرية الإخماس وحتى الحزام الأخضر بمدينة السادات.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة المنوفية

مصادر

قرى السادات

الطرانة


Forsætisráðherra Tékklands er stjórnarleiðtogi ríkisstjórnar Tékklands sem fer með framkvæmdavald í landinu. Forsætisráðherrann er skipaður af forsetanum og situr í embætti meðan hann nýtur trausts meirihluta í fulltrúadeild tékkneska þingsins.

Listi forsætisráðherra Tékklands

Forsætisráðherra Tékklands


صراط بومدين أحد أبرز الممثلين المسرحيين الجزائريين.حائز على عدة جوائز في مختلف المهرجانات المسرحية العربية..أحد أشهر أعضاء فرقة تعاونية أول ماي المسرحية التي أسسها الراحل عبد القادر علولة..له إسهامات عديدة في السينما والتلفزيون الجزائريان.

 -البورتريه سنة 19??

ممثلون وممثلات جزائريون

صراط بومدين


Das Kloster Maria Steinach befindet sich in Algund in Südtirol. Es wurde um das Jahr 1243 von Adelheid, der Tochter Alberts III. von Tirol als Dominikanerinnenkloster gestiftet und unterstand dem Bischof von Chur.
1782 wurde das Kloster im Rahmen der Josephinischen Kirchenreform aufgehoben, seit 1848 von Dominikanerinnen erneut als Kloster geführt (seit 2018 mit dem Dominikanerinnenkloster Lienz vereint).

Literatur
 Maria Kiem und andere: 1000 Jahre Algund. Athesiadruck, Bozen 2005.
 Josef Weingartner: Die Kunstdenkmäler Südtirols. Band 2: Bozen mit Umgebung, Unterland, Burggrafenamt, Vintschgau. 4. Auflage. Tyrolia, Innsbruck 1961.
 Alfons Schönherr: Die Siegel des Klosters Steinach bei Meran. Pötzelberger, Meran 1950.

Weblinks

 Trailer aus dem Film (2013)  Wir können nicht den hellen Himmel träumen von Carmen Tartarotti auf YouTube

Einzelnachweise

Kloster in Südtirol
Ehemaliges Dominikanerinnenkloster
Baudenkmal in Algund
Bauwerk in Algund
Christentum (Trentino-Südtirol)

Maria Steinach (Kloster)


ගොඩනැගිලි ද්‍රව්‍ය

ගොඩනැගිලි ඉදිකරන්නෝ ගල්, ගඩොල් දැව ආදි විවිධාකාර දෑ උපයෝගී කර ගත්හ. ඉදිරියට නෙරා ඇති කවාකාර ගඩොල් ආරුක්කු, කවාකාර පියැසි, සහ ගෝලාකාර ශිඛර යනාදිය ද ගොඩනංවන ලදි. ගොඩනැගිලිවල ආධාරක බිත්ති වශයෙන් පර්වතවල මුහුණත යොදාගන්නා ලදී. සීගිරියේ කැටපත් පවුර දරා සිටින වේදිකාව ද ගඩොලින් කරන ලද පියගැට පෙල ද පිහිටා තිබෙන්නේ ප්‍රපාතාකාර ගල් පර්වතයෙහිය. 6 වැනි ශත වර්ෂයේදී පමණ ගොඩනැගිලි නිර්මාණකරුවෝ හුණුගල්වලින් නයිස් නම් කලු ගල් වර්ගය වෙත මාරු වූහ. පොළොන්නරුවේ වටදාගෙයිහි බිත්ති ගල්වලින් නිර්මාණය කරන ලදී. ඒවා ඉහල මහළ දක්වා උස් විය. ඉහල මාලය කරා යොමු වුණු ගල් පඩි පේලියක පහලම පඩිය පොළොන්නරුවේ පරාක්‍රමබාහු රජ මාළිගයේ ඇති නටබුන්වල අදත් දැකිය හැක. පස් වෙනි ශත වර්ෂයේ ආරණ්‍යවල විසූ භික්ෂුන් වහන්සේලා පාවිච්චි කළ අතු සෙවිලි කල මඩුව ද ඉතා නිවැරදිව සැලසුම් කරන ලද ඒවා විය.

දැව

පුරාණ ගෘහ නිර්මාණ ශිල්පයේදී පාවිච්චි කර ඇත්තේ ගල් පමණක් නොවන බව සටහන් කර ගැනීම වැදගත්ය. දැනට දක්නට තිබෙන ගල් නිමැවුම්වල නටබුන්වලින් යමක් නිශ්චය කිරීම නිරවද්‍ය නොවේ. ඒවා මැටි හෝ කපලාරු බිත්ති සහිතව මූලික වශයෙන් දැවවලින් කරන ලද ගොඩනැගිලිය. 3 වැනි සියවසේ සිටම ඉතා අලංකාරව නිර්මාණය කළ දැව ගොඩනැගිලි තිබුණේය. සීගිරියෙහි කොටස් කීපයකින් යුත් වහලක් සමග දැවයෙන් සහ ගඩොල් යොදා නිර්මාණය කල අලංකාර වාහල්කඩක් තිබුණේය. අද ද දක්නට ලැබෙන අති විශාල උළුවහු කණුවලින් මේ බව සනාථ වේ.

බර දරා සිටීම සඳහා දැව යොදා ගෙන තිබුණි. සැකිළි සඳහා ගසක කඳ සම්පූර්ණයෙන්ම යොදා ගෙන ඇත. ක්‍රි.පු 4 වැනි සියවසේදි ඉදිකරන ලද අනුරාධපුර නැගෙනහිර වාහල්කඩ නිර්මාණය කිරීමට යොදා ගෙන තිබුණේ සම්පූර්ණ දැව කඳන්ය. පොළොන්නරුවේ සහ පඬුවස්නුවර මාළිගාවල තිබෙන ගඩොල් බිත්තිවල සිරස් විවරයන් තුල, ඉහල මාලයේ සහ වහලේ බර දරා සිටීමට යොදාගෙන තිබෙන දැව කණු තනි ගසකින් නිර්මාණය කර ගත් දැව කණු වෙයි.

මංජු ශ්‍රි ශිල්පය නැමති ග්‍රන්ථයේ දැව කැපීම සහ පදම් කිරීම පිළිබඳව තොරතුරු ඇතුලත් වේ. හොඳින් වැඩුනු ගස් තෝරා ගෙන නව සඳ කාලයේදි ඒවා කපනු ලබයි. එසේ කරන්නේ ඵ් කාලයේදි ගසෙහි ක‍ඳේ සීනි ප්‍රමාණය අඩු බැවිනි. එසේ වූ විට ගසේ කඳට හානි කරන කෘමින් ඒම වැළකේ.

ශෛලමය නටබුන්වල ඉතිරි වී තිබෙන සළකුණුවලින් පෙනෙන්නේ ඉතා විශිෂ්ඨ වඩු තාක්ෂණයක් යොදාගෙන තිබුණු බවයි. වඩු වැඩ සඳහා යොදාගෙන තිබුණේ පොරව, වෑය, සහ නියන වැනි සාමාන්‍ය ආයුධයි. වඩු කර්මාන්තයේදී භාවිතයට ගන්නා ශිල්පීය ක්‍රම දෙකක් සද්ධර්මරත්නාවලියේ විස්තරවේ. දැව නරක් නොවීම සඳහා තෙල් ගැල්වූ අතර ඇද ඇරීම සඳහා රත් කර ඇත.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Architecture_of_ancient_Sri_Lanka#Landscaping

භූමි අලංකරණය


Høsten er en dansk kortfilm fra 2015 instrueret af Martin Sonntag og Kim Sønderholm.

Handling
John er læge om dagen, men om natten bijobber han som organtyv. Han kommer dog i en svær situation, da hans arbejdsgiver sætter ham under et stort tidspres.

Medvirkende

 Kim Sønderholm, John
 Siff Andersson, Nadja
 Slavko Labovic, Zarko
 Julie Kunz, Pige
 Lloyd Kaufman, Introduction
 Lone Fleming, Kvinde på datingside
 Shauna Tackett, Kvinde på datingside
 Melanie Robel, Kvinde på datingside
 Toretti Barbara, Kvinde på datingside
 Morten Aggerholm, Bargæst
 Tobias Frederiksen, Bargæst
 Menike Gerdin, Bargæst
 Wickie Granberg, Bargæst
 Kenneth Juhl, Bargæst
 Ida Emilie Krarup, Bargæst
 Bastian Brinch Pedersen, Bargæst
 Sead Sainoski, Ballademager
 Nicki Skaaning, Ballademager
 Martin Sonntag, Bargæst
 René Sonntag, Bargæst
 Allan Stjernekilde, Bargæst
 Christian Vang, Udsmider

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2015

Høsten (film)


Galician-Portuguese (;  or ;  or ), also known as Old Galician-Portuguese , Old Galician or Old Portuguese, Medieval Galician or Medieval Portuguese  when referring to the history of each modern language, was a West Iberian Romance language spoken in the Middle Ages, in the northwest area of the Iberian Peninsula. Alternatively, it can be considered a historical period of the Galician and Portuguese languages.

Galician-Portuguese was first spoken in the area bounded in the north and west by the Atlantic Ocean and by the Douro River in the south, comprising Galicia and northern Portugal, but it was later extended south of the Douro by the Reconquista.

It is the common ancestor of modern Portuguese, Galician, Eonavian, and Fala varieties, all of which maintain a very high level of mutual intelligibility. The term "Galician-Portuguese" also designates the subdivision of the modern West Iberian group of Romance languages.

Language

Origins and history

Galician-Portuguese developed in the region of the former Roman province of Gallaecia, from the Vulgar Latin (common Latin) that had been introduced by Roman soldiers, colonists and magistrates during the time of the Roman Empire. Although the process may have been slower than in other regions, the centuries of contact with Vulgar Latin, after a period of bilingualism, completely extinguished the native languages, leading to the evolution of a new variety of Latin with a few Gallaecian features.

Gallaecian and Lusitanian influences were absorbed into the local Vulgar Latin dialect, which can be detected in some Galician-Portuguese words as well as in placenames of Celtic and Iberian origin. In general, the more cultivated variety of Latin spoken by the Hispano-Roman elites in Roman Hispania had a peculiar regional accent, referred to as Hispano ore and agrestius pronuntians. The more cultivated variety of Latin coexisted with the popular variety. It is assumed that the Pre-Roman languages spoken by the native people, each used in a different region of Roman Hispania, contributed to the development of several different dialects of Vulgar Latin and that these diverged increasingly over time, eventually evolving into the early Romance languages of Iberia.

An early form of Galician-Portuguese was already spoken in the Kingdom of the Suebi and by the year 800 Galician-Portuguese had already become the vernacular of northwestern Iberia. The first known phonetic changes in Vulgar Latin, which began the evolution to Galician-Portuguese, took place during the rule of the Germanic groups, the Suebi (411–585) and Visigoths (585–711). And the Galician-Portuguese "inflected infinitive" (or "personal infinitive") and the nasal vowels may have evolved under the influence of local Celtic languages (as in Old French). The nasal vowels would thus be a phonologic characteristic of the Vulgar Latin spoken in Roman Gallaecia, but they are not attested in writing until after the 6th and 7th centuries.

The oldest known document to contain Galician-Portuguese words found in northern Portugal is called the Doação à Igreja de Sozello and dated to 870 but otherwise composed in Late/Medieval Latin. Another document, from 882, also containing some Galician-Portuguese words is the Carta de dotação e fundação da Igreja de S. Miguel de Lardosa. In fact, many Latin documents written in Portuguese territory contain Romance forms. The Notícia de fiadores, written in 1175, is thought by some to be the oldest known document written in Galician-Portuguese.
The Pacto dos irmãos Pais, discovered in 1999 (and possibly dating from before 1173), has been said to be even older, but despite the enthusiasm of some scholars, it has been shown that the documents are not really written in Galician-Portuguese but are in fact a mixture of Late Latin and Galician-Portuguese phonology, morphology and syntax. The Noticia de Torto, of uncertain date (), and the  (27 June 1214) are most certainly Galician-Portuguese. The earliest poetic texts (but not the manuscripts in which they are found) date from c. 1195 to c. 1225. Thus, by the end of the 12th century and the beginning of the 13th there are documents in prose and verse written in the local Romance vernacular.

In Galicia the oldest document showing traces of the underlying Romance language is a royal charter by king Silo of Asturias, dated to 775: it uses substrate words as arrogio and lagena, now arroio 'stream' and laxe 'stone', and presents also the elision of unstressed vowels and the lenition of plosive consonants; actually, many Galician Latin charters written during the Middle Ages show interferences of the local Galician-Portuguese contemporary language. As for the oldest document written in Galician-Portuguese in Galicia, it is probably a document from the monastery of Melón dated to 1231, since the Charter of the Boo Burgo of Castro Caldelas, dated to 1228, is probably a slightly later translation of a Latin original.

Literature

Galician-Portuguese had a special cultural role in the literature of the Christian kingdoms of Crown of Castile (Kingdoms of Castile, Leon and Galicia, part of the medieval NW Iberian Peninsula) comparable to the Catalan language of the Crown of Aragon (Principality of Catalonia and Kingdoms of Aragon, Valencia and Majorca, NE medieval Iberian Peninsula), or that of Occitan in France and Italy during the same historical period. The main extant sources of Galician-Portuguese lyric poetry are these:
 The four extant manuscripts of the Cantigas de Santa Maria (written by, and/or under the patronage of, Alfonso X the Wise, king of Castile, Leon and Galicia from 1252–1284)
 Cancioneiro da Ajuda
 Cancioneiro da Vaticana
 Cancioneiro Colocci-Brancuti, also known as Cancioneiro da Biblioteca Nacional (Lisbon)
 Cancioneiro dun Grande de Espanha
 Pergaminho Vindel
 Pergaminho Sharrer
 Os 5 lais de Bretanha
 Tenzón entre Afonso Sánchez e Vasco Martíns de Resende

The language was used for literary purposes from the final years of the 12th century to roughly the middle of the 14th century in what are now Spain and Portugal and was, almost without exception, the only language used for the composition of lyric poetry. Over 160 poets are recorded, among them Bernal de Bonaval, Pero da Ponte, Johan Garcia de Guilhade, Johan Airas de Santiago, and Pedr' Amigo de Sevilha. The main secular poetic genres were the cantigas d'amor (male-voiced love lyric), the cantigas d'amigo (female-voiced love lyric) and the cantigas d'escarnho e de mal dizer (including a variety of genres from personal invective to social satire, poetic parody and literary debate).

All told, nearly 1,700 poems survive in these three genres, and there is a corpus of over 400 cantigas de Santa Maria (narrative poems about miracles and hymns in honor of the Holy Virgin).   The Castilian king Alfonso X composed his cantigas de Santa Maria and his cantigas de escárnio e maldizer in Galician-Portuguese, even though he used Castilian for prose.

King Dinis of Portugal, who also contributed (with 137 extant texts, more than any other author) to the secular poetic genres, made the language official in Portugal in 1290. Until then, Latin had been the official (written) language for royal documents; the spoken language did not have a name and was simply known as  ("ordinary language", that is Vulgar Latin) until it was named "Portuguese" in King Dinis' reign. "Galician-Portuguese" and  ("Old Portuguese") are modern terms for the common ancestor of modern Portuguese and modern Galician. Compared to the differences in Ancient Greek dialects, the alleged differences between 13th-century Portuguese and Galician are trivial.

Divergence

As a result of political division, Galician-Portuguese lost its unity when the County of Portugal separated from the Kingdom of Leon to establish the Kingdom of Portugal. The Galician and Portuguese versions of the language then diverged over time as they followed independent evolutionary paths.

As Portugal's territory was extended southward during the Reconquista, the increasingly-distinctive Portuguese language was adopted by the people in those regions, supplanting the earlier Arabic and other Romance/Latin languages that were spoken in these conquered areas during the Moorish era. Meanwhile, Galician was influenced by the neighbouring Leonese language, especially during the time of kingdoms of Leon and Leon-Castile, and in the 19th and 20th centuries, it has been influenced by Castilian. Two cities at the time of separation, Braga and Porto, were within the County of Portugal and have remained within Portugal. Further north, the cities of Lugo, A Coruña and the great medieval centre of Santiago de Compostela remained within Galicia.

Galician was the main written language in Galicia until the 16th century, but later it was displaced by Castilian Spanish, which was the official language of the Crown of Castille. Galician slowly became mainly an oral language, preserved by the majority rural or "uneducated" population living in the villages and towns, and Castilian was taught as the "correct" language to the bilingual educated elite in the cities. During most of the 16th, 17th and 18th centuries, its written use was largely reduced to popular literature and theatre and private letters. From the 18th century onward grew the interest for the language by the studies of illustrious writers such as Martin Sarmiento, who studied the evolution of Galician from Latin and prepared the foundations for the first dictionary of Galician, José Cornide, and father Sobreira. In the 19th century a true literature in Galician emerged during the Rexurdimento, followed by the appearance of journals and, in the 20th century, scientific publications. Because until comparatively recently, most Galicians lived in many small towns and villages in a relatively remote and mountainous land, the language changed very slowly and was only very slightly influenced from outside the region. That situation made Galician remain the vernacular of Galicia until the late 19th and early 20th centuries and its most spoken language till the early 21st century. The draft of the 1936 Galician Statute of Autonomy considered an official status for (Modern) Galician in the region but it never came into force, as Galicia fell to Rebel control upon the early stages of the Spanish Civil War.

The linguistic classification of Galician and Portuguese is still discussed today. There are those among Galician independence groups who demand their reunification as well as Portuguese and Galician philologists who argue that both are dialects of a common language rather than two separate ones.

The Fala language, spoken in a small region of the Spanish autonomous community of Extremadura, underwent a similar development to Galician.

At the kingdom of León at the XIV century, Martín Vázquez de Acuña was instaling in Coyança, and with him the Galician-Portuguese came and mixed itself with the Asturleonese, giving this variant.

Today Galician is the regional language of Galicia (sharing co-officiality with Spanish), and it is spoken by the majority of its population, but with a large decline of use and efficient knowledge among the younger generations, and the phonetics and lexicon of many occasional users is heavily influenced by Spanish. Portuguese continues to grow and, today, is the sixth most spoken language in the world.

Phonology

1  eventually shifted to  in central and southern Portugal (and thus in Brazil) and merged with  in northern Portugal and Galicia.
2  and  probably occurred in complementary distribution, just like in several Catalan dialects.
3 The written tilde (ã ẽ ĩ õ ũ ỹ in the medieval sources) can be analyzed as a nasal consonant phoneme (usually , sometimes  depending on position) following the marked vowel, with any nasalization of the vowel being a phonetic secondary effect.

 and  were apico-alveolar, and  and  were lamino-alveolar. Later, all the affricate sibilants became fricatives, with the apico-alveolar and lamino-alveolar sibilants remaining distinct for a time but eventually merging in most dialects. See History of Portuguese for more information.

As far as it is known, Galician-Portuguese (from 11th to 16th centuries) had possibly a 7-oral-vowel system  (like in most of Romance languages) and a 5-nasal-vowel system . The vowels  were raised to  in unstressed syllables, even in final syllables (like in modern Spanish); e.g. vento , quente .

However, the  distribution (including ) is still dubious and under discussion; some either stating that these two vowels were allophones and in complementary distribution (like in Spanish and Modern Galician, only treated as ): Alamanha , mannãa ; or stating they were not allophones and under distribution like in European Portuguese nowadays,  ,  .

Sample text

Here is a sample of Galician-Portuguese lyric:

Oral traditions
There has been a sharing of folklore in the Galician-Portuguese region going back to prehistoric times. As the Galician-Portuguese language spread south with the Reconquista, supplanting Mozarabic, this ancient sharing of folklore intensified. In 2005, the governments of Portugal and Spain jointly proposed that Galician-Portuguese oral traditions be made part of the Masterpiece of Oral and Intangible Heritage of Humanity. The work of documenting and transmitting that common culture involves several universities and other organizations.

Galician-Portuguese folklore is rich in oral traditions. These include the cantigas ao desafio or regueifas, duels of improvised songs, many legends, stories, poems, romances, folk songs, sayings and riddles, and ways of speech that still retain a lexical, phonetic, morphological and syntactic similarity.

Also part of the common heritage of oral traditions are the markets and festivals of patron saints and processions, religious celebrations such as the magosto, entroido or Corpus Christi, with ancient dances and tradition – like the one where Coca the dragon fights with Saint George; and also traditional clothing and adornments, crafts and skills, work-tools, carved vegetable lanterns, superstitions, traditional knowledge about plants and animals. All these are part of a common heritage considered in danger of extinction as the traditional way of living is replaced by modern life, and the jargon of fisherman, the names of tools in traditional crafts, and the oral traditions which form part of celebrations are slowly forgotten.

A Galician-Portuguese "baixo-limiao" lect is spoken in several villages. In Galicia, it is spoken in Entrimo and Lobios and in northern Portugal in Terras de Bouro (lands of the Buri) and Castro Laboreiro including the mountain town (county seat) of Soajo and surrounding villages.

See also
About the Galician-Portuguese languages
 Cantiga de amigo
 Eonavian
 Fala language
 Galician language
 History of Portuguese
 Portuguese language
 Reintegrationism

About Galician-Portuguese culture
 Culture of Portugal
 Lusitanian mythology

References

Bibliography
Manuscripts containing Galician-Portuguese ('secular') lyric (cited from Cohen 2003 [see below under critical editions]):
 A  =  "Cancioneiro da Ajuda", Palácio Real da Ajuda (Lisbon).
 B  =  Biblioteca Nacional (Lisbon), cod. 10991.
 Ba =  Bancroft Library (University of California, Berkeley) 2 MS DP3 F3 (MS UCB 143)
 N  =  Morgan Library & Museum (New York), MS 979 (= PV).
 S =  Arquivo Nacional da Torre do Tombo (Lisbon), Capa do Cart. Not. de Lisboa, N.º 7-A, Caixa 1, Maço 1, Livro 3.
 V  =  Biblioteca Apostolica Vaticana, cod. lat. 4803.
 Va =  Biblioteca Apostolica Vaticana, cod. lat. 7182, ff. 276rº – 278rº

Manuscripts containing the Cantigas de Santa Maria:
 E  = Real Monasterio de San Lorenzo (El Escorial), MS B. I. 2.
 F  =  Biblioteca Nazionale Centrale (Florence), Banco Rari 20.
 T  = Real Monasterio de San Lorenzo (El Escorial), MS T. I. 1.
 To =  Biblioteca Nacional (Madrid), cod. 10.069 ("El Toledano")

Critical editions of individual genres of Galician-Portuguese poetry (note that the cantigas d'amor are split between Michaëlis 1904 and Nunes 1932):
 Cohen, Rip. (2003). 500 Cantigas d' Amigo: Edição Crítica / Critical Edition (Porto: Campo das Letras).
 Lapa, Manuel Rodrigues (1970). Cantigas d'escarnho e de mal dizer dos cancioneiros medievais galego-portugueses.  Edição crítica pelo prof. –.  2nd ed. Vigo: Editorial Galaxia [1st. ed. Coimbra, Editorial Galaxia, 1965] with "Vocabulário").
 Mettmann, Walter. (1959–1972). Afonso X, o Sabio. Cantigas de Santa Maria. 4 vols ["Glossário", in vol. 4].  Coimbra: Por ordem da Universidade (republished in 2 vols. ["Glossário" in vol. 2] Vigo: Edicións Xerais de Galicia, 1981; 2nd ed.: Alfonso X, el Sabio, Cantigas de Santa Maria, Edición, introducción y notas de –. 3 vols. Madrid: Clásicos Castália, 1986–1989).
 Michaëlis de Vasconcellos, Carolina. (1904). Cancioneiro da Ajuda.  Edição critica e commentada por –. 2 vols.  Halle a.S., Max Niemeyer (republished Lisboa: Imprensa Nacional – Casa de Moeda, 1990).
 Nunes, José Joaquim. (1932). Cantigas d'amor dos trovadores galego-portugueses. Edição crítica acompanhada de introdução, comentário, variantes, e glossário por –.  Coimbra: Imprensa da Universidade (Biblioteca de escritores portugueses) (republished by Lisboa: Centro do Livro Brasileiro, 1972).

On the biography and chronology of the poets and the courts they frequented, the relation of these matters to the internal structure of the manuscript tradition, and myriad relevant questions in the field, please see:
 Oliveira, António Resende de (1987). "A cultura trovadoresca no ocidente peninsular: trovadores e jograis galegos", Biblos LXIII: 1–22.
  (1988). "Do Cancioneiro da Ajuda ao Livro das Cantigas do Conde D. Pedro. Análise do acrescento à secção das cantigas de amigo de O", Revista de História das Ideias 10: 691–751.
  (1989). "A Galiza e a cultura trovadoresca peninsular", Revista de História das Ideias 11: 7–36.
  (1993). "A caminho de Galiza.  Sobre as primeiras composições em galego-português", in O Cantar dos Trobadores.  Santiago de Compostela: Xunta de Galicia, pp. 249–260 (republished in Oliveira 2001b: 65–78).
  (1994). Depois do Espectáculo Trovadoresco. a estrutura dos cancioneiros peninsulares e as recolhas dos séculos XIII e XIV.  Lisboa:  Edições Colibri (Colecção: Autores Portugueses).
  (1995). Trobadores e Xograres. Contexto histórico. (tr. Valentín Arias) Vigo: Edicións Xerais de Galicia (Universitaria / Historia crítica da literatura medieval).
  (1997a). "Arqueologia do mecenato trovadoresco em Portugal", in Actas do 2º Congresso Histórico de Guimarães, 319–327 (republished in Oliveira 2001b: 51–62).
  (1997b). "História de uma despossessão.  A nobreza e os primeiros textos em galego-português", in Revista de História das Ideias 19: 105–136.
  (1998a). "Le surgissement de la culture troubadouresque dans l'occident de la Péninsule Ibérique (I).  Compositeurs et cours", in (Anton Touber, ed.) Le Rayonnement des Troubadours, Amsterdam, pp. 85–95 (Internationale Forschungen zur allgemeinen und vergleichenden Literaturwissenschaft) (Port. version in Oliveira 2001b: 141–170).
  (1998b). "Galicia trobadoresca", in Anuario de Estudios Literarios Galegos 1998: 207–229 (Port. Version in Oliveira 2001b: 97–110).
  (2001a). Aventures i Desventures del Joglar Gallegoportouguès  (tr. Jordi Cerdà).  Barcelona: Columna (La Flor Inversa, 6).
  (2001b).  O Trovador galego-português e o seu mundo.  Lisboa: Notícias Editorial (Colecção Poliedro da História).

For Galician-Portuguese prose, the reader might begin with:
 Cintra, Luís F. Lindley. (1951–1990). Crónica Geral de Espanha de 1344.  Edição crítica do texto português pelo –.  Lisboa: Imprensa Nacional-Casa de Moeda (vol. I 1951 [1952; reprint 1983]; vol II 1954 [republished 1984]; vol. III 1961 [republished 1984], vol. IV 1990) (Academia Portuguesa da História.  Fontes Narrativas da História Portuguesa).
 Lorenzo, Ramón. (1977). La traduccion gallego de la Cronica General y de la Cronica de Castilla.  Edición crítica anotada, con introduccion, índice onomástico e glosario. 2 vols.  Orense:  Instituto de Estudios Orensanos 'Padre Feijoo'.

There is no up-to-date historical grammar of medieval Galician-Portuguese.  But see:
 Huber, Joseph. (1933). Altportugiesisches Elementarbuch.  Heidelberg: Carl Winter (Sammlung romanischer Elementar- und Händbucher, I, 8) (Port tr. [by Maria Manuela Gouveia Delille] Gramática do Português Antigo.  Lisboa: Fundação Calouste Gulbenkian, 1986).

A recent work centered on Galician containing information on medieval Galician-Portuguese is:
 Ferreiro, Manuel. (2001). Gramática Histórica Galega, 2 vols. [2nd ed.], Santiago de Compostela: Laiovento.
 An old reference work centered on Portuguese is:
 Williams, Edwin B. (1962). From Latin to Portuguese.  2nd ed. Philadelphia: University of Pennsylvania Press (1st ed. Philadelphia, 1938).

Latin Lexica:
 Mediae Latinitatis Lexicon Minus. Lexique Latin Médiévale-Francais/Anglais. A Medieval Latin-French/English Dictionary. composuit J. F. Niermeyer, perficiendum curavit C. van de Kieft.  Abbreviationes et index fontium composuit C. van de Kieft, adiuvante G. S. M. M. Lake-Schoonebeek.  Leiden – New York – Köln: E. J. Brill 1993 (1st ed. 1976).
 Oxford Latin Dictionary.  ed. P. G. W. Glare.  Oxford: Clarendon Press 1983.

Historical and Comparative Grammar of Latin:
 Weiss, Michael. (2009). Outline of the Historical and Comparative Grammar of Latin. Ann Arbor, MI: Beechstave Press.

On the early documents cited from the late 12th century, please see Ivo Castro, Introdução à História do Português.  Geografia da Língua.  Português Antigo. (Lisbon: Colibri, 2004), pp. 121–125 (with references).

External links
 Latin –  Portuguese document, a.D. 1008
 Ponte nas ondas
 Pergaminhos: colecção da Casa de Sarmento
 Galician-Portuguese Intangible Heritage
 Galician-Portuguese Intangible Heritage -Videos

Languages attested from the 9th century

Galician language
Medieval languages

Galician-Portuguese


1950 Türkiye genel seçimleri, 14 Mayıs 1950 tarihinde düzenlenen ve TBMM 9. dönem milletvekillerinin belirlendiği seçim. "Gizli oy, açık tasnif" yönteminin ilk kez uygulandığı 1950 seçimleri, Türkiye tarihinin ilk demokratik seçimi olarak kabul edilir. 1946 genel seçimlerinden sonra, Cumhuriyet tarihinde tek dereceli olarak düzenlenen ve birden fazla partinin katıldığı ikinci milletvekilliği genel seçimidir.

Liste usulü çoğunluk sisteminin uygulandığı seçimlerde oyların yaklaşık yüzde 55'ini alan Demokrat Parti kazandığı 416 milletvekilliğiyle TBMM'deki sandalye sayısının yaklaşık yüzde 85'ini elde etti. Bu seçimlerle Cumhuriyet Halk Partisi'nin 27 yıllık iktidarı da sona erdi. Türk siyasi tarihinde iktidarın ilk kez "barış havası" içinde ve halkın arzusuna uyarak "sükunetle" el değiştirdiği 14 Mayıs 1950 seçimleri, beyaz ihtilal olarak da adlandırılır.

Arka plan
Ocak 1946'da kurulan Demokrat Parti'nin (DP) yurt düzeyinde örgütlenmesini tamamlayamadan, Cumhuriyet Halk Partisi (CHP) meclis grubu erken seçim kararı almıştı. Temmuz 1946'da yapılan tek dereceli seçimlerde açık oy, gizli sayım yöntemi iktidarın seçim sonuçlarını çarpıtmasını kolaylaştırmıştı. Seçimlerde CHP'nin 395, DP'nin 66 milletvekilliği kazandığı açıklanmıştı.

Seçimlerin ardından hükûmeti kurmakla görevlendirilen Recep Peker, 1946'da 7 Eylül Kararları'nı alarak daha liberal bir ekonomi politikasına yöneldi. Bununla birlikte devam eden demokratikleşme süreci Peker'in muhalefete karşı sert tutumu yüzünden aksadı. DP I. Kongresi'nde (10 Ocak 1947) Anayasa'ya aykırı kanunların kaldırılması, yeni bir seçim yasasının hazırlanması, Cumhurbaşkanı'nın tarafsız olması istendi. Bu koşullar gerçekleştirilmezse DP meclis grubunun "sine-i millet"e dönmesine karar verildi. Gerilimi yatıştırmak isteyen Cumhurbaşkanı İsmet İnönü, Başbakan Recep Peker ve DP Genel Başkanı Celal Bayar arasında barışı sağlamak için bir dizi görüşmeler yaptı ve yayımladığı 12 Temmuz Beyannamesi ile DP'ye bundan böyle baskı yapılmayacağına dair güvence verdi. Peker'in siyaseti CHP içindeki ılımlılardan oluşan "35'ler" diye bilinen grup tarafından eleştirilmeye başlandı. İnönü'nün de desteğini yitiren Peker başbakanlıktan ayrılmak durumunda kaldı.

Yeni hükûmeti Eylül 1947'de Hasan Saka kurdu. Saka hükûmetinin muhalefetle ilişkileri daha ılımlı oldu. Muhalefetin antidemokratik bulduğu bazı yasalar değişti; Muhalefetin eleştirdiği Köy Enstitüleri'nin klasik öğretmen okulu yapısına dönüştürülmesi girişimleri başlatıldı, valilerin il başkanlığı yapma uygulamasına son verildi ve cumhurbaşkanlığı ile parti başkanlığı ilişkisinin gevşetilmesi bizzat İnönü tarafından savunuldu.

Partiler arasındaki ılımlı hava, muhalefet partisi DP içinde huzursuzluğa neden oldu. CHP'ye karşı sert siyaset izlenmesini isteyen Kenan Öner, Sadık Aldoğan, Hikmet Bayur DP yöneticilerini muvazaa (danışıklı davranma) ile suçladılar. Parti içi bölünme bu grubun ayrılarak Millet Partisi'ni kurmasına yol açtı (Temmuz 1948). Fevzi Çakmak'ın fahri başkanı olduğu partinin ilk başkanı Hikmet Bayur oldu. MP'nn kurulmasıyla DP meclis grubu 31'e geriledi. DP bu süreçte dağılmamak için siyasetini sertleştirmeye başladı. DP'nin II. Kongresi'nde (20-25 Haziran 1949) I. Kongre'deki istekler yinelendi, seçim yasasının değiştirilmesi öncelikle istendi. Kongrede alınan karara göre oylar iktidar tarafından değiştirilirse, seçim hilelerine başvurulursa vatandaşlar meşru müdafaa durumunda olacaklar, CHP yönetimi "milletin husumetiyle" karşılaşacaktı. CHP iktidarının "Millî Husumet Andı" adını taktığı bu karara rağmen hükûmetle ilişkiler yumuşadı.

Seçim yasası
Seçim kanunu, uzun çalışmalar sonucu CHP ve DP'nin uzlaşmasıyla 16 Şubat 1950 tarihinde yeniden düzenlendi. Bu seçim kanunu, tek dereceli, eşit ve gizli oy, açık tasnif ve her ilin bir seçim çevresi kabul edildiği liste usulü çoğunluk sistemi (çok oy alanın seçilmesi) ilkelerine dayalı, yargının denetim ve yönetiminde bir seçim sistemi getirmekteydi. Bu seçim kanununa göre 22 yaşını bitiren her Türk vatandaşı seçme, 30 yaşını bitiren her Türk vatandaşı da seçilme hakkına sahipti.

Yeni seçim yasası, getirdiği tek dereceli, gizli oy açık sayım ve çoğunluk sisteminden başka; en az beş ilden aday gösterebilen partilerin radyodan yararlanmalarını, Yüksek Seçim Kurulunun oluşturulmasını, seçimlerin yargıç güvencesi altında yapılmasını, idare amirleri, memurların, askeri kişilerin ve milletvekillerinin görev yaptıkları yerin seçim bölgesindeki seçim kurullarına seçilememeleri, siyasi parti ve bağımsızların sandık başlarında gözlemci bulundurabilmeleri, oyların kapalı yerde verilmesi, seçim sonuçlarının hemen açıklanması, kazanan adayların listesinin asılması, oy pusulalarının Sulh Hukuk Mahkemelerinde korunması ve TBMM ya da Yüksek Seçim Kurulu'nun isteği olmaksızın nakledilememesi, 11 kişiden oluşacak olan Yüksek Seçim Kurulu'nun 6 üyesinin Yargıtay, 5'inin de Danıştay üyeleri arasından gizli oyla seçilmesi gibi yenilikler getirmekteydi.

Seçim dönemi

Milletvekili seçiminin yapılması amacıyla CHP Meclis Grubu 21 Mart 1950 tarihinde son toplantısını yaparak, TBMM'nin 24 Mart'ta seçim kararı almasına ve seçimlerin 14 Mayıs'ta yapılmasına karar verdi. TBMM, 24 Mart'taki son toplantısında DP'lilerin meclisin 15 Nisan'a kadar açık olması isteğine rağmen erken seçimlerin 14 Mayıs'ta yapılmasını 22 muhalif oya karşı 299 oyla kabul etti.

CHP, 14 Mayıs 1950 seçimlerine hazırlanmaya daha seçim kararı alınmadan önce 1949 yılı içinde başladı. Millet Partisi'nin kurulmasıyla sonuçlanan ayrılıkla sarsılan DP iç sorunlarıyla uğraşırken, CHP de hükûmet değişikliğine gitmiş, medrese eğitimi almış olan Şemsettin Günaltay Başbakan olmuştu (Ocak 1949). CHP'nin din düşmanı bir parti olduğu görüşünü yaymaya çalışan muhalefete karşı imam hatip okulları (İstanbul İmam Hatip Lisesi), ilahiyat fakültesi (Ankara Üniversitesi İlahiyat Fakültesi), tekke ve türbeler açılarak karşılık verildi, ilkokullara din dersi koyuldu.

1950 seçimlerinde CHP, devletçiliği daha çok sınırlandıracağını, özel girişime daha çok olanak tanıyacağını, yabancı sermayenin gelmesi için kolaylıklar sağlayacağını, Türk lirası'nın değerini koruyacağını vadetti. Vergi reformu, çift meclis, CHP'nin altı ilkesinin anayasadan çıkarılacağı gibi öneriler getirdi. 14-22 Mart 1950 tarihleri arasında TBMM, Toprak Reformu Kanunu'nu ele aldı ve uygulanamaz hale getirecek şekilde toprak sahipleri lehine değiştirdi.

Muhalefet partilerine kayacak oyların çekilmesi için verilen ödünlerle CHP, ilk kez 1946 seçimlerinde uygulanan çoğunluk sistemine de güvenerek, 1950 milletvekili genel seçimlerini açık farkla kazanacağı inancındaydı. Yasal bir engel olmadığı halde Cumhurbaşkanı İsmet İnönü ve Başbakan Şemsettin Günaltay dışında hiçbir CHP'li iki yerden birden adaylığını koymadı.

DP, TBMM'de seçim kararı alındıktan sonra propaganda faaliyetlerine başlamış, açık ve kapalı toplantıların yanı sıra kırsal alana özel bir önem vermişti. CHP gibi DP de bir seçim bildirisi yayınlamış, iktidara geldiği takdirde yapacaklarını ilan etmişti. 8 Mayıs'ta ilan edilen bu bildiride; CHP'nin seçim bildirisi açıkça eleştirilmiş ve ileri sürülen vaatlerin hiçbir zaman gerçekleştirilmeyeceği belirtilmişti. DP bildirisinin geneline bakıldığında CHP'nin seçim bildirisiyle birçok noktada birleştiği görülmektedir. DP'nin yapmayı vadettiği, özel sermaye ve yabancı sermaye için güvenilir ekonomik yapının sağlanacağı, vergilerin azaltılacağı, devlet tekelinin kaldırılacağı gibi vaatlerin CHP bildirisini benzerliği vardı. "Söz milletindir" şeklinde biten DP seçim bildirisinde iki önemli nokta dikkati çekmektedir. Bunlardan biri "millet hâkimiyeti yerine tek parti ve zümre hâkimiyetine engel olamayan" Anayasanın, vatandaş hak ve hürriyetlerini ve millet iradesine dayanan istikrarlı bir devlet düzenini güvence altında bulunduracak bir şekilde değiştirilmesi vaadi olmuştur. Diğeri de; "Bir iktidar değişikliği hâlinde memlekette maddî ve ruhî hiçbir sarsıntıya meydan vermiyeceğiz" ifadeleridir.

CHP ve DP ülke genelinde seçimlere katılırken, Millet Partisi (MP) sadece 22 ilde aday gösterdi. Millî Kalkınma Partisi (MKP) (İstanbul, Tekirdağ, Çanakkale, Aydın, Ankara, Bursa), Türk Sosyal Demokrat Partisi, Çiftçi Partisi, Toprak Emlak ve Serbest Teşebbüs Partisi ise sadece İstanbul'da seçime katılmışlardır. CHP'nin aday listeleri 22 Nisan'da, DP'nin aday listeleri ise 24 Nisan tarihinde açıklandı.

Sonuçlar

Ilımlı bir siyaset ortamında yapılan 14 Mayıs 1950 seçimleri, CHP için büyük bir yıkım oldu. DP'nin üstünlüğüyle sonuçlanan seçimler sonunda CHP 27 yıllık iktidarını yitirdi. Liste usulü çoğunluk sistemi nedeniyle, oyların yüzde 55'ini alan DP kazandığı 416 milletvekilliğiyle TBMM'nin yüzde 85'ini elde ederken, buna karşın CHP yüzde 40 oy oranıyla kazandığı 69 milletvekilliğiyle TBMM'nin ancak yüzde 14'ünü elde edebildi. MP ve Bağımsızlarsa birer milletvekiliyle TBMM'ye girdiler. DP listelerinden bağımsız olarak seçimlere giren 5 aday (Ali Fuat Cebesoy (Eskişehir), Halide Edib Adıvar (İzmir), Hamdullah Suphi Tanrıöver (Manisa), Nadir Nadi (Muğla), Sinan Tekelioğlu (Seyhan) milletvekili seçildi. Seçime katılım oranı %89,3 olarak gerçekleşti. 63 seçim çevresinden 52'sinde DP, 10'unda CHP, 1'inde de Bağımsızlar birinci oldu.

22 Mayıs 1950'de Celal Bayar Türkiye'nin üçüncü cumhurbaşkanı seçildi. Aynı gün Adnan Menderes başkanlığındaki ilk DP hükûmeti de kuruldu. Celal Bayar'dan boşalan DP genel başkanlığına da 9 Haziran'da Adnan Menderes getirildi.

1950 genel seçimlerinin sonuçları:

İllere göre sonuçlar

Kaynakça

Türkiye'de genel seçimler

1950 Türkiye genel seçimleri


Kenshi, Mortal Kombat dövüş oyunu serisinden kurgusal bir karakterdir. Tam adı Kenshi Takahashidir.

Geçmişte eski bir Samuray olan Kenshi, sahipsiz kalarak önce bir Ronin'e dönüşmüş, sonrasında gözlerini kaybederek kör olmuştur. Önsezi, telepati ve telekinezi özellikleri sayesinde gözlerinin görmeyişinden doğan dezavantajı avantaja dönüştürmüştür.

Biyografi

Eski bir Samuray olan Kenshi, sahipsiz kalarak bir Ronin'e dönüşür. Klanından uzaklaşır ve seyahat etmeye başlar. Bu esnada yolda hırsızların saldırısına uğrayan yaşlı bir adama yardım eder. Yaşlı adam Kenshi'ye minnet duyar. Onun bir Ronin olduğunu anladığını, ona layık bir hediye verecek kadar varlıklı olmadığını ancak ona layık hediyenin yerini bildiğini söyler. Kenshi ihtiyarın söylediklerini başta umursamaz ancak yaşlı adam hikâyesini derinleştirdikçe Kenshi'nin dikkatini çekmeyi başarır. İhtiyarın bahsettiği Kenshi'ye layık hediye, efsanelerde adı geçen kılıç "Sento"dur. Efsaneler, Sento'nun bizzat şeytan tarafından kullanıldığını ve ruhu olan bir kılıç olduğunu anlatmaktadır. Kenshi, kılıcı bildiğini ancak bunun sadece bir masal, bir efsane olduğunu söyler. Yaşlı adam "Efsane olsaydı yerini biliyor olmazdım" diyerek Kenshi'yi bir kez daha şaşırtır ve onu, kılıcı bulmaya ikna eder. Yaşlı adamın ikna kabiliyeti şaşırtıcıdır, zira kendisi aslında imparatorun emrindeki en korkunç büyücü olan Shang Tsung'dır.

Kenshi, yaşlı adamın tarif ettiği yere doğru yol alır ve kılıcın bulunduğu mağaranın yerini tespit eder. Ancak mağaranın çevresi, daha önce buraya gelmiş savaşçıların paramparça olmuş cesetleriyle doludur. Kenshi kendisini korkudan arındırır ve kılıcını çıkararak mağaranın içine girer. İçeriye girdiğinde karanlık ve kokunun içerisinde kendisini takip eden bir varlığı hisseder. Kendisine saldırılması ihtimaline karşı temkinli biçimde mağaranın derinliklerine doğru ilerler. Bu esnada ruhunun bedeninden dışarı doğru çekildiğini hisseder ve ruhunun çekildiği yöne doğru hamle yaparak kendisine saldıran ruha saldırır. Kenshi çok sonraları kendisine saldıran ve kılıcı koruyan ruhun Ermac olduğunu öğrenecektir.

Kılıca elini uzatmayı başaran Kenshi, kılıcı yerinden söktüğü anda aynı ruh tarafından tekrar saldırıya uğrar. Bu saldırıda gözleri tamamen yanar ve Kenshi kör olur. Mağaradan çıktığında Sento kılıcının yeni sahibidir ancak gözleri görmemektedir. Yıllar boyunca kılıçla özdeşleşir ve bağ kurar. Kılıcın içindeki şeytani ve ruhani tüm özellikleri kendi bedenine ve ruhuna bağlayan Kenhsi'nin sezgileri, telepatik ve telekinezik özellikleri ileri seviyede gelişir. Artık gözlerine ihtiyaç duymaksızın dövüşebilmekte ve hayatın kalanına adapte olabilmektedir.

İlerleyen yıllarda Suchin ile evlenir. Takeda adında bir oğlu olur. Ancak kendisine Sento kılıcını bulduran ve gözlerini kaybetmesine neden olan Shang Tsung peşine düşmüştür. Mortal Kombat turnuvasında kendisi için dövüşmesini istemektedir. Kenshi, Suchin ve Takeda'yı terk etmek zorunda kalır. Büyücünün, varlıklarından haberdar olursa karısını ve çocuğunu öldüreceğinden korkmaktadır. Terk etmeden önce arkadaşı ve Shirai Ryu klanının generali olan Hanzo Hasashi'den eşine ve oğluna sahip çıkmasını ister. Bu sebeple Takeda Takahashi, Hanzo Hasashi'nin koruması altında Shirai Ryu klanının bir ferdi olarak yetişir.

Kenshi ise, kendisi ve ailesi için bir tehdit olan Shang Tsung'ın peşine düşmeye karar verir. Mortal Kombat turnuvasında Lord Raiden'ın safında turnuvaya katılır. Turnuvadan sonra da Special Forces'a katılarak Sonya Blade, Johnny Cage ve Jax Briggs ile birlikte dünyayı kurtarmak için savaşmaya devam eder.

Video oyunu
Kör bir savaşçı olan Kenshi telekinetik yetenekleri sayesinde bu dezavantajını kapatır. Silah olarak sırtına astığı bir sento kullanır. Video oyununun "Deception" sürümünde kombo hareketlerinin işlevselliği konusunda en sağlam karakteridir. %52'lik health kabiliyeti ile öne çıkmaktadır.
Oyunun hikâyesine göre ona bu gücü sağlayan Ermac'tır. Birçok hareketi Ermac ile aynıdır. Mortal Kombat: Deception oyununda Kenshi'nin özel Fatality hareketleri şöyledir:
 Fatality #1 - F,F,B,B,2 (sweep)
 Fatality #2 - U,F,B,F,2 (sweep)
 Hara-Kiri - D,B,B,F,4

Notlar

Mortal Kombat karakterleri
Erkek video oyunu karakterleri
Işınlanabilen video oyunu karakterleri
Kurgusal körler
Video oyunu ana karakterleri
Kurgusal kılıç ustaları

Kenshi


ميناء الدخيلة هو أحد موانئ مدينة الإسكندرية في مصر ويعتبر الميناء الثاني من حيث الحجم في المدينة بعد ميناء الأسكندرية.

جغرافيا
يقع الميناء في منطقة الدخيلة الواقعة غرب مدينة الأسكندرية، وشغل موقع الميناء سابقا قاعدة الدخيلة الجوية حتى العام 1980 ودخل حيز الخدمة بدأ من العام 1986، ويتصل الميناء بطريق مباش يؤدي لطريق مصر - إسكندرية الصحراوي ويصل إليه خط للسكة الحديد.

وصلات خارجية
 موقع ميناء الدخيلة - الأسكندرية

المراجع

النقل في الإسكندرية
محافظة الإسكندرية
موانئ ومرافئ الإسكندرية
مرافئ وموانئ البحر المتوسط
النقل المائي في مصر

ميناء الدخيلة


Piotrowice (pronunție polonă: ) este o comună din voievodatului Mazovia, Polonia. Are o populație de 352 locuitori.

Note

Comune din voievodatul Mazovia

Piotrowice


Bağlıca, Adıyaman - Adıyaman ili merkez ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Emirdağ - Afyonkarahisar ili Emirdağ ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Amasya - Amasya ili merkez ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Etimesgut - Ankara ili Etimesgut ilçesine bağlı mahalle
 Bağlıca, Kızılcahamam - Ankara ili Kızılcahamam ilçesine bağlı mahalle
 Bağlıca, Ardanuç - Artvin ili Ardanuç ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Gercüş - Batman ili Gercüş ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, İliç - Erzincan ili İliç ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Çat - Erzurum ili Çat ilçesine bağlı mahalle
 Bağlıca, Nizip - Gaziantep ili Nizip ilçesine bağlı mahalle
 Bağlıca, Eflani - Karabük ili Eflani ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, İzmit - Kocaeli ili İzmit ilçesine bağlı mahalle
 Bağlıca, Sarıgöl - Manisa ili Sarıgöl ilçesine bağlı mahalle
 Bağlıca, Artuklu - Mardin ili Artuklu ilçesine bağlı mahalle
 Bağlıca, Acıgöl - Nevşehir ili Acıgöl ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Siirt - Siirt ili merkez ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Boyabat - Sinop ili Boyabat ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Bozova - Şanlıurfa ili Bozova ilçesine bağlı mahalle
 Bağlıca, Uludere - Şırnak ili Uludere ilçesine bağlı köy
 Bağlıca, Sarıkaya - Yozgat ili Sarıkaya ilçesine bağlı köy

Bağlıca


4. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska u sezoni 2006./07. je bila nogometna liga četvrtog stupnja na području Bjelovarsko-bilogorske županije, te ligu osmog stupnja nogometnog prvenstva Hrvatske.
Igrana je u dvije skupine - Jug (prvak "Vihor" iz Kapelice) i Sjever (prvak "Moslavina" iz Donje Petričke).

Jug

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Sjever

Ljestvica

 "Esdel" odustao u polusezoni, a zamijenio ga "Hajduk", koji je igrao van konkurencije

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 1. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska 2006./07.
 2. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska 2006./07.
 3. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska 2006./07.

Vanjske poveznice
 nsbbz.hr, Nogometni savez Bjelovarsko-bilogorske županije

Izvori
 nsbbz.hr, popis klubova 4. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska 2006./07., wayback arhiva od 2. srpnja 2007.
 nsbbz.hr, Nogomet, br. 13/07 (390) (konačna ljestvica 4. ŽNL Jug), wayback arhiva od 2. srpnja 2007.
 nsbbz.hr, Nogomet, br. 11./07 (388) (ljestvica 4. ŽNL Sjever nakon posljednjeg kola), wayback arhiva od 2. srpnja 2007.

Bjelovarsko-bilogorska 2006-07
Bjelovarsko-bilogorska-4
Nogomet u Bjelovarsko-bilogorskoj županiji

4. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska 2006./07.


Henry Hardarson (født d. 4. marts 1994) er en islandsk ishockeyspiller. Han spiller i øjeblikket for Odense Bulldogs. Han blev kåret som årets Pokal Figther, MVP, i pokal finalen 2018. Dengang spillede han for Aalborg Pirates

Aalborg Pirates (2017-18)
Han spillede 64 kampe og scorede 9 mål.

Referencer

Eksterne henvisninger

Ishockeyspillere fra Danmark
Ishockeyspillere fra Aalborg Pirates

Henry Hardarson


نصف إله هو كائن إلهي أو خارق في الميثولوجيا الكلاسيكية. وقد استخدم هذا المصطلح في طرق مختلفة في أزمنة مختلفة، ويصف شخصية بلغت منزلة إلهية بعد الموت، أو إله أقل مرتبة، أو بشر من نسل إله وإنسان. كما وتتصف شخصية نصف إله بالخلوذ والأبدية. من أنصاف الآلهة: جلجامش، وهرقل.

المراجع

آلهة وإلهات
أساطير إغريقية
أنصاف آلهة

نصف إله


Un paravan pliabil este un tip de piesă de mobilier. Acesta este format din mai multe rame sau panouri, care sunt adesea conectate prin balamale sau prin alte mijloace. Acestea pot fi realizate într-o varietate de modele și cu diferite tipuri de materiale. Paravanele pliabile au multe utilizări și scopuri decorative. Provenind din China Antică, au ajuns în cele din urmă să se răspândească și în restul Asiei de Est, Europa și alte regiuni ale lumii.

Istoria

Origine în China
Paravanele datează din China în perioada dinastiei Zhou de Est (771-256 Î. hr.). Acestea au fost inițial sub forma unui singur panou, în contrast cu cele pliabile. Cele din urmă au fost inventate în timpul Dinastiei Han (206 Î. hr. – 220 CE). Reprezentări ale acestor paravane pliabile au fost găsite în mormintele din epoca Han, cum ar fi cel în Zhucheng, provincia Shandong.

Un paravan pliabil era adesea decorat cu lucrări frumoase de artă; teme majore cum ar fi mitologie, scene din viața de la palat și natura. Erau adesea asociate cu intrigi și romantism în literatura chineză, ca de exemplu, o tânără îndragostită putea avea o privire curioasă, ascunsă în spatele unui paravan pliabil. Un exemplu de astfel de tematică și apariția unui paravan pliabil este în romanul clasic Visul din pavilionul roșu de Cao Xueqin. Paravanele au fost un element recurent în literatura Tang. Poetul Li He (790-816), din perioada Tang, a scris "Cântecul Paravanului" (屏風曲), descriind un paravan pliabil al unui cuplu căsătorit. Paravanul înconjura patul cuplului, cele douăsprezece panouri erau împodobite cu fluturi care coborau pe florile roz de China (o aluzie la îndrăgostiți), și aveau balamale de argint asemănătoare unor monede din sticlă.

Paravanele pliabile au fost inițial realizate din panouri de lemn și pictate pe suprafețe lăcuite, urmate în cele din urmă de paravanele pliabile fabricate din hârtie sau mătase, care au devenit de asemenea populare. Chiar dacă paravanele pliabile au fost cunoscute ca având prima utilizare încă din antichitate, au devenit rapid populare în timpul dinastiei Tang (618-907). În timpul dinastiei Tang, paravanele erau considerate ornamente ideale pentru mulți pictori ca să-și expună picturile și caligrafiile. Mulți artiști pictau pe suport de hârtie sau mătase și după le aplicau pe paravane. Existau două tipuri de paravane pliabile menționate în literatura istorică a epocii. Unul dintre acesta era cunoscut ca huaping (), iar celălalt era cunoscut ca shuping (). Nu era ceva neobișnuit pentru oameni să comande paravane pliabile realizate de artiști, cum ar fi de la pictorul Tang-era, Cao Ba sau pictorul din perioada Song-era, Guo Xi. Pictura cu tematică peisajeră realizată pe paravane a atins apogeul în timpul dinastiei Song (960-1279). Tehnica de lăcuit a paravanelor tip Coromandel, cunoscut ca kuǎncǎi (款彩 "culori incizate"), a apărut la sfârșitul dinastiei Ming (1368-1644) și a fost aplicată paravanelor pliabile pentru a crea panouri întunecate incizate, pictate și încrustate cu sidef, fildeș, sau alte materiale.

Răspândirea în întreaga Asie de Est

Coreea
Paravanele pliabile au devenit importante în timpul perioadei regatului Silla Unificat (668-935). Paravanele pliabile, cunoscute sub numele de irworobongdo, au fost elemente importante în sala tronului în timpul unor regi din dinastia Joseon, fiind amplasate imediat în spatele tronului.

Japonia

La fel ca multe arte și meșteșuguri japoneze, paravanele pliabile își au originea în China. Potrivit lucrării lui Nihon Shoki din secolul al VIII-lea, unul dintre cele mai vechi paravane pliabile ajunse în Japonia a sosit în timpul domniei împăratului Tenmu (r. 672-686) și a fost oferit cadou din partea regatul coreean Silla. Până în secolul al VIII-lea, paravanele pliabile au devenit cunoscute în Japonia prin intermediul Chinei în timpul dinastiei Tang (618-907), ceea ce a determinat meșteșugarii japonezi să înceapă să facă propriile lor paravane, influențate puternic de modelele chinezești. În timpul perioadei târzii Muromachi, japonezii au început să ilustreze viața de zi cu zi pe paravane, un obicei importat din China.

Răspândirea în Europa

Paravanele pliabile au fost introduse în perioada Evului Mediu târziu și în Europa. În secolele XVII și XVIII, mai multe paravane pliabile au fost importate din China în Europa. Francezii în special au avut o anumită admirație și dorință pentru paravanele pliabile chinezești și au început să importe cantități mari de paravane pliabile lăcuite, artistic decorate. Designerul celebru de modă Coco Chanel a fost o colecționară pasionată de paravanele pliabile chinezești și se presupune că deținea 32 de paravane, dintre care opt se aflau în apartamentul ei de pe strada Cambon 31 din Paris. Ea a spus odată:

Utilizări
Deși paravanele pliabile au provenit din China, ele pot fi găsite acum în multe decorațiuni de interior din întreaga lume. Unele dintre primele utilizări ale paravanelor pliabile au fost destul de practice. Acestea au fost utilizate pentru a preveni circulația aerului în locuințe, după cum este indicat de cele două caractere în numele chinezesc: píng (屏 "paravan pliabil") și feng (風 "adiere de vânt"). Au fost, de asemenea, folosite pentru a oferi un sentiment de intimitate; în vremurile clasice, paravanele au fost adesea plasate în camere pentru a fi folosit ca paravane tip dressing pentru femei. Paravanele pliabile pot fi configurate pentru a compartimenta o cameră mare și pentru a schimba funcțiunea anumitor spații interioare. Pot fi folosite ca un perete fals în apropiere de intrarea dintr-o cameră în alta, pentru a crea o atmosferă plăcută, prin mascarea anumitor lucruri, cum ar fi ușile de acces într-o bucătărie. Deoarece multe paravane pliabile au modele artistice fine și elemente de artă pe ele, ele se pot încadra foarte bine ca elemente decorative în designul interior al unei locuințe.

Vezi și

 Jubeu și triptic: panouri în biserici
 Duș

Note

Cultură chineză
Invenții chineze
Arte decorative
Mobilier

Paravan pliabil


Salvador ile şu maddeler kastedilmiş olabilir:

Coğrafya
 El Salvador, Orta Amerika'da bir ülke
 San Salvador, El Salvador'un başkenti
 Salvador, Bahia, Brezilya'nın Bahia eyaletinin başkenti

Portekiz
 Salvador, Arcos de Valdevez, Arcos de Valdevez belediyesinde bucak
 Salvador, Beja, Beja belediyesinde bucak
 Salvador, Penamacor, Penamacor belediyesinde bucak
 Salvador, Ribeira de Pena, Ribeira de Pena belediyesinde bucak
 Salvador, Serpa, Serpa belediyesinde bucak
 Salvador, Torres Novas, Torres Novas belediyesinde bucak

Kişiler
 Salvador Dalí, İspanyol ressam
 Salvador Allende, Şilili siyasetçi

Diğer
 Salvador (film, 1986), 1986 çıkışlı film
 Salvador (film, 2006), 2006 çıkışlı film

Salvador


Holsted Kirke er sognekirken i Holsted Sogn, Næstved Provsti i Roskilde Stift. Kirken ligger i Næstved Kommune. Området, hvor kirken nu ligger, hørte tidligere til Øster Flakkebjerg Herred i Sorø Amt.

En romansk døbefont er bevaret fra en tidligere Vridsløse Kirke og stod i mange år stået i klostergården på Herlufsholm. Den er nu overført til den nye Holsted Kirke. Kirkens altertavle er af Maja Lisa Engelhardt.

'Vridsløse kirkeruin' er det fredede område for den tidligere Vridsløse Kirke, hvorfra døbefonten stammer.

I sognet ligger Næstved Nord Station.

Kilder

Referencer

Eksterne henvisninger

 Kirkens historie  hos Holstedkirke.dk
 Om Vridløse kirkeruin  hos Holstedkirke.dk

Kirker i Roskilde Stift
Kirker i Sorø Amt
Kirker i Næstved Kommune

Holsted Kirke (Næstved Kommune)


Johann Baptist Albin (Hanns Albin) Rauter () a fost un înalt funcționar SS născut în Austria, ce a îndeplinit în perioada 1940-1945 funcția de comandant al poliției și al SS pe teritoriul ocupat al Țărilor de Jos. În această calitate, el îi raporta direct comandantului SS Heinrich Himmler și abia apoi guvernatorului nazist al Țărilor de Jos, Arthur Seyss-Inquart. După cel de-al Doilea Război Mondial a fost judecat în Țările de Jos pentru crime împotriva umanității, fiind condamnat la moarte și executat prin împușcare.

Primii ani de viață și cariera
Născut la Klagenfurt, ca al doilea din cei șapte copii ai funcționarului Josef Rauter, a absolvit liceul în anul 1912 și a început studii de inginerie la Universitatea de Tehnologie din Graz. La izbucnirea Primului Război Mondial s-a înrolat ca voluntar în Armata Austro-Ungară. El a servit în cadrul unui Gebirgsschützenregiment și a fost demobilizat în 1919 cu gradul de oberleutnant. Rauter a luat parte la luptele pentru libertate din Carintia (Kärntner Freiheitskampf) din 1919, iar din mai până în iulie 1921 a luptat în cadrul Freikorps Oberland din Silezia Superioară. Pentru serviciul său în timpul războiului, Rauter a primit mai multe decorații, inclusiv Crucea de Merit Militar Austriac clasa a III-a cu însemne de război, Medalia de Argint pentru Vitejie, Medalia pentru cei răniți și Crucea Carol pentru Trupe. În anul 1921 a fost membru fondator al organizației antisemite "Steirischer Heimatschutz", al cărei șef a devenit în același an. În 1937 s-a căsătorit cu o femeie în vârstă de 22 de ani, cu care a avut cinci copii.

Rauter l-a cunoscut pe Adolf Hitler în anul 1927 și s-a alăturat mișcării național-socialiste din Austria. Activitățile sale politice din Austria l-au forțat să se refugieze în Germania în 1933, unde a devenit membru al secției NSDAP pentru Austria. El s-a alăturat SA și a fost activ în planificarea activităților ilegale ale NSDAP în Austria. În 1935 a părăsit SA pentru a deveni membru al SS. A fost avansat de la gradul de  la cel de Oberführer (20 februarie 1935) și apoi la cel de Brigadeführer (21 decembrie 1939). Până în 1940, el a fost comandant al filialei Sud-Est a organizației SS din Breslau.

Acțiunile desfășurate în Țările de Jos

La 23 mai 1940 Rauter a fost numit Generalkommissar für das Sicherheitswesen (comisar general pentru siguranță) și Höherer SS-und Polizeiführer (lider suprem al poliției și al SS) în teritoriile ocupate ale Țărilor de Jos. La 20 aprilie 1941 a fost promovat la gradele de  și Generalleutnant der Polizei și apoi, la 21 iunie 1943, la gradele de SS-Obergruppenführer și General der Polizei.

În calitate de comandant al poliției și de lider SS cu cel mai înalt grad din Olanda, Rauter a fost responsabil pentru deportarea de 110.000 de evrei neerlandezi în lagărele de concentrare naziste (doar 6.000 au supraviețuit) și reprimarea Rezistenței Olandeze. El a deportat 300.000 de olandezi în Germania pentru a efectua muncă forțată. Primele sale victime au fost nouă greviști uciși pe 26 februarie 1941, în timpul reprimării armate a Grevei din februarie: el a declarat imediat starea de urgență și a ordonat execuții sumare.

El a fost comandantul nazist care a promovat teroarea prin arestarea și internarea cetățenilor neerlandezi în lagărele din Țările de Jos. SS-ul a înființat un lagăr de concentrare numit Herzogenbusch după orașul 's-Hertogenbosch, dar situat în orașul vecin Vught care i-a dat lagărului numele său neerlandez: Kamp Vught. În total, au fost deținute în acest lagăr 31.000 de persoane, dintre care aproximativ 735 au fost ucise. De asemenea, SS-ul a înființat și administrat un așa-numit polizeiliches Durchgangslager sau lagăr polițienesc de tranzit lângă Amersfoort, cunoscut sub numele de Kamp Amersfoort, în fapt un lagăr de concentrare în care au fost deținute și maltratate aproximativ 35.000 de persoane, dintre care 650 de persoane (olandezi și ruși) au murit. Organizația SS condusă de Rauter a administrat, de asemenea, lagărul de tranzit Westerbork (polizeiliches Durchgangslager Westerbork), locul din care 110.000 de evrei olandezi au fost deportați în lagărele de concentrare și de exterminare naziste, în principal la Auschwitz și Sobibor.

Sub conducerea lui Rauter, a fost construit un bloc special pentru deținuți politici (de exemplu, membri ai Rezistenței olandeze) în închisoarea din Scheveningen. Aceștia au fost deținuți de multe ori pe un termen nedeterminat. În total au fost deținute aici 28.000 de persoane într-o perioadă mai mare de 4 ani; mulți au fost maltratați, unii au fost judecați, iar 738 de bărbați și 21 de femei au murit aici sau pe câmpul de execuție din apropiere, Waalsdorpervlakte (acum un loc de rememorare națională).

Rauter a instigat, de asemenea, realizarea de represalii pentru fiecare atac comis la adresa funcționarilor naziști și a colaboratorilor olandezi: pentru un nazist ucis trebuiau executați zece olandezi, iar pentru un colaborator olandez trebuiau executați trei olandezi. În 1944 aceste numere au crescut brusc pe măsură ce mișcarea de rezistență a devenit tot mai activă.

În perioada asaltului aliat asupra orașului Arnhem în cadrul Operațiunii Market Garden, Rauter a preluat comanda executivă a Kampfgruppe Rauter în timpul operațiunilor din zona Veluwe și în apropierea podurilor de peste râul IJssel. Kampfgruppe Rauter era constituită din Landstorm Nederland, Wachbataillon Nordwest și un regiment al Ordnungspolizei. După respingerea de către germani a asaltului asupra orașului Arnhem, Rauter a primit comanda frontului Maas ca general în organizația Waffen-SS.

În noaptea de 7 spre 8 martie 1945, el a fost grav rănit în urma unui atac organizat de rezistența olandeză în "Woeste Hoeve" din pădurea Veluwe, un mic sat aflat între Arnhem și Apeldoorn. Ca represalii, germanii au executat 117 deținuți politici chiar pe locul atacului, precum și 49 de prizonieri în Kamp Amersfoort, 38 de prizonieri deținuți la Haga, 53 de prizonieri la Amsterdam și 6 prizonieri la Utrecht. Acest atac nu fusese planificat; rezistența a vrut să deturneze un camion și să-l folosească pentru a ajunge la un fermier care sacrifica vaci pentru armata germană. În loc de camion, membrii rezistenței îmbrăcați în uniforme germane au oprit autoturismul BMW al lui Rauter. Cu toate acestea, Rauter emisese o directivă, cu doar două săptămâni mai devreme, ce prevedea că patrulele germane nu trebuiau să oprească niciun vehicul militar german în afara orașelor sau satelor, și a izbucnit astfel un schimb de focuri. Ceilalți pasageri au fost uciși, dar Rauter s-a prefăcut mort și a supraviețuit. El a fost găsit de către un militar dintr-o patrulă germană și transferat la un spital unde a rămas până la arestarea sa de către Poliția Militară Britanică după capitularea Germaniei Naziste.

După război

Rauter a fost predat guvernului olandez de către britanici și a fost judecat de un tribunal special de la Haga. El a negat că ar fi comis crime de război, dar instanța l-a găsit vinovat și l-a condamnat la moarte la 4 mai 1948. Procesul a fost înregistrat într-un film documentar. Sentința de condamnare la moarte a fost confirmată de o instanță superioară pe 12 ianuarie 1949, iar Rauter a fost executat prin împușcare lângă Scheveningen pe 24 martie 1949. Locul mormântului său rămâne un secret de stat.

Motivul principal al condamnării la pedeapsa capitală l-a constituit deportarea în lagărele de exterminare a aproximativ 110.000 de evrei din Țările de Jos, din care au supraviețuit doar aproximativ 6.000. Rauter respinsese intervenția secretarului de stat Karel Johannes Frederiks în favoarea evreilor olandezi pe motiv că "problema evreiască este o afacere pur germană". În același timp, Tribunalul Special a constatat că măsurile represive ale lui Rauter nu au fost justificate, deoarece atacul neprovocat al Germaniei Naziste a dus la ocuparea ilegală a Țărilor de Jos, motiv pentru care olandezii au avut datoria de a rezista. Curtea de Casație și-a însușit opinia Tribunalului Special și a decis că autoritățile germane de ocupație nu aveau nici un drept să realizeze represalii din cauza încălcării dispozițiilor Convenției de la Haga.

În timpul detenției sale a purtat discuții cu doi istorici olandezi despre activitatea desfășurată în Țările de Jos. El a afirmat că a respectat ordinele superiorilor și a pretins că nu știa nimic despre Holocaustul organizat în lagărele din Polonia ocupată.

Mențiuni literare
Tânăra diaristă Anne Frank îl menționează pe Rauter într-o notă datată 27 martie 1943 din jurnalul ei, numindu-l "unul dintre friții ăia cu funcții înalte", și se referă la discursul lui în care a afirmat că Țările de Jos vor fi "curățate" curând de evrei "ca și cum ar fi vorba de gândaci de bucătărie".

Referințe

Bibliografie
 Law-Reports of Trials of War Criminals, Selected and prepared by The United Nations War Crimes Commission, Volume XIV, London, HMSO.1948. TRIAL OF HANS ALBIN RAUTER. NETHERLANDS SPECIAL COURT IN 'S-GRAVENHAGE (THE HAGUE).(JUDGMENT DELIVERED ON 4TH MAY, 1948) AND NETHERLANDS SPECIAL COURT OF CASSATION (JUDGMENT DELIVERED ON 12TH JANUARY, 1949), PDF
 Hans Schafranek: Sommerfest mit Preisschießen. Die unbekannte Geschichte des NS-Putsches im Juli 1934. Czernin-Verlag. Wien 2006, ISBN 3707600815.
 Ruth Bettina Birn: Hanns Rauter. Höherer SS-und Polizeiführer in den Niederlanden. In: , Enrico Syring (Hrsg.): Die SS. Elite unter dem Totenkopf. 30 Lebensläufe. Schöningh, Paderborn 2000, S. 408–417, ISBN 3-506-78562-1.
 Rijksinstituut voor Oorlogsdocumentatie: Het Proces Rauter. Bronnenpublicaties, Processen Nr.5. s'Gravenhage 1952.
 Ruth Bettina Birn: Die Höheren SS- und Polizeiführer. Himmlers Vertreter im Reich und in den besetzten Gebieten. Droste Verlag, Düsseldorf, 1986. ISBN 3-7700-0710-7.
 Wolfgang Graf: Österreichische SS-Generäle. Himmlers verlässliche Vasallen, Hermagoras-Verlag, Klagenfurt/ Ljubljana/ Wien 2012, ISBN 978-3-7086-0578-4.

 Schrabauer, Andreas. Anfänge der Repression und Judenverfolgung in den Niederlanden (1940 – 1941). Diplomarbeit, Universität Wien 2012.

Nașteri în 1895
Decese în 1949
Generali SS

Hanns Albin Rauter


Albireo (β Cyg, β Cygni, Beta Cyg, Beta Cygni) peta je najsjajnija zvijezda u zviježđu Labud (Cygnus). Iako je po Bayerovoj klasifikaciji oznake beta, slabijeg je sjaja od Gamme Cygni, Delte Cygni i Epsilona Cygni. Albireo golim okom predstavlja jednostruku zvijezdu magnitude 3, ali se kroz teleskop, čak i pri malom uvećanju, pretvara u optički dvostruku zvijezdu. Svjetlija žuta zvijezda (zapravo binarna) čini sjajan kontrast u boji sa svojom manje sjajnom plavom zvijezdom. Nalazi se u glavi zamišljena lika labuda. Albireo A je narančast (površinske temperature 4080 K), a Albireo B modar (13 200 K). Udaljeni su oko 490 svjetlosnih godina od Zemlje i udaljavaju se radijalnom brzinom od –24,1 km/s. Smatra se da je zvjezdani sustav star približno 100 milijuna godina.

Imenjaci
USS Albireo (AK-90) je bio američki teretni brod klase Crater nazvan po zvijezdi.

Izvori

Zvijezde

Labud (zviježđe)

Albireo


Naomichi Hirama (født 6. juli 1987) er en japansk tidligere professionel fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder YSCC Yokohama.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Naomichi Hirama


Gary di Silvestri, né le  à Staten Island, New York (États-Unis), est un fondeur dominiquais.

Biographie
Ayant au départ les nationalités américaine et italienne, il fréquente les universités de Columbia et Georgetown, avant de travailler dans le domaine de la finance. En 2005, il commence à s'entraîner dans des camps de ski.

En 2014, comme sa femme Angelica di Silvestri, il obtient sa qualification pour les Jeux olympiques de Sotchi, grâce à un nombre suffisant de points, même si le plus souvent, ils finissent en fond de classement.
Avec sa femme, il remplit des missions humanitaires aux îles caraïbes, dont à la Dominique. Ainsi, après avoir payé une somme d'environ  dollars, ils obtiennent la nationalité dominiquaise, avant de fonder la fédération de Dominique de ski. Ils deviennent les premiers athlètes dominiquais à participer à des Jeux olympiques d'hiver. Ils sont aussi les plus vieux concurrents lors des Jeux de Sotchi et sont le premier couple à participer à la même épreuve (équivalente) aux jeux olympiques. Le couple est originaire du Montana et ils s'entraînent à Canmore, dans l'Alberta.

Lors du quinze kilomètres classique des Jeux olympiques de Sotchi, il abandonne rapidement la course, étant apparemment malade d'une gastro-entérite.

Sa participation aux Jeux olympiques est controversée, notamment du fait qu'il a inventé des faits sur ses performances sportives passées en tant que lutteur et rameur. De plus, le couple est accusé d'évasion fiscale, lors de la vente de leur propriété aux îles Turques-et-Caïques en 2006, mais ils ne sont pas poursuivis.

Notes et références

Liens externes

  Biographie sur son blog

Naissance à New York
Naissance en février 1967
Fondeur dominiquais
Fondeur aux Jeux olympiques d'hiver de 2014
Porte-drapeau olympique
Étudiant de l'université de Georgetown

Gary di Silvestri


Sigurd Tesche (* 24. April 1940 in Haan; † 12. Januar 2020 in Leichlingen-Witzhelden, Rheinland) war ein deutscher Dokumentarfilmer, der vor allem durch Unterwasser-Dokumentationen bekannt geworden ist.

Leben
Tesche wuchs in Solingen-Schaberg in der Nähe der Müngstener Brücke auf. Nach seinem Abitur studierte er drei Jahre Fotografie, Grafik und Design an der Fachschule für Kunst und Gestaltung in Solingen und bei Arthur Wasserloos (1909–2001) in Wuppertal. Anschließend setzte er seine Ausbildung mit einem Volontariat beim Kameramann und Werbefilmproduzenten Peter Conrad (von Cobrafilm) und bei Leo Bermel, Wirtschaftsredakteur beim Solinger Tageblatt, fort. 1965 absolvierte er seine Fotografenmeisterprüfung mit Diplom. Beeinflusst von Hans Hass gründete Tesche 1967 in Leichlingen sein eigenes Unternehmen Tesche Dokumentarfilm-Produktion. In der Folgezeit entstanden mehr als 600 Filme, die sich unter anderem mit Haien, Kraken, Seepferdchen und anderen Meerestieren befassen. Einige Beiträge drehte Tesche für die NDR-Reihe Expeditionen ins Tierreich und für die VOX-Reihe Tierzeit.

Tesches in Leichlingen geborene Tochter Natali Tesche-Ricciardi (* 1971) arbeitet seit 2003 ebenfalls als Dokumentarfilmerin.

2018 wurde Tesche für seine Mitarbeit an der BBC-Produktion Der blaue Planet für den Publikumspreis des Umweltmedienpreises der Deutschen Umwelthilfe nominiert.

Ab den 1970er-Jahren lebte Tesche im Ortsteil Witzhelden von Leichlingen im Rheinland. Er verstarb im Alter von 79 Jahren im Januar 2020 und wurde am 22. Januar 2020 auf dem Friedhof Witzhelden beigesetzt.

Filmografie (Auswahl)
 2004: Die fantastische Reise mit dem Golfstrom
 2004: Abenteuer unter Wasser (8 Teile mit Volker Arzt)
 2005: Wild Water World (6 Teile)
 2007: Die Kraken vom Stromboli ("Bester Meeresfilm 2009", Green-Screen-Naturfilmfestival)
 2007: Auf der Fährte der Thunfische
 2008: Geheimnisvolle Muränen
 2008: Unternehmen Oktopus
 2009: Scharfschützen der Meere – Fangschreckenkrebse (mit Natali Tesche-Ricciardi)
 2010: Ritt durchs Riff – Auf den Spuren der Seepferdchen (mit Natali Tesche-Ricciardi)
 2010: Die Wupper – Amazonas im Bergischen Land (mit Natali Tesche-Ricciardi)
 2015: Kühle Schönheiten – Alpenseen (mit Natali Tesche-Ricciardi)
 2017: Der blaue Planet
 2018: Die wilde Wupper
 2020: Das Bergische Land – Wasser, Wälder, Wunderwelten

Schriften (Auswahl)
 mit Alfred Thorwarth und Natali Tesche: Mittelmeer 2000. Die nächsten Jahre entscheiden. Hamburg, Hoffmann und Campe, 1992, ISBN 3-455-08392-7.
 mit Volker Arzt: Die fantastische Reise mit dem Golfstrom: Europa im Wärmebad, Band 1. 2004
 (Hrsg.): Die Wupper – Amazonas im Bergischen Land, Remscheid. RGA-Buchverlag, 2009, 5. Aufl. 2016, ISBN 978-3-940491-08-4.
 (Hrsg.): Als das Bergische Land noch am Äquator lag, Remscheid. RGA-Buchverlag, 2012, ISBN 978-3-940491-22-0.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Kameramann
Taucher (Deutschland)
Dokumentarfilmer
Naturfotograf
Filmproduzent
Person (Solingen)
Deutscher
Geboren 1940
Gestorben 2020
Mann

Sigurd Tesche


Alfred Preis (2 Şubat 1911 - 29 Mart 1993), Avusturyalı mimar, Pearl Harbor'daki USS Arizona Anıtını tasarlamıştır.

Avusturya'da doğan ve Honolulu'da yaşayan Preis, 7 Aralık 1941'tarihinden sonra üç ay kadar Sand Adası toplama kampında Japon Amerikanların ve Alman Amerikanların gözlenmesi politikası gereği gözaltında tutuldu.

John F. Kennedy tarafından 1962'de ithaf ettiği anıt, başlangıçta ortasından bel vermiş olarak tasarlanması nedeniyle "ezilmiş süt kutusu" olarak eleştirildi. Preis şu şekilde açıkladı:

Anıt Oahu'nun 1.5 milyon yıllık ziyaretçi ile en büyük turist durağıdır.

Preis anıt için birkaç mimari dizayndan seçim yapmıştır. Donanma şunu şart koymuştur: Anıt köprüye benzeyecek ve 200 kişiyi taşıyacaktır. Orijinal tasarımda altında ziyaretçilerin gemiyi görebileceği lombozlar bulunmaktaydı ama "Donanma" bunu reddetti.

Preis'in külleri anıttan serpilmiştir.

Diğer işleri, Honolulu Hayvanat Bahçesi girişi, Hawaii Başkenti etrafında bir park yaratmak, Hawaii'nin, firmalardan kamu alanındaki sanat yapılarının %1 ine katkıda bulunmasını sağlayan tek ülke olmasına destek olmasıdır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Honolulu Magazine Profile
 Arizonamemorial.org Arizona anıtı tarihçesi

Preis, Alfred
Preis, Alfred
P
Preis, Alfred

Alfred Preis