, a Gato-class submarine, was the first ship of the United States Navy to be named for the Harder, a fish of the mullet family found off South Africa. One of the most famous submarines of World War II, she received the Presidential Unit Citation. Her commanding officer throughout her service, the resolute and resourceful Commander Samuel D. Dealey (1906–1944), "a submariner's submariner", was posthumously awarded the Medal of Honor, as well as four Navy Crosses during his lifetime.

Construction and commissioning
Harder′s keel was laid down by the Electric Boat Company in Groton, Connecticut, on 1 December 1941. She was launched on 19 August 1942, sponsored by Miss Helen M. Shaforth, daughter of Rear Admiral John M. Shaforth, and commissioned on 2 December 1942.

Operational history
Harder performed shakedown off the United States East Coast, then headed for Pearl Harbor, Hawaii, via the Panama Canal. While crossing the Caribbean Sea on the surface in a designated safety lane on 2 May 1943, she sighted an approaching U.S. Navy PBY Catalina flying boat at a range of . She flashed that day′s recognition signal at the PBY, which responded by opening machine-gun fire along Harder′s starboard side. As Harder crash-dived and made a hard turn to port, the PBY dropped two bombs, the first of which shook Harder. Harder was able to continue her voyage to Pearl Harbor.

First War Patrol
After a short stay at Pearl Harbor, Harder departed on her first war patrol on 7 June 1943. Cruising off the coast of Japan, the submarine worked her way inside a picket line and sighted her first target 22 June. She made a radar approach on the surface and fired four torpedoes at the two-ship convoy, hitting the seaplane transport Sagara Maru (7189 BRT) (which was beached to prevent sinking, but later destroyed). She returned to Midway 7 July.

Second War Patrol
Harder began her second war patrol 24 August 1943 from Pearl Harbor, and after touching at Midway Island, she again headed for the Japanese coast. While patrolling off Honshū on 9 September, she attacked and sank Koyo Maru and later that night ran by an escort ship at a range of  without being detected. Two days later the submarine encountered a convoy. After running ahead to improve her firing position, she sank the cargo ship Yoko Maru with a spread of three torpedoes. Continuing her patrol, Harder sighted two more ships 13 September, but she was forced down by enemy planes while firing torpedoes. Escorts kept the submarine down with a severe depth charge attack which lasted for over two days and almost exhausted her batteries. After evading the Japanese ships, Harder detected her next target 19 September; a torpedo sent Kachisan Maru to the bottom almost immediately. Though running in bad weather, Harder continued to find good targets. On 23 September she sank the 4,500 ton freighter Kowa Maru and the 5,800 ton tanker Daishin Maru, off Nagoya Bay. Her torpedoes expended, Harder turned eastward 28 September. After shooting up two armed trawlers 29 September, she touched Midway 4 October and arrived Pearl Harbor four days later.

Third War Patrol
For her third war patrol Harder teamed with  and  to form a deadly and coordinated attack group (a "wolfpack"). Departing 30 October 1943 for the Mariana Islands, Harder encountered a target 12 November. Promptly dispatching this one, she surfaced and sighted a trawler-escort damaged by the explosion of one of her own depth charges. Submerging again until sunset, the submarine sank the damaged ship with gunfire, then turned toward Saipan in search of new targets. Sighting three marus on 19 November, she radioed her companions and closed for attack. After passing close by an escorting destroyer, Harder fired six torpedoes at two ships, sinking Udo Maru. As depth charges began to fall, she pressed the attack; two more torpedoes finished Hokko Maru. Harder climbed to periscope depth after nightfall to finish off the third maru. Shortly before midnight, she fired several more shots at 6,000-ton Nikkō Maru, but the Japanese ship stubbornly refused to sink. A brave, but doomed, enemy crew kept the cargo ship afloat until Harder had expended all torpedoes, many of which ran erratically. Rough weather the next day finally sank the damaged target. Harder returned to Pearl Harbor on 30 November, then sailed to the Mare Island Naval Shipyard for overhaul.

Fourth War Patrol

Returning to action in the Pacific, Harder reached Pearl Harbor on 27 February 1944 and departed on her fourth war patrol 16 March in company with .

She headed for the western Caroline Islands where she was assigned duty as lifeguard ship for downed aviators. During American air strikes against Woleai on 1 April, Harder received word of an injured pilot awaiting rescue from the beach of a small enemy-held island west of Woleai. Protected by air cover, she nosed against a reef, maintained her position with both propellers, and sent a boat ashore through breaking surf. Despite Japanese snipers, boiling shoals, and the precarious position of the submarine, the daring rescue succeeded, and the intrepid submarine returned to the open sea.

On 13 April an enemy plane sighted Harder north of the western Carolines and reported her position to the patrolling Japanese destroyer Ikazuchi.  As the enemy ship closed to within  Harder fired a spread of torpedoes that sank the attacker within five minutes. Dealey's terse report became famous—"Expended four torpedoes and one Jap destroyer." Four days later Harder spotted a merchant ship escorted by destroyers. Firing four torpedoes, she sank the 7,000 ton Matsue Maru and damaged one of the escorts. Then, adding to the enemy's misery, she returned to Woleai where she surfaced on the morning of 20 April to deliver a shore bombardment under cover of a rain squall. She terminated this highly varied and successful patrol at Fremantle submarine base, Western Australia 3 May.

Fifth War Patrol: Philippine Mission
Even greater successes lay ahead. Having sunk one destroyer, Harder joined the all-out hunt against Japanese destroyers, once considered the most dangerous of foes. Assigned the area around the Japanese fleet anchorage at Tawi-Tawi, Harder departed Fremantle on 26 May 1944 with  and headed for the Celebes Sea.

On 6 June Harder entered the heavily patrolled Sibutu Passage between Tawi-Tawi and North Borneo and encountered a convoy of three tankers and two destroyers. She gave chase on the surface but was illuminated by the moon. As one of the destroyers turned to attack, Harder submerged, turned her stern to the charging destroyer, and fired three torpedoes at range of . Two struck Minazuki and exploded; the destroyer sank within five minutes. After attacking the second escort without success, Harder was held down by a depth charge attack while the convoy escaped.

Early next morning an enemy plane spotted Harder. The submarine soon sighted another destroyer searching the area for her. As before, Harder took the initiative as the enemy closed the range. The sub fired three torpedoes at short range, and two of them struck amidships, one detonating the ship's magazine with a tremendous explosion. Hayanami sank a minute later. Following the inevitable depth charge attack, Harder transited the Sibutu Passage after dark and steamed to the northeast coast of Borneo. There on the night of 8 June she picked up six Australian Coastwatchers, and early next day she headed once more for Sibutu Passage.

That evening Harder sighted two enemy destroyers patrolling the narrowest part of the passage, just a few miles from Tawi-Tawi. After submerging, she made an undetected approach and at  fired four torpedoes at the overlapping targets. The second and third torpedoes blasted Tanikaze; she sank almost immediately, her boilers erupting with a terrific explosion. The fourth shot hit the second ship, which exploded with a blinding flash. Within minutes Harder surfaced to survey the results, but both ships had disappeared. Soon afterward, she underwent the inevitable depth charge attack by enemy planes, then she set course for a point south of Tawi-Tawi to reconnoiter.

On the afternoon of 10 June Harder sighted a large Japanese task force, including three battleships and four cruisers with screening destroyers. An overhead plane spotted the submarine at periscope depth and a screening escort promptly steamed at  toward her position. Once again, Harder became the aggressive adversary. As the range closed to , she fired three torpedoes on a "down the throat" shot, then went deep to escape the onrushing destroyer and certain depth charge attack. Within a minute two torpedoes blasted the ship with violent force just as Harder passed her some  below. The deafening explosions shook the submarine far worse than the depth charges and aerial bombs which the infuriated enemy dropped during the next two hours. When she surfaced, Harder saw only a lighted buoy marking the spot where the unidentified destroyer either sank or was heavily damaged.

Harder reconnoitered Tawi-Tawi anchorage 11 June and sighted additional enemy cruisers and destroyers. At 16:00 she headed for the open sea and that night transmitted her observations which were of vital importance to Admiral Raymond A. Spruance's fleet prior to the decisive Battle of the Philippine Sea. Harder steamed to Darwin on 21 June for additional torpedoes, and, after patrolling the Flores Sea south of the Celebes Islands (with Admiral Ralph Christie aboard), she ended the patrol at Darwin on 3 July.

The important results of Harders fifth war patrol have caused some to call it the most brilliant of the war. Not only did Harder further deplete the critical supply of destroyers by sinking four of them and heavily damaging or destroying another one in four days, but her frequent attacks and a rash of enemy contact reports on this fleeting marauder so frightened Admiral Soemu Toyoda that he believed Tawi-Tawi surrounded by submarines. As a result, Admiral Jisaburo Ozawa's Mobile Fleet departed Tawi-Tawi a day ahead of schedule. The premature departure upset the Japanese battle plans, and forced Ozawa to delay his carrier force in the Philippine Sea, thus contributing to the stunning defeat suffered by the Japanese in the ensuing battle.

Harder's radioman, Calvin Bull, was awarded a Bronze Star medal for his role in sinking the five destroyers.

Sixth War Patrol
Harder, accompanied by  and , departed Fremantle on 5 August 1944 for her sixth and final war patrol. Assigned to the South China Sea off Luzon, the wolf pack headed northward. On 21 August Harder and Haddo joined , , and  in a coordinated attack against a convoy off Palawan Bay, Mindoro. The Japanese lost four passenger-cargo marus, possibly one by Harder.

Battle of Dasol Bay
Early the next day, Harder and Haddo attacked and destroyed three coastal defense vessels off Bataan, Harder sinking frigates Matsuwa and Hiburi; then, joined by Hake that night, they headed for Caiman Point, Luzon. At dawn 23 August Haddo attacked and fatally damaged   off Cape Bolinao. Enemy trawlers towed the stricken destroyer to Dasol Bay, and Haddo, her torpedoes expended, informed Harder and Hake the following night of the attack and left the wolf-pack for replenishment at Biak.

Harder and Hake remained off Dasol Bay, searching for new targets.  Before dawn 24 August two ships were spotted which they initially identified as a Japanese minesweeper and the three-stack Siamese destroyer Phra Ruang. The two ships were later discovered to be the Japanese Type D escort ship CD-22 and the very unusual destroyer: PB-102 flying the Japanese flag. The latter was built in America and commissioned as , a Clemson-class destroyer, but she was damaged by Japanese fire during the Battle of Badung Strait. While under repair in drydock at Surabaya in February 1942, the Japanese captured the airfield at Bali, thus threatening the naval base and so the ship was scuttled at the docks early in World War II. The Japanese Navy discovered the wreck, and raised, repaired, and recommissioned it into Japanese service in 1943 as Patrol Boat 102.

As Hake closed to attack, the destroyer turned away toward Dasol Bay. Hake broke off her approach, turned northward, and then sighted Harder'''s periscope about  dead ahead. Swinging southward to avoid collision, Hake then sighted CD-22 about  off her port quarter swinging toward them. To escape the charging escort, Hake started deep and rigged for silent running. At 07:28 she heard 15 rapid depth charges explode in the distance astern. She continued evasive action that morning, then returned to the general area of the attack shortly after noon. She swept the area at periscope depth but found only a ring of marker buoys covering a radius of one-half mile.

The vigorous depth charge attack had sunk the Harder with all hands. The Japanese report of the attack concluded that "much oil, wood chips, and cork floated in the vicinity." The United States Navy declared her lost January 2, 1945.

Dubbed "Hit 'Em Harder," she had wreaked havoc among Japanese shipping. Her record of aggressive daring exploits became almost legendary. All six of her patrols were designated successful.Harder received six battle stars and the Presidential Unit Citation for World War II service. In accordance with Navy custom, the citation was presented to the second Harder upon commissioning.

Despite the losses of 9 more submarines in the fall of 1944, towards the end of the war U.S. fleet boats were actively penetrating through the Inland Sea, and the Japanese shipping losses continued, albeit at a slower rate.Harder's skipper left behind a wife and three children.

==Excerpt from USS Harders log==

 References

Bibliography

Hinman, Charles R., and Douglas E. Campbell. The Submarine Has No Friends: Friendly Fire Incidents Involving U.S. Submarines During World War II. Syneca Research Group, Inc., 2019. .

PB-102 Tabular Record of Movement at combinedfleet.com

Further readingSilent Running: My Years on a World War II Attack Submarine by Vice Admiral James F. Calvert for a fellow submariner's view of USS Harder'' and her crew.

External links
On Eternal Patrol: USS Harder

Gato-class submarines
World War II submarines of the United States
Lost submarines of the United States
World War II shipwrecks in the South China Sea
Shipwrecks of the Philippines
Shipwrecks in the South China Sea
Ships built in Groton, Connecticut
1942 ships
Friendly fire incidents of World War II
Maritime incidents in May 1943
Maritime incidents in August 1944
Submarines lost with all hands
Submarines sunk by Japanese warships

USS Harder (SS-257)


Iordania se mândrește cu sistemul sau educațional avansat. Deoarece educația este considerată o valoare de bază in cultura iordaniană, iordanienii sunt bine educați. Din toate statele membre ale Organizația Cooperarii Islamice (OIC), Iordania are cele mai mare procent de cercetatori in domeniul cercetarii si dezvoltarii. În Iordania, există 8060 de cercetători la un milion de persoane, ceea ce este mai mare decât media UE care este de 6494 și mult mai mare decât media mondială de 2532 la milion.

Față de majoritatea țărilor din lume Iordania oferă o proporție mai mare din bugetul său public pentru educație. În 2003, ponderea bugetului alocat educației a fost de 6,4% din totalul cheltuielilor publice;  ca procent din PIB cheltuielile pentru educație au fost de 13,5% în același an. Iordania a avut una dintre cele mai ridicate rate de alfabetizare din lume, la aproximativ 97,9% în 2012, care a crescut la 98,01% în 2015 și se așteaptă să atingă aproape 100% până în 2020.  Rata primară brută de înscriere a ajuns la 100% până în 2007, atât pentru fete, cât și pentru băieți.  Rata de tranziție de la învățământul primar la cel secundar a atins nivelul de 98,79% din 2013,  iar rata de tranziție la învățământul superior este de 85% din absolvenții de gimnaziu.  Odată cu aceste rate ridicate de înscriere și de tranziție, Iordania a atins paritatea deplină în toate nivelurile de educație din 1999 și a menținut acea paritate de atunci.  Fața de indicii pentru înscrierea în învățământul secundar și terțiar, Iordania s-a clasat pe locul unu din 142 de țări.

Față de  indicele dezvoltării umane, Iordania ocupă locul 80 din 188.   În ciuda resurselor tensionate, Ministerul Educației a dezvoltat un curriculum național foarte avansat, iar multe alte națiuni din regiune și-au dezvoltat sistemul educațional folosind modelul Iordanian.  Iordania in  în lumea arabă ocupă locul întâi în educație.  Ministerul Iordanian al Educației face acum obligatoriu ca studenții să aibă cunoștințe de ordin informatic și să-și poată aplica studiile în computere la studiile lor obișnuite, în special cursurile științifice și matematice. Sistemul educațional al Iordaniei respectă standardele internaționale, iar diploma de învățământ secundar este acceptată în universități de clasă mondială.

Eforturile de reformă a învățământului
Reformele educaționale recente au început la începutul anilor 1990.  Acest proces de reformă a fost accelerat sub Majestatea Sa Regele Abdullah al II-lea la începutul anului 2001, cu o viziune de a face din Iordania centrul tehnologic regional și un jucător activ în economia globală.  Viziunea și Misiunea Națională pentru Educație, elaborată și aprobată la sfârșitul anului 2002, precizează direcția dorită pentru educația generală în țară.  Cele două documente consultative majore, care au contribuit la formarea viziunii naționale și, de asemenea, au stabilit direcții pentru inițiativele de reformă educațională, au fost Jordan Vision 2020 și Forumul de viziune pentru viitorul educației din 2002.  Aceste documente au cuprins grădinița pentru formarea continuă pe tot parcursul vieții.  Strategia generală propusă de Forum a fost aprobată de Consiliul Consultativ Economic (ECC) în octombrie 2002.  Strategia națională de dezvoltare și rezultatele Forumului au fost consolidate în planuri specifice de dezvoltare, Planul de transformare socială și economică, Planul general de educație 2003-2008.

În iulie 2003, Guvernul Iordaniei a lansat unul dintre programele cele mai ambițioase din întreaga regiune MENA, o reformă educațională multi-donator de 10 ani pentru programul Economia bazată pe cunoaștere (ErfKE), pentru care Banca Mondială a acordat 120 milioane USD.  Scopul programului a fost acela de a aduce politicile și programele educaționale ale țării în concordanță cu cerințele unei economii bazate pe cunoaștere, de a îmbunătăți mediul de învățare fizică în majoritatea școlilor și de a promova educația timpurie a copiilor.  Prima fază a programului a durat din 2003-2009, încheind în iunie 2009.

A doua fază a ErfKE, care este aliniată cu Strategia de asistență națională a țării (BIRD) și IFC pentru Regatul Hașemit al Iordaniei, a durat din 2009-2015.  Scopul acestui program a fost consolidarea și instituționalizarea reformelor introduse în cadrul ERfKE I, cu un accent deosebit pe implementarea la nivel de școală și pe calitatea cadrelor didactice.  Aceasta va consolida capacitatea instituțională a MM în politică, planificare strategică, monitorizare și evaluare și va îmbunătăți angajarea cadrelor didactice, utilizarea și dezvoltarea și implementarea politicilor profesionale.  Programul urmărea, de asemenea, reglarea curriculum-ului și evaluarea elevilor pentru a asigura alinierea cu o economie bazată pe cunoaștere.

Iordania Education Initiative a primit recent premiul UNESCO pentru utilizarea TIC în educație.  Acest proiect educațional de pionierat urmărește să utilizeze puterea informațiilor și a tehnologiei prin metodele dovedite de a învăța să transforme mediul de învățare în școli.

Sistemul de management al educației
Ministerul Educației (MEC) este responsabil pentru nivelurile de învățământ preșcolar, primar și secundar.  Învățământul post-secundar este responsabilitatea Ministerului Învățământului Superior și Cercetării Științifice (MoHESR), care include Consiliul pentru Învățământul Superior și Consiliul de Acreditare.  Ministerul Sănătății a elaborat o Strategie Națională pentru Învățământul Superior pentru anii 2007-2012.

Învățământul și formarea profesională profesională (TVET) la nivel post-bază (cu excepția colegiilor comunitare), precum și educația profesională aplicată, administrată de Corporația de Formare Profesională (VTC), se află sub autoritatea Ministerului Muncii.

Educația școlară
Structura sistemului educațional din Iordania constă într-un ciclu de învățământ preșcolar de doi ani, zece ani de învățământ de bază obligatoriu și doi ani de învățământ secundar academic sau profesional, după care elevii locuiesc pentru un examen general de studii secundare de studii - Tawjihi .  Învățământul de bază este gratuit, la fel și învățământul secundar în școlile publice.

Educație de bază

Învățământul de bază este un nivel de învățământ obligatoriu și gratuit de 10 ani (clasele 1-10).  Cărțile de studiu sunt cărți standard distribuite de Ministerul Educației.  Educația este obligatorie pentru toți până la vârsta de șaisprezece ani.

Mai mult de jumătate din populația Iordaniei este sub vârsta de 30 de ani.  Aproximativ 42,2% sunt 14 ani sau mai mici, în timp ce 31,4% se află între 15-29 ani; aproape o treime din iordanieni sunt înscriși în instituții de învățământ.  Începând cu 2007/2008 rata brută de înscriere primară este de 100%, care este mai mare decât media regională de 93%.  Iordania asigură, de asemenea, un nivel de paritate deplină în ceea ce privește accesul la serviciile de bază  Este, de asemenea, una dintre puținele țări arabe care prezintă diferențe foarte mici în ceea ce privește frecventarea școlilor primare în zonele urbane și rurale.   Aceasta se datorează în principal faptului că finanțarea publică pentru învățământul de bază este mai pro-săracă decât pentru orice alt nivel de educație.

Școlile din Iordania au două categorii principale, guvernamentale și private.  Sectorul educației private găzduiește mai mult de 31,14%  din populația studenților din capitala Iordaniei, Amman.  Acest sector este încă puternic impozitat, până la 25% ++, deși este nevoie de o povară mare din partea guvernului Regatului, ceea ce face ca taxele scolare să fie relativ ridicate, începând cu 1000 de dolari și ajungând până la 7000 de dolari.  Aceste valori pentru taxele de învățământ privat sunt extrem de ridicate în comparație cu veniturile medii ale familiei.

Învățământ secundar
Elevii din acest nivel de educație sunt obligați să ia nouă subiecte: arabă, engleză, matematică, studii sociale, studii de informatică, știința Pământului, chimie, biologie și fizică.  Studiile islamice sunt, de asemenea, obligatorii pentru toți elevii, cu excepția studenților creștini.  Nivelul de învățământ secundar constă într-un studiu de doi ani pentru studenții cu vârste cuprinse între 16 și 18 ani care au terminat ciclul de bază (zece ani) și cuprinde două piste importante:

 Învățământul secundar (gestionat de Ministerul Educației), care poate fi fie academic, fie profesional.  La sfârșitul perioadei de doi ani, studenții se situează la examenul general secundar general (Tawjihi) în filiala corespunzătoare, iar cei care primesc diploma obținută primesc diploma generală de învățământ secundar Tawjihi.  Fluxul academic îi califică pe studenți pentru intrarea în universități, în timp ce tipul profesional sau tehnic se califică pentru intrarea în colegii sau universități comunitare sau pe piața muncii, cu condiția să treacă la cele două subiecte suplimentare.
 Educație secundară aplicată (administrată de Corporația de formare profesională  ), care oferă formare profesională intensivă și ucenicie și conduce la acordarea unui certificat (nu Tawjihi).  Formarea practică se face prin ucenicie și nu în atelierele școlare, ca în învățământul secundar profesional.

Rata de tranziție de la rata primară la cea secundară a ajuns la 98,79% începând din 2013.  Înscrierea în învățământul secundar profesional ca parte din numărul total de adulți secundari a scăzut de la 18% în 2000 la 12% în 2005.

În evaluările internaționale, cum ar fi TIMSS și PISA, Iordania a avut rezultate bune în comparație cu alte țări, raportul Tendințe în matematică și științe internaționale (TIMSS) din 2003 a clasat scorurile studenților iordanieni cu 22 de puncte față de media internațională în știință și matematică.

Deoarece educația terțiară nu este gratuită, rata de tranziție la învățământul terțiar este foarte corelată cu veniturile familiei; există de trei ori mai mulți studenți la nivel universitar din familii în două chintile de venit superior celor de la familiile din cele trei.

UNRWA în Iordania
Agenția Națiunilor Unite pentru Ajutoare și Lucrări pentru Refugiații Palestinieni din Orientul Apropiat (UNRWA) operează unul dintre cele mai mari sisteme școlare din Orientul Mijlociu, care a oferit educație de bază și pregătire refugiaților palestinieni timp de aproape cinci decenii.  Agenția oferă educație de bază gratuită tuturor copiilor refugiați palestinieni din zona de operațiuni, inclusiv Iordania.  Există, de asemenea, cursuri de formare profesională furnizate în opt centre de instruire, dintre care două sunt în Iordania și au funcționat în ultimele patru decenii.  Agenția a înființat un Institut de Educație, cu sediul în Amman, pentru a oferi instruire personalului didactic al UNRWA.

În Iordania, nu toți copiii refugiați frecventează școlile UNRWA.  Majoritatea refugiaților palestinieni au acces la școli guvernamentale și mulți dintre ei aleg să-și trimită copiii acolo.  Majoritatea școlilor UNRWA se desfășoară în mai mult de o singură trecere.  Aproximativ 83 la sută din școlile elementare ale UNRWA și 62 la sută din școlile pregătitoare ale UNRWA sunt operate în dublu schimburi.  Câmpul Jordan are cel mai mare procent de școli cu dublă schimbare, cu o medie de aproximativ 93%.   Înscrierea totală a elevilor refugiați în Iordania la diferite niveluri de educație este următoarea:

Numărul de studenți pentru refugiați în Iordania, distribuit în funcție de nivelul de educație și de școală

* Se consideră că cifrele de înscriere ale elevilor refugiați în școlile guvernamentale și private sunt incomplete, deoarece elevii refugiați nu sunt stimulați să își raporteze statutul dacă și când li se solicită acest lucru.

Educația superioară
Peste 2,5% din populația totală a Iordaniei este înscrisă la universitate, proporție comparabilă cu Regatul Unit.   Accesul la învățământul superior este deschis pentru titularii certificatului de învățământ secundar general, care poate alege între colegii private comunitare, colegii publice comunitare sau universități (publice și private).  Sistemul de ore de credit, care permite studenților să selecteze cursuri în conformitate cu un plan de studiu, este implementat la universități.

Sistemul de învățământ superior al țării a evoluat considerabil.  În anii 2000/2001 și 2006/2007, Iordania a înregistrat o creștere a cererii pentru învățământul superior, în condițiile în care numărul elevilor a crescut cu 14%, de la 77.841 la 218.900 de studenți.  Are un nivel terțiar brut de înscriere de aproximativ 40%, care este mai mare decât media regională.  Trei universități publice noi au fost înființate recent, ajungând la un total de 10 universități publice din țară.

Universitățile private au înregistrat o creștere rapidă a numărului de înmatriculări.  Din 2000 până în 2006, înscrierea în 12 universități private a crescut cu aproximativ 18% anual de la 36.642 la 55.744.  Cu toate acestea, numerele de înscriere în colegii comunitare au scăzut de la 30.000 la 26.215.  Această scădere a ratelor de înscriere reflectă o tendință spre o educație universitară de 4 ani și, de asemenea, faptul că calitatea și nivelul de formare oferit în aceste colegii nu este ceea ce este solicitat pe piața muncii a unei economii bazate pe cunoaștere.  Având în vedere creșterea numărului de studenți care se îndreaptă spre obținerea învățământului superior, guvernul trebuie să aloce resurse mai mari pentru îmbunătățirea sistemului actual de învățământ superior și, de asemenea, pentru a îmbunătăți accesul bunelor universități la creșterea populației.  Chiar și universitățile private trebuie să-și schimbe unele dintre politicile de admitere.  Limita de înscriere în universitățile private împiedică capacitatea universității de a absorbi un număr din ce în ce mai mare de studenți din învățământul superior.  Proiecția pentru numărul de studenți care intră în universitate este de 92 000 pe an până în 2013, față de 50 469 în 2005.

Studii la nivel universitar

Prima etapă: nivel de licență

Cele mai multe universități din Iordania urmează sistemele de învățământ englez-american și sunt asociate cu numeroase universități americane și engleze.  Diplomele de licență durează în mod normal patru ani.  În stomatologie, farmacie și inginerie, studiile durează cinci ani.  În medicină, durează șase ani, urmată de un stagiu care durează un an.  Gradul de licență necesită un total de 126-257 ore de credit, în funcție de domeniul de studiu.

A doua etapă: nivel postuniversitar

O diplomă de masterat se acordă după un studiu de unu până la doi ani, urmând o diplomă de licență.  Acesta poate fi obținut fie prin lucrul cu cursul, fie printr-o teză (aprox. 24 de ore de cursuri și nouă ore de cercetare) sau prin cursuri (aprox. 33 ore de credit) și o examinare completă.  Există alte diplome postuniversitare echivalente cu diploma de master în unele universități din Iordania, cum ar fi Magisterul în Universitatea Jordaniană din Germania, diploma DEA în universitățile care urmează sistemul francez și MBA pentru studenții care au o experiență de muncă semnificativă.

A treia etapă: Doctoratul

Un grad de doctorat se acordă după trei până la cinci ani de studii suplimentare și depunerea unei disertații inițiale.  Aceasta necesită, în funcție de subiect, 24 de ore de curs de lucru și 24 de ore de credit de cercetare.

Educația profesorilor: formarea cadrelor didactice preșcolare și primare

Profesorii de bază trebuie să dețină o diplomă de licență.  Instruirea cadrelor didactice din învățământul secundar: cadrele didactice din învățământul secundar trebuie să dețină o diplomă de licență și o diplomă superioară postuniversitară în învățământ.  Instruirea profesorilor de învățământ superior: trebuie să dețină un doctorat (doctorat).  În unele cazuri, un masterat este suficient.

Studii netradiționale: învățământ superior la distanță

Acest tip de învățământ este oferit la noua filială a Universității Arabe Deschise.

Studii non-universitare
Studiile non-universitare și cele vocaționale sunt oferite în colegii comunitare, acces la care este deschisă deținătorilor de toate tipurile de certificate de învățământ secundar general.  Programul de doi sau trei ani cuprinde multe domenii, cum ar fi Arte, Științe, Management, Administrarea Afacerilor și Inginerie.  Încă din 1997, toate colegiile publice comunitare sunt sub supravegherea Universității Aplicate Al-Balqa.  La sfârșitul cursului de doi sau trei ani, elevii stau pentru o examinare cuprinzătoare (Al-Shamel).  Cei care trec se primesc titlul de diplomă asociat / diplomă.

Educație pe tot parcursul vieții
Educația pe tot parcursul vieții este oferită la universități publice și private, la colegii publice și private comunitare, Institutul de Administrație Publică din Iordania, Centrul Geografic Royal Jordan și Societatea Științifică Regală , precum și în alte instituții.  Cursurile sunt oferite în inginerie, industrie, agricultură, limbi străine, științe informatice, științe manageriale, studii de secretariat, educație fizică și subiecte care pot ajuta comunitatea locală.  Cursurile durează între o săptămână și șase luni, la sfârșitul căreia studenții obțin un certificat de participare sau de realizare.  Calificările necesare pentru admitere depind de obiectul și nivelul cursului.  Unele sunt concepute pentru ocupații specifice, caz în care este necesară o experiență de lucru în domeniul respectiv pentru a participa la astfel de cursuri, cum ar fi cărțile lui Nadia Saqer.

Provocări
Iordania, în pofida îmbunătățirii impresionante a sistemului educațional, continuă să se confrunte cu probleme persistente în acest sector.  Având în vedere creșterea populației de tineri, guvernul iordanian trebuie să se asigure că calitatea educației și nivelul de competențe transferate pot ajuta noua generație să concureze eficient la nivel național și internațional.  În prezent, cea mai mare provocare este creșterea populației datorită afluxului de refugiați, care a exercitat presiuni asupra școlilor și universităților din Iordania.  Un studiu recent privind utilizarea școlară indică faptul că numărul studenților Ministerului Educației este așteptat să crească cu 124.634 între 2008 și 2013.  Pentru a acomoda creșterea numărului de studenți, în această perioadă de timp vor fi necesare alte 3,360 de săli de clasă.  Același studiu relevă o furnizare inegală a infrastructurii educaționale.  În Regat există excesul de capacitate și o supraaglomerare la scară largă a școlilor.

Referințe

Legături externe
 Informații despre educație în Iordania, OCDE - Conține indicatori și informații despre Iordania și cum se compară cu alte țări OECD și non-OCDE
 Învățământul Profesional în Iordania, UNESCO-UNEVOC (2012)

Educația în Iordania

Educația în Iordania


Metafikcija, proza o prozi, naziv za postupak u književnosti i za poseban tip proze čije je glavno obilježje da referira sama na sebe. Metafikcija upućuje čitatelja na to da pred sobom ima fiktivni tekst, bilo izravnim obraćanjem autora čitatelju, bilo šaljivim ili ironijskim odmakom ili drugim postupcima.

Autori kroz metafikcijske postupke često propituju vlastito pripovijedanje i njegovu strukturu, i na taj način problematiziraju odnos između teksta i stvarnosti, fikcije i zbilje. Metafikcija se prepoznaje i kroz poigravanje žanrovskim načelima, čime pisci ponekad otkrivaju ideološke, spolne, rodne, rasne i druge pretpostavke na kojima se temelje književni žanrovi i kanoni.

Pojam "metafikcija" je prvi upotrijebio američki pisac i književni kritičar William H. Gass 1970. u knjizi "Fiction and the Figures of Life". Metafikcija je karakteristična za postmodernističku književnost, iako se njene preteče nalaze i u ranijim epohama svjetske književnosti, npr. u romanu Don Quijote Miguela Cervantesa, te kod Shakespearea. Henry Fielding u romanu "Tom Jones" (1749) ispisuje opširne pasuse o lošim piscima i kritičarima, što nije u vezi s radnjom romana, već opravdava njegove autorske postupke i sam roman.

Britanski autor Laurence Sterne se u glasovitom romanu Tristram Shandy kroz stalne digresije komično poigrava s prirodom pisanja proze, i autorovim dilemama spram onoga što će uključiti u priču, a što neće. U novije vrijeme John Fowles u djelu Žena francuskog poručnika (1969.) u prekida pripovijedanje kako bi čitatelju objasnio svoj postupak pisanja, i ponudio mu različite završetke romana. Odličnim primjerom metafikcije se smatra i roman Ako jedne zimske noći putnik (1979.) talijanskog pisca Itala Calvina.

Izvori

Književnost

Metafikcija


Sfântul Simeon sau Sfântul Simion se poate referi la:
 Simon Petru, secolul I d.Hr.; primul dintre apostoli, sfânt, martir, primul episcop de Antiohia și Roma, se numește "Simeon" în 2 Petru, 1:1
 Sfântul și dreptul Simeon, primul israelian care a recunoscut copilul Isus ca "Domnul este Hristos" (Luca 2:25-32)
 Simeon al Ierusalimului, secolul I d.Hr.; sfânt, martir, și al doilea episcop al Ierusalimului
 Simeon, arhiepiscop de Seleucia și Ctesiphon, martir creștin din secolul al IV-lea, a murit în anul 345
 Simeon Stâlpnicul, ascet și sfânt din secolul al V-lea al erei creștine care a trăit timp de 37 de ani în vârful unui stâlp.
 Sfântul Simeon cel nebun pentru Hristos, sfânt care a trăit în Siria în secolul al VI-lea.
 Stefan Nemanja, din secolul al XII-lea al erei creștine, sfânt ortodox care a unificat Serbia. Biserică Ortodoxă Sârbă l-a canonizat pe Stefan Nemanja ca Sfântul Simeon (Свети Симеон Мироточиви).
 Simeon Noul Teolog

Vezi și
 Sânsimion (dezambiguizare)
 Sfântul Simon (dezambiguizare)

Dezambiguizare

Sfântul Simeon


La supraclusion, surocclusion ou surplomb antérieur vertical est la mesure du chevauchement vertical (supérieur-inférieur) des incisives centrales maxillaires sur les incisives centrales mandibulaires, mesurée par rapport aux crêtes incisives.

La supraclusion est généralement exprimée en pourcentage de la hauteur des incisives mandibulaires. Une surocclusion  normale est de l'ordre de 30 à 50 %.

Une surocclusion excessive est une malocclusion dentaire de classe II, dans laquelle les incisives supérieures descendent trop devant les incisives inférieures. C'est un défaut (excès) de surplomb antérieur vertical. Le défaut opposé (manque) est la béance antérieure.

Références

Malocclusion dentaire

Supraclusion


Fetițele Powerpuff Z este un desen animat creat de compania Yomiko și Cartoon Network Studios. Seria a avut premiera aere la 9:00 a.m. ET/PT timp pe 24 februarie 2006 pe Cartoon Network din Statele Unite.

Intrigă
Seria are loc în New Townsville (orașul Tokyo în versiunea originală japoneză). Pentru a opri un dezastru ecologic, fiul profesorului Utonium, Ken Kitzawa Utonium, folosește Chemical Z, o nouă formă a substanței originale a profesorului, Chemical X, de a distruge un ghețar uriaș. Cu toate acestea, impactul substanței chimice Z cauzează apariția mai multor raze de lumină alb-negru în cerul deasupra orașului New Townsville. Trei fete obișnuite, Momoko, Miyako și Kaoru, sunt înghite în lumini albe și devin Hyper Blossom, Rolling Bubbles și respectiv Buttercup. Cu toate acestea, numeroasele lumini negre determină pe alții să se îndrepte spre partea răului, așa că Powerpuff Girls Z trebuie să-și folosească puterile superioare pentru a proteja New Townsville de ticăloșii precum Mojo Jojo, El, Fuzzy Lumpkins și alți răufăcători.

Difuzarea în România
Serialul a fost difuzat pe Cartoon Network, iar după pe Kanal D din 2008 până din 2013.

Episoade

01. Powerpuff Girls to the Rescue / The Secret of the Powerpuff Girls

02.Bouncing Bubbles

03. And Then There Were Three

04. All in the Family

05. Mojo's Revenge / Climbing the Walls

06. Fuzzy Lumpkins / Princess Morbucks

07. Mayor for a Day / The Infamous Amoeba Boys

08. Sedusa

09.Coach Buttercup / Fuzzy in Love

10. Gigi the Great

11. Friends in High Places / Happy Birthday, New Townsville!

12.Bubbles' Troubles

13.Mojo and the Amoeba Boys / Revenge of Negatron

14. Attack of the Gangreen Gang

15. Fashion Action / The Way of the Noodle

16. Sleepless in New Townsville

17. Picture This / Revenge of Digitron

18. The Mojo League of Evil

19. Practice Makes Pandemonium / Ms. Keane to the Rescue

20. The Rowdyruff Boys

21. Quack Quack Attack / Veggie Vengeance

22. Pastry Puff Panic

23. A Comedy of Terrors / Beetle Battle

24. A Ken in Need, is a Friend Indeed

25. The Write and the Wrong Way / Flower Power

26. All Ken Wants For Christmas

27. Attack of the Sushi Monsters / Cat on a Hot Tin Poochi

28. The League of Lovely Ladies

29. Harmed to the Teeth / Beware the Hair

30. What's With Him?

31. Funta's Rolling Spirit / Sedusa's Love Tactics!?

32. Head Over Heels in Love with Momoko! Part 1 / Head Over Heels in Love with Momoko! Part 2

33. Runaway Momoko and Neapolitan! / Keane's Sympathy, Mojo's Affection!

34. The House Where the Ghost Lives!? Part 1 / The House Where the Ghost Lives!? Part 2

35. We're Not Weeds! / Monster, The Laws of Compassion!

36. Powerpuff Girls Z, Break Up!?

37. Burst-Out Comic Monster! / Girls, Day Off!

38. We Are the Courtiers! Part 1 / We Are the Courtiers! Part 2

39. Little Ken's Big Wish! / Girlz, Flight Ban

40. Girlz, TV, and Present!? Part 1 / Girlz, TV, and Present!? Part 2

41. She's Here! Shirogane Z / Girlz, Body Swap!

42. Powerpuff Rowdy Boys! Part 1 / Powerpuff Rowdy Boys! Part 2

43. Save the Abducted Professor & Co.! / Fibbing Momoko's Misfortune!

44. Kaoru Loves Biceps! Part 1 / Kaoru Loves Biceps! Part 2

45. Momoko and the Frog Prince / The Day Sedusa Disappeared!?

46. Desperate Situation! Girlz vs Him, Part 1 / Desperate Situation! Girlz vs Him, Part 2

47. Companions On the Road, Mojo and Keane! / Sudden Appearance! Powerpuff Kids!

48. Miracle of Bubble Freedom, Part 1 / Miracle of Bubble Freedom, Part 2

49. Single Attack Shot!? Love Love Beam / Mojo's Nurse Day

50. Defeated Girlz Cooperation! Part 1 / Defeated Girlz Cooperation! Part 2

51. Girlz, Beyond Time and Space! Part 1 / Girlz, Beyond Time and Space! Part 2

52. Girlz, Final Battle! Part 1 / Girlz, Final Battle! Part 2

Cartoon Network
Desene animate
Seriale de televiziune din 2006

Fetițele Powerpuff Z


William John Graham Scott OBE (* 7. Juni 1951 in Girvan) ist ein schottischer Politiker und Mitglied der Conservative Party.

Leben
Fergusson besuchte die Barrhill Primary School, das George Watson's College in Edinburgh und schloss ein Ingenieursstudium an der Universität Edinburgh an. Seitdem ist Scott im familieneigenen landwirtschaftlichen Betrieb tätig. Er ist Gründer des Ayrshire Farmer's Market sowie Gründer und Vorsitzender der Scottish Association of Farmers Markets.

Politischer Werdegang
Erstmals trat Scott bei den ersten Schottischen Parlamentswahlen im Jahre 1999 zu nationalen Wahlen an. In seinem Wahlkreis Carrick, Cumnock and Doon Valley erhielt er jedoch nur die dritthöchste Stimmenanzahl und verpasste damit das Direktmandat des Wahlkreises. Als der gewählte Labour-Abgeordnete des Wahlkreises Ayr, Ian Welsh, sein Mandat im Dezember 1999 zurückgab, wurden in diesem Wahlkreis Neuwahlen nötig. Zu diesen kandidierte Scott für die Konservativen und errang das Direktmandat des Wahlkreises mit deutlichem Vorsprung vor dem SNP-Kandidaten Jim Mather. In der Folge zog Scott erstmals in das Schottische Parlament ein. Bis 2001 war er zunächst stellvertretender Parteisprecher für Verkehr und Umwelt, anschließend Parteisprecher für Umwelt. Bei den Parlamentswahlen 2003 und 2007 verteidigte er sein Mandat. Im Schattenkabinett der Konservativen war er als Minister für ländliche Angelegenheiten und Umwelt vorgesehen. Bei den Parlamentswahlen 2011 verteidigte Scott sein Mandat knapp vor dem SNP-Kandidaten Chic Brodie. Im neugebildeten Kabinett wurde Scott zum stellvertretenden Parlamentssprecher gewählt.

Weblinks
 Informationen auf den Seiten des Schottischen Parlaments
 Informationen der Conservative Party

Einzelnachweise

Abgeordneter im Schottischen Parlament
Mitglied der Scottish Conservative Party
Politiker (20. Jahrhundert)
Politiker (21. Jahrhundert)
Politiker (South Ayrshire)
Officer des Order of the British Empire
Geboren 1951
Schotte
Brite
Mann

John Scott (Politiker, 1951)


රන්බීර් කපූර් යනු 1982 සැප්තැම්බර් 28 වන දින උපන්  ඉන්දියානු නලුවෙකි. සිය බොලිවුඩ්   වෘත්තීය ජීවිතය තුළින්, ඔහු ඉන්දියාවේ වඩාත්ම ජනප්‍රිය සහ වැඩිම වැටුප් ලබන නළුවන්ගෙන් එක් අයෙක් බවට පත්ව ඇත.  ඔහු ෆිල්ම් ෆෙයාර් සම්මාන 5ක් ඇතුළු සම්මාන රැසක්, දිනා ගත් දක්ෂ සහ හැකියාවන් රැසකින් පිරිපුන් නලුවෙකි. රන්බීර් කපූර්, නළුරිශී කපූර්ගේ සහ නිලිනීටු  සින්ග්ගේ පුතා වන අතර, අධයක්ෂකවරයෙක් හා නළුවෙකු වන රාජ් කපූර්ගේ මුනුබුරාය. ඔහු, පිළිවෙලින්, දෘශය කලා පාසල සහ ලී ස්ට්‍රාස්බර්ග් රඟහල හා චිත්‍රරපට ආයතනයේ චිත්‍රපට නිපැයුම සහ රංගන ක්‍රම පිලිබඳව ඉගෙනුම ලැබූ අතර,  2005දී සංජය ලීලා බන්සාලිගේ  බ්ලැක්  චිත්‍රපටයට සහය දක්වනවා.

රන්බීර් කපූර් ඔහුගේ චිත්‍රපට මංගලාවතරනය සංජය ලීලා බන්සාලි නිපැයූ ඛේදජනක ආදර කතාවක් වන සාවරියා (2007) හරහා සිදු කල අතර, ඔහු එය සඳහා ෆිල්ම් හොඳම පිරිමි නවකයාට හිමි ෆෙයාර් සම්මානය දිනා ගනු ලැබුවා. ඔහු  2009 වෙිකප් සිඩි, විකට චිත්‍රපටයක් වන ආජබි ප්‍රේම් කී ඝසබ් කහානී, සහ රොකට් සිංගේ: සේල්ස්මන් ඔෆ් දි යර් යන චිත්‍රපට තුනේ ඔහුගේ රංගනය සඳහා හොඳම නළුවාට හිමි ෆෙයාර් සම්මානය නිපුණතා සම්මානය දිනා ගනු ලැබුවා. රොක්ස්ටාර් (2011) සහ හාස්‍යජනක චිත්‍රපටයක් වන බර්ෆි! (2012) යන චිත්‍රපට 2 සඳහා රන්බීර් කපූර් එකපිට හොඳම නළුවාට හිමි ෆිල්ම් ෆෙයාර් සම්මානය 2වරක් දිනා ගනු ලැබුවා . යේ ජවානී හේ දිවානී (2013) චිත්‍රපටයට ඔහුගෙන් ලැබුනු දායකත්වය මත එය  වැඩිම ආදායම් ඉපයූ බොලිවුඩ් චිත්‍රරපට වලින් එකක් බවට පත් වූ අතර, බොලිවුඩ් නළුවන් අතර ප්‍රමුඛ පෙලේ නළුවෙකු බවට පත් වීමට මෙය ඔහුට මාර්ගය පාදන ලදි.
චිත්‍රරපට රඟපෑම් වලට අමතරව, කපූර්  පුන්යාධාර  කටයුතු සඳහාද සහය දක්වන අතරම  ඔහු ඉන්දීය සුපර් ලීග් පාපන්දු කණ්ඩායමේ අයිතිකරුද වනවා.  ඔහුගේ සාමාන්‍ය ජීවිතයේ සිදුවීම් ඉන්දියාවේ වාර්තාකරුවන්ගේ අවධානය බොහෝ සේ දිනගෙන තිබෙනවා.

රන්බීර් කපූර්


Hemigaleidae, porodica morskih pasa iz reda kučkova (Carcharhiniformes) kojoj pripada 4 roda s 8 vrsta. Žive uz obalu u tropskim podrućjima istočnog Atlantika, Indijskom oceanu i zapadnom Pacifiku.

To su manji morski psi od kojih je najduži Hemipristis elongata, koji naraste maksimalno 240 cm.

Rodovi:
 Chaenogaleus Gill, 1862
 Hemigaleus Bleeker, 1852
 Hemipristis Agassiz, 1843
 Paragaleus Budker, 1935

Izvori

Kučkovi

Hemigaleidae


Moolaadé es una coproducción franco-africana del año 2004. Trata el tema de la mutilación femenina en el África subsahariana. Obtuvo el premio "Una cierta mirada" (Un certain regard ) en el Festival de Cannes de 2004.

Argumento
Collé Ardo (Fatoumata Coulibaly) es la segunda esposa de un hombre que vive en un pueblo de Burkina Faso. Todavía se resiente de las consecuencias de la purificación o ablación que sufrió de niña, y además perdió a dos de sus hijas por el rito de "purificación". Por eso se opone a que su hija pase por lo mismo e incluso acoge en su casa a cuatro niñas que han escapado del ritual (Moolaadé o derecho de asilo). Esto da pie a una auténtica revolución en el pueblo, que se prepara para recibir al rico prometido de la hija de Collé, el hijo del hombre más rico de la villa, que regresa de Francia con unas ideas alejadas de la tradición.

Moolandé es una película realizada y producida en África, por africanos y, fundamentalmente, pensada para un público africano. Esto nos permite, de entrada, una aproximación a un mundo rural totalmente distinto al que nos presentan la mayoría de películas comerciales norteamericanas que llegan a las pantallas de cines o a nuestras casas. Gracias a esta película podemos ver cómo son las casas de la gente de este pueblo, cómo cocinan, cómo trabajan, cómo comen, cómo obtienen el agua, cómo son sus relaciones matrimoniales. Y también nos muestra la complejidad social de estas sociedades, con sus diversas instituciones y leyes. Un primer nivel de interés de esta película es la posibilidad que nos ofrece de observar todos estos aspectos que configuran la vida cotidiana de gran cantidad de familias africanas.

La película plantea en forma de controversia varios temas de enorme interés como son la denuncia de la ablación, el debate existente en las sociedades africanas en torno al peso de la tradición y la modernidad en su desarrollo y, finalmente, la lucha de las mujeres rurales africanas por transformar las relaciones de dominación que les son impuestas por los hombres.

La denuncia de la ablación constituye el cuerpo narrativo fundamental de la película. En una entrevista su director, el senegalés Ousmane Sembene, afirma: "Acabamos de entrar en el siglo XXI y las mutilaciones genitales femeninas siguen vigentes en más de veinticinco países africanos repartidos en el este, norte, oeste y sur del continente entre los cincuenta y cuatro miembros de la OUA reconocidos por la ONU." La ablación no es una práctica común para la mayoría de la población musulmana, sólo de determinados sectores que le confieren una dimensión religiosa a una práctica claramente dirigida al control y dominación de las mujeres por parte de los hombres. Collé, la protagonista del film, argumenta ante la Purificadora, la mujer encargada de las mutilaciones, que ella misma sufrió las consecuencias de la ablación, provocándole problemas en el parto. De hecho, la ablación (además de la gravedad en sí que conlleva la mutilación genital) puede implicar graves problemas de salud, tanto cuando se está realizando (herramientas poco apropiadas, falta de anestesia) como posteriormente (infecciones crónicas, dolores, etc.), y de tipo psicológico y de desarrollo personal.

Esta práctica, como cualquier otro mecanismo de control y dominación, se acostumbra a sustentar sobre todo un entramado ideológico que lo justifica y que le da sentido. En la película vemos cómo la ablación se entiende como una forma de "purificación" de la mujer y cómo se sanciona a aquellas mujeres que no han pasado por este ritual, conocidas como bilakoro, impidiendo que sean aceptadas en matrimonio. Conocida como "salindé" en lengua mandinga, esta, según el propio Ousmane Sembene, "es un gran acontecimiento en la vida de una mujer y suele tener lugar a los siete años, bajo la mirada condescendiente de los hombres. Nada es bastante bonito ni bastante caro para la fiesta que se celebrará para la ocasión. Durante las dos semanas que preceden a la entrada en el bosque sagrado, las madres y las tías preparan psicológicamente a las niñas para que aguanten el dolor sin gritar, sin quejarse. Deben controlar y dominar la mordedura viva y abrasadora del cuchillo. Si puede con el dolor, la joven demostrará que de mujer sabrá sobreponerse a los tormentos y las aflicciones de la existencia. La salindé coloca a la niña al nivel de esposa. Alcanza la cima de la honorabilidad, entra en el círculo de las madres colmadas, la eleva al rango de realeza. La mujer que ha pasado por la ablación simboliza la pureza. Es un honor para su marido, para su familia."

En la película se muestra claramente el peso de la tradición en la realización de esta práctica. La discusión del Consejo de ancianos y notables, máximo órgano de poder en la comunidad, sobre la demanda de las "purificadoras" contra Collé ilustra claramente esta idea. En su exposición inicial la "Purificadora" afirma: "La purificación es una tradición. Nadie puede oponerse a una tradición." A partir de ahí, los argumentos girarán principalmente en torno al respeto o no de la tradición. En otro momento, el mismo cuñado de Collé trata infructuosamente que esta retire su protección a las niñas, tras lo cual se queja a la primera esposa de su hermano menor diciéndole: "La segunda esposa carece de modales. Es una maleducada. La purificación se remonta a tiempos inmemoriales, pero ella está empeñada en desafiar la tradición. Prefiero morir antes que verlo."

La película se opone tanto a la mutilación como a cualquier forma de discriminación vinculada a esta. La misma Collé le dice a su hija en un determinado momento: "No te avergüences de ser una bilakoro. Perdí a tus dos hermanas en el parto. Te di el nombre de la doctora que te salvó la vida al nacer. Tuvo que rasgarme de aquí hasta aquí para sacarte. La purificación no es buena. Ser una bilakoro no te impide ser una buena esposa, una buena madre, ni saber cuidar de tu marido." Y esta es la posición del director de la película: denunciar la ablación como mecanismo de control de las mujeres. Al respecto considera: La "salindé" permite a los hombres controlar la fidelidad y la sexualidad de sus mujeres. Personalmente, creo firmemente que debe abolirse la práctica de la ablación."

Otro de los temas fundamentales que plantea la película es el debate y tensión existente en las sociedades africanas entre la conservación de la tradición o su abandono a favor de procesos de modernización de tipo Occidental. En muchas ocasiones hemos oído argumentos favorables a considerar que los problemas de pobreza de las zonas rurales de los países del Sur, y especialmente en África, están motivados por el peso de la tradición cultural de estas sociedades. Se considera entonces que, para alcanzar la modernidad, es necesaria la superación de dichas tradiciones y costumbres entendidas como una carga del pasado. En esta película, sin embargo, la relación entre tradición y modernidad no se presenta en términos tan maniqueos, sino que adopta otra perspectiva mucho más compleja e interesante. En ella encontramos ejemplos de distanciamiento tanto de determinados aspectos de la propia tradición como de la modernidad Occidental. Ejemplos de lo primero los encontramos en diversos momentos y resulta sencillo identificarlos. Además de la ablación u otras formas de violencia o sometimiento de las mujeres por los hombres, la destrucción de las radios simboliza el miedo de éstos ante lo que consideran una amenaza de contagio con otras formas de pensar y entender el mundo. Al respecto hay una secuencia en la película que resulta ilustrativa. Mientras continúa la localización y destrucción de radios por parte los hombres de la comunidad, dos mujeres hablan sobre ello y una se pregunta: "¿Sabes por qué les ha dado por quitarnos las radios?" Y la otra contesta: "Los hombres quieren encerrar nuestro pensamiento". Este distanciamiento con los elementos más conservadores de la propia tradición resulta, de este modo, bastante evidente.

Pero al mismo tiempo, la película también incluye otras situaciones que nos ayudan a tomar distancia con respecto a los referentes de modernización Occidental. Para ello el personaje del comerciante al que llaman Mercenario resulta clave. Los diálogos entre este e Ibramina, el joven llegado de África, por ejemplo, ilustran esta idea. Para justificar lo caro que cobra las barras de pan (lo que Ibrahima entiende que es un robo y un abuso), este contesta sarcásticamente: "Has estado en Europa. Sabes lo que significa globalización y mercado libre". En otro momento, cuando el Mercenario le cuenta a Ibrahima porqué le echaron del ejército, explica que "nos mandaron a la enésima misión de paz con la ONU, íbamos a Oriente Próximo, y nos dimos cuenta, mis compañeros suboficiales y yo, de que los oficiales se quedaban con parte de nuestro sueldo. Total, me convertí en el portavoz. Armamos tanto jaleo que nos devolvieron lo nuestro. Pero ahí no acaba la cosa. Me la tenían jurada. Me metieron 6 años en el trullo y me echaron del ejército de por vida." Pero en la película no sólo aparece este distanciamiento, sino también la atracción de mucha gente africana siente hacia Occidente y sus riquezas, representada en la forma cómo la comunidad recibe a Ibrahima cuando éste llega de Francia. Además de la secuencia de su bienvenida, destaca un diálogo que mantiene un padre con su hijo en presencia de Ibrahima. El padre le explica que Ibrahima vive en Francia, a lo que añade: "de mayor, también irás a Francia, allí hacen el dinero."

La posición de Sembene en esta tensión entre tradición y modernidad es más matizada y compleja. Al respecto afirmó: "los gobiernos no ofrecen proyectos a la sociedad, y la gente se deja seducir por el liberalismo a ultranza en el que no tiene cabida la cultura. África imita a Francia y va hacia atrás. Por eso insisto en que debemos mirarnos. Como todos los pueblos de este planeta, tenemos fuerza y cualidades. No debemos alejarnos del mundo. Debemos rehusar vivir en una autarquía, pero sabiendo lo que es bueno para nosotros y llevarlo a cabo." Abrirse al mundo pero desde nuestra propia realidad y con referentes autóctonos. Esta parece ser la visión con la que el director de Moolaandé resuelve la controversia planteada. Y el final de la película, con el contraste entre la visión del minarete y la antena de televisión resulta elocuente. Al respecto, Sembene ha afirmado: "La antena de televisión dice claramente que África no puede quedarse replegada sobre sí misma. Debe abrirse al futuro. Debemos cambiar de comportamiento, pero nosotros debemos decidir para nosotros."

Y partiendo de esta idea de mirarnos hacia nosotros, las propuestas de cambio y desarrollo deben llevarse a cabo con el rescate de la propia tradición, de aquellos aspectos de la propia cultura que ayudan a avanzar hacia una vida mejor. Esta propuesta en la película se plantea a través del recurso que hace Collé de la figura del moolaadé. Según el propio Sembele "el moolaadé expresa la noción de derecho de asilo. Es la protección que se da a alguien que huye. Se nos ha transmitido por tradición oral a través de los cuentos, las historias, las leyendas y los enigmas que se cuentan de generación en generación. Es una convención oral con valor jurídico reconocida por todos desde tiempos inmemoriales. Sus reglas, leyes y decretos están grabados para siempre en la conciencia. Portador de presagios funestos, ningún hombre, mujer o niño se atreve a ignorarlo. Sólo el castigo público del poseedor del moolaadé permite alejar la amenaza."

El tercer tema que pone en evidencia la película es la lucha de las mujeres rurales africanas por generar cambios y mejorar su vida. El ejemplo de Collé en contra de la ablación acabará siendo seguido por la gran mayoría de mujeres de la comunidad que se rebelan frente a los hombres y las normas impuestas. Resulta interesante ver cómo la propia tradición aporta recursos y herramientas para la transformación de la sociedad. Esto es importante, por cuanto a menudo desde el mundo Occidental se habla de defender los derechos de las mujeres de los países africanos, pocas veces se rescatan y toman en cuenta los esfuerzos de ellas mismas por generar cambios a favor de una mayor equidad sin abandonar por completo su propia cultura.

Más allá de esta dimensión de resistencia y lucha más evidente, la película también permite darnos cuenta de la importancia que tiene en las sociedades rurales la articulación de espacios propios de las mujeres, en los que realizan un determinado trabajo (como cargar agua, lavar, etc.) y que además permiten compartir, charlar, divertirse y salir del aislamiento, algo básico para poder generar cambios de forma colectiva. El pozo en torno al que se juntan las mujeres en esta película es este espacio de encuentro y autonomía. Resulta especialmente significativo que al principio de la historia, Umy, una de las niñas que solicita la protección de Collé, cuente que cuando iban al pozo de la comunidad a por agua oyeron a las mujeres cómo contaban que ella se había opuesto a la ablación de su hija y que por eso decidieron pedirle protección. En muchos países del Sur estos momentos y espacios son fundamentales en la vida de las mujeres rurales, algo que la película refleja muy bien.

Enlaces externos

Películas de Senegal
Películas de Marruecos
Películas de Túnez
Obras sobre la mutilación genital femenina
Películas rodadas en Senegal

Moolaadé


ඉසබෙලා කුමරිය යනු ඩෙන්මාර්කයේ ඔටුන්න හිමි ෆ්‍රෙඩ්රික් කුමරුගේ සහ මේරි කුමරියගේ දෙවන දරුවා හා වැඩිමහල් දූ කුමරිය වේ.

ඩෙන්මාර්කයේ ඉසබෙලා කුමරිය


Mabel war eine dänische Popgruppe die von 1972 bis 1983 bestand. Die Mitglieder waren Mike Tramp, Peter Nielsen, Otto Kulmbak und Christian Have.

Als Gewinner des Dansk Melodi Grand Prix 1978 durfte die Gruppe beim Concours Eurovision de la Chanson 1978 in Paris mit dem Popsong Boom Boom auftreten. Sie erreichten Platz 16 von 20. Trotz des schlechten Ergebnisses blieb die Band erfolgreich und trat auch in Spanien und den Vereinigten Staaten mit dem Namen Studs auf. Ihr Stil wurde in dieser späten Phase rockiger.

Diskografie
 1977: Another Fine Mess
 1978: Message From My Heart
 1978: Mabel 4-ever
 1978: Skateboard Rider(Frankreich)
 1979: We Are the 80's
 1981: Extranos (Spanien)

Weblinks

Einzelnachweise

Dänische Band
Popband
Interpret eines dänischen Beitrags beim Eurovision Song Contest

Mabel (dänische Band)


Carl Herman Sätherberg (født 19. maj 1812 i Södermanland, død 2. januar 1897) var en svensk digter.

Sätherberg blev student i Uppsala 1830, Dr. med. 1843 og 1847—79 forstander for det ortopædiske institut i Stockholm. Foruden en række mindre skrifter om gymnastikken og om det institut, han var knyttet til, er han optrådt som digter og har særlig besunget naturen. Han var i sin ungdom en ivrig jæger, udgav Skogsharpan, poetisk kalender för jägare (1836) og Jägarens vila (1838), og var tillige en ivrig botaniker, Blommorna vid vägen (4 hæfter, 1841—46). Han elskede naturen med en kærlighed, som forskaffede ham navn af "skogsångarn". Sätherbergs sværmeriske smådigte klinger fyldigst og renest, når de besynger det fugle- og blomsterliv, der rører sig i skov og om sø; hans digte, blandt hvilke Vintern rasat og Glad såsom fågeln hører til de mest yndede, har fået en vid udbredelse, og også hører hans forskellige vårsange til de mest sungne svenske sange. Hans Utflykter på havet, I—II (1845—46), fra en udflugt med korvetten Karlskrona til Middelhavet, viste hans naturglæde fra en ny side; men foruden sin naturbegejstrede digtning har han meddelt læseverdenen forskellige andre ikke fuldt så vellykkede digte; Blomsterkonungen (1879) til Linnés minde er det, som vandt størst bifald; hans lystspil og historiske skuespil forråder lige så lidt som hans dramatiske og episke digte nogen selvstændighed som digter eller personlighed; derimod har hans ældre romantiske digte Afhilda og flere interesse som vidnesbyrd om tidens smag, medens hans Lefnadsminnen (1896) har historisk interesse. En ny ændret udgave af hans ungdomsdigte foranstaltede han i Dikter, äldre och nyare, (I—II, 1862-63).

Kilder

Digtere fra Sverige
Svensksprogede forfattere fra Sverige
Svenskere i 1800-tallet
Personer fra Södermanland

Herman Sätherberg


Izmit-jordskælvet i 1999, også benævnt som Kocaeli-jordskælvet eller Gölcük-jordskælvet, var et jordskælv i Tyrkiet der skete den 17. august 1999 med en styrke på 7,5 med epicenter ved Izmit i en dybde af 17 km. Jorden rykkede 3-4 m over en længere afstand med det største ryk på 5.10 ± 0.25 m nær Arifiye. Den nordlige kant blev sænket så meget som 2 m. Rystelserne varede i 37 sekunder og dræbte 17.000 mennesker og forårsagede store ødelæggelser.

Tyrkiet har en lang historie af jordskælv på grund af beliggenheden på den anatolske mini-kontinentalplade, og Izmit er blevet totalt ødelagt flere gange.

Efterskælv
Izmit-jordskælvet blev fulgt d. 12. November 1999 af et 7,2 jordskælv ved Düzce i Bolu-provinsen

Se også

 Jordskælvet i Tyrkiet og Syrien 2023

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske artikler
 Izmit-jordskælvet - indledning. ESA Eduspace
 Derfor rammer jordskælv Tyrkiet. Videnskab.dk 2011
 Tyrkiet rammes hyppigt af jordskælv. Oversigt over jordskælv de sidste 30 år. Nyhederne.TV2.dk 2011
 Jordskælv rammer populært feriemål. Et jordskælv har rystet feriebyen Antalya i Tyrkiet. Ekstrabladet 2013
 Europas ti værste jordskælv. Det næst-værste: 1939: Erzincan, Tyrkiet. 8,0 på Richterskalaen
 Top 10: Byer, hvor jordskælv vil ramme hårdest. 2. Istanbul. Illustreret videnskab
 Tyrkiet bygger atomkraftværker i jordskælvszoner. Ingeniøren 2012

Artikler på engelsk
 Anatolean plate. Wikipedia
 Geology of Turkey. Wikipedia
 1999 Izmit earthquake: The earthquake cycle  mange billeder
 Future tectonics Se afsnit om Aegean and Anatolian – Eurasian Interaction
 Department of Earthquake Engineering. Bogazici University  mange oplysninger. Se Kocaelireport.pdf
 The Anatolean plate historisk tektonik, specialiseret sprog
 ...Seismic hazard analysis... paper m diagrammer
 Historic earthquakes. USGS Liste over jordskælv i Tyrkiet
 Izmit-Dϋzce Ten Years Later: Is Istanbul at Greater Risk Today? AIR Worldwide

Jordskælv i Tyrkiet
Begivenheder i 1999

İzmit-jordskælvet 1999


was a town located on the island of Dōgo in Oki District, Shimane Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 12,855 and a density of 105.07 persons per km². The total area is 122.35 km².

On October 1, 2004, Saigō, along with the villages of Fuse, Goka and Tsuma (all from Oki District), was merged to create the town of Okinoshima.

A set of two station bells designated as Important Cultural Property of Japan is located at the Oki family treasure hall (億岐家宝物館 Oki-ke Hōmotsu-kan?) in Saigō.

Dissolved municipalities of Shimane Prefecture

Saigō, Shimane


A DFB-Pokal de 2018–19 foi a 76ª temporada anual da Copa da Alemanha. Começou no dia 17 de agosto de 2018 e encerrou no dia 25 de maio de 2019 no Estádio Olímpico de Berlim, um local neutro, que sedia a final da copa desde 1985, com o  se sagrando campeão desta edição ao vencer o  na final por 4–1. A Copa da Alemanha é considerada a segunda competição de futebol mais importante da Alemanha, atrás apenas da Bundesliga.

O  foi o vencedor anterior, depois de ter vencido o  por 3–1 na temporada passada. Entretanto, o time foi eliminado pelo SSV Ulm, na primeira fase por 2-1

O vencedor da Copa da Alemanha recebe a qualificação automática para a fase de grupos da edição 2018–19 da Liga Europa. Se o campeão já estiver classificado para a Liga dos Campeões da UEFA através de uma posição na Bundesliga, o lugar vai para o time da sexta colocação. O vencedor também sediará a edição 2021 da Supercopa da Alemanha no início da próxima temporada e enfrentará o campeão da Bundesliga de 2018–19.

Calendário
Todos os sorteios geralmente se realizarão no Museu de Futebol da Alemanha em Dortmund, num domingo à noite após cada fase (a menos que se indique o contrário). Os sorteios serão televisionados pela Sportschau, difundida pelo canal Das Erste, da ARD. A partir das quartas de final, o sorteio da Copa Feminina será realizado ao mesmo tempo. As diferentes fases foram programadas da seguinte forma:

Primeira fase

|}

Segunda Fase
O sorteio da segunda fase foi realizado em 8 de novembro de 2020, com Inka Grings sorteando os confrontos.

|}

Oitavas de final
O sorteio para as oitavas de final foi realizado em 3 de janeiro de 2021, com Sven Hannawald sorteando os confrontos. As oito partidas acontecerão de 2 a 3 de fevereiro de 2021.

|}

Confrontos

Quartas de final
O sorteio para as quartas de final foi realizado em 7 de fevereiro de 2021, com Boris Herrmann sorteando os confrontos. Três partidas foram disputadas de 2 a 3 de março, enquanto outra partida foi realizada em 7 de abril de 2021.

|}

Confrontos

Semifinal
O sorteio para a semifinal foi realizado em 7 de março de 2021. As duas partidas foram disputadas de 1 a 2 de maio de 2021.

|}

Confrontos

Final
A final foi disputada em 25 de maio de 2019 no Estádio Olímpico de Berlim, em Berlim.

Premiação

2018-19
Futebol de 2018–19 na Alemanha

Copa da Alemanha de Futebol de 2018–19


Thomas Nack (6. lipnja 1969.) njemački je heavy metal bubnjar. Svirao je sa sastavom Gamma Ray od 1993. do 1996. godine. Godine 1999. pridružio se sastavu Iron Savior kad ga je Dan Zimmermann napustio i pridružio se Gamma Ray. Napustio ga je 2017. godine.

Diskografija

 Gamma Ray

 Insanity and Genius (1993.)
 Land of the Free (1995.)
 Silent Miracles (1996.)

 Iron Savior

 Dark Assault (2001.)
 Condition Red (2002.)
 Battering Ram (2004.)
 Megatropolis (2007.)
 The Landing (2011.)
 Rise of the Hero (2014.)
 Megatropolis 2.0 (2015.)
 Titancraft (2016.)

Izvori

Njemački bubnjari heavy metala
Power metal

Thomas Nack


La Secretaría de Defensa Nacional (SEDENA) es una de las once secretarías de Estado del Poder Ejecutivo de Honduras con funciones de ministerio de Defensa al ser el encargado de lo concerniente a la formulación, coordinación, ejecución y evaluación de las políticas relacionadas con la defensa nacional y la conducción de los asuntos que corresponden a las Fuerzas Armadas de Honduras.

Historia
En un principio se creó el Ministerio de Guerra, que contaba con un alto mando militar comandando el ejército de tierra y de caballería creados para tal fin y que velaba por los intereses territoriales del Estado de Honduras; seguidamente fue convirtiéndose en el Ministerio de Guerra y Marina, al contar con buques de vapor y lanchas que patrullaban las costas; para después en 1933 denominarse Ministerio de Guerra, Marina y Aviación, al ser fundada la Escuela Militar de Aviación, a partir de nuevas incorporaciones de aparatos voladores y nuevos buques, es que lleva su actual nombre.

Datos
 Nombre: Secretaría de Estado en el Despacho de Defensa Nacional
 Dirección: Centro Cívico Gubernamental, Torre 2, Piso 19, Tegucigalpa M.D.C. Honduras, C.A.
 Secretario de Estado: Abogado. José Manuel Zelaya Rosales
 Sub Secretario de Estado: Coronel de Infantería. Elías Antonio Melgar.
 Estado Mayor Conjunto de las Fuerzas Armadas

Véase también

Página web
 www.sedena.gob.hn

Defensa
Fuerzas armadas de Honduras
Defensa
Honduras

Secretaría de Defensa Nacional


FN's generalforsamling vedtog 27. marts 2014 Resolution 68/262. Dokumentet blev vedtaget som FNs reaktion på Ruslands annektering af dele af Ukraines område (Autonome Republik Krim, Sevastopol). Resolution gentog tilsagn fra FN 's Generalforsamling med hensyn til Ukraines territoriale integritet inden for dets internationalt anerkendte grænser og understregede ugyldigheden af folkeafstemning om Krim.

Resolution blev introduceret af Canada, Costa Rica, Tyskland, Litauen, Polen og Ukraine.

Vedtagelsen af resolutionen blev efterfulgt af syv mislykkede forsøg fra FN's sikkerhedsråd på at finde en løsning på spørgsmålet om Krimkrisen. Resultatet af disse bestræbelser var et veto fra Rusland.

Se også
 Forenede Nationer
 Annektering af Krim som den Russiske Føderation

Eksterne henvisninger
 Lidegaard: Rusland har invaderet Ukraine

Referencer

FN
Ukraines historie
Ruslands historie

FN's Generalforsamlings resolution 68/262


Le dème de Káto Ólympos, en , est un ancien dème du district régional de Larissa, en Thessalie, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Tempé.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Thessalie
Ancien dème en Grèce

Dème de Káto Ólympos


Porsche 914, Alman otomobil üreticileri Volkswagen ve Porsche tarafından üretilmiş bir spor otomobilidir.

Porsche 904 ile yer değiştirmek üzere 1969 yılında üretilmeye başlanmıştır. 1975 yılında üretimi sona ermiştir.

914
Motoru ortada olan taşıtlar
Arkadan itişli taşıtlar
Targa otomobiller
Roadsterler
Coupe otomobiller
1969'da tanıtılan otomobiller
H motorlu taşıtlar

Porsche 914


L'attentat d'Hadera est survenu le 27 mars 2022 lorsque deux Arabes israéliens, venant de la ville d'Umm al Fahm, armés ont tiré sur des Israéliens, près d' un arrêt de bus à Hadera, ville du district d'Haïfa,  en Israël, tuant deux policiers et en blessant douze autres personnes.

Contexte
L'attentat est survenu alors qu'Israël avait organisé le sommet du Néguev, une conférence avec des représentants de l'Égypte, de Bahreïn, du Maroc et des Émirats arabes unis (ces trois derniers avaient signé les accords d'Abraham) à Sde Boker, et alors qu'Antony Blinken était en visite en Israël.

Attentat
Les deux Arabes israéliens, armés de fusils d'assaut, placés près d'un arrêt de bus à proximité d'un groupe de restaurants , ont délibérément tiré sur des civils et des policiers, tuant deux policiers des frontières (en hébreu romanisé : Mishmar Ha Gvul) de 19 ans . Le premier des tués a été  Shirel Aboukarat, jeune engagée depuis six mois dans le service, née à Marseille et venant en Israël avec ses parents, alors qu'elle avait six ans, qui possédait également la nationalité française. Le deuxième policier tué est Yezen Falah, Druze, qui avait à peine douze mois de service au sein de la police des frontières. Le Magen David Adom a informé que dix autres personnes ont été blessées, dont trois policiers. Deux des blessés ont subi des blessures graves. L'attentant a pris fin après que les deux terroristes soient abattus par la police. Les attaquants avaient en leur possession trois armes à feu, près de 1100 balles de réserve et six armes blanches, pour commettre leur attentat.

Les Arabes israéliens ayant commis cet acte terroriste, Ayman et Ibrahim Ighbariah, avaient posté une vidéo d'eux s'embrassant devant un drapeau de l'État islamique avant l'attaque. Ibrahim avait déjà été condamné par le tribunal du district d'Haïfa le 29 juin 2016 à un an et demi d'emprisonnement, pour avoir tenté de rejoindre les forces de l'État islamique en Syrie.

Conséquences
Les groupes terroristes du Hamas et du Jihad islamique palestinien ont salué l'attaque mais n'en ont pas assumé la responsabilité.

Les ministres des affaires étrangères des quatre pays arabes présents au sommet du Néguev ont condamné l'attaque.

Les deux hommes armés qui ont commis cet attentant étaient des Arabes israéliens  habitant  Umm al-Fahm.

Le groupe terroriste islamiste appelé '' État islamique d'Irak et du Levant " a revendiqué la responsabilité de l'attaque plus tard dans la journée via l'agence de presse Amaq (la dernière attaque revendiquait par l'EIIL en Israël datait de 2017). , Ministre de la Sécurité publique de l'Etat d'Israël, a déclaré que les différentes forces de police et de sécurité de l'Etat d'Israël  " seraient déployées  dans tous les domaines ", les décrivant comme une parade majeure pour assurer la sécurité de tous en Israël et prévenir d'autres attentats.

Notes et références

Mars 2022
2022 en Israël
Terrorisme en 2022
Attentat en Israël

Attentat d'Hadera


جوزيف أنطوان بيل ( في دوالا)  لاعب كرة قدم كاميروني معتزل كان يجيد اللعب في مركز حارس مرمى .

لعب بيل في أندية يونيون دوالا (1975-1981) أفريكا سبورت العاجي (1981-1983) المقاولون العرب المصري (1983-1985) مرسيليا الفرنسي (1985-1988) طولون (1988-1989) بوردو (1989-1991) سانت إتيان (1991-1994) .

شارك بيل مع منتخب الكاميرون في 3 من بطولات كأس العالم . شارك للمرة الأولى في بطولة كأس العالم لكرة القدم 1982 التي أقيمت في إسبانيا ثم في بطولة كأس العالم لكرة القدم 1990 في إيطاليا ولكن من دون أن يشارك في أي مباراة بسبب تواجد توماس نكونو في التشكيلة الأساسية . تم استدعاء بيل مجددا للمشاركة في بطولة كأس العالم لكرة القدم 1994 التي أقيمت في الولايات المتحدة حيث شارك في المباراتين الأولى أمام السويد والبرازيل واللتين انتهتا بنتيجة 2/2 و 0/3 على التوالي ولم يشارك في المباراة الثالثة أمام منتخب روسيا . كما شارك بيل مع منتخب بلاده في مسابقة كرة القدم بدورة الألعاب الأولمبية التي أقيمت في لوس أنجلوس بالولايات المتحدة سنة 1984 ولكن منتخب الكاميرون خرج من الدور الأول على يد منتخبي يوغوسلافيا وكندا .

اختار الاتحاد العالمي لتاريخ وإحصاءات كرة القدم بيل حارس مرمى القرن العشرين على مستوى قارة أفريقيا .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في ساحل العاج
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في مصر
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون كاميرونيون مغتربون في ساحل العاج
رياضيون كاميرونيون مغتربون في فرنسا
رياضيون كاميرونيون مغتربون في مصر
لاعبو أفريكا سبورتس
لاعبو أولمبيك مارسيليا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو المقاولون العرب
لاعبو بوردو
لاعبو سانت إتيان
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 1984
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 1988
لاعبو كأس الأمم الإفريقية 1992
لاعبو كأس العالم 1982
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كأس العالم 1994
لاعبو كرة قدم أولمبيون من الكاميرون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1984
لاعبو كرة قدم كاميرونيون
لاعبو كرة قدم كاميرونيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في ساحل العاج
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم مغتربون في مصر
لاعبو منتخب الكاميرون لكرة القدم
لاعبو نادي تولون
لاعبون فازوا بكأس الأمم الإفريقية
مواليد 1954
مواليد في دوالا

جوزيف أنطوان بيل


Earl of Shelburne is a title that has been created two times while the title of Baron Shelburne has been created three times. The Shelburne title was created for the first time in the Peerage of Ireland in 1688 when Elizabeth, Lady Petty, was made Baroness Shelburne. She was the wife of the noted economist Sir William Petty. The title was for life only and became extinct on her death in circa 1708. On the same day that Lady Shelburne was elevated to the peerage, her eldest son by Sir William Petty, Charles Petty, was also raised to the Peerage of Ireland as Baron Shelburne. He died young in 1696, when the title became extinct. The barony was created for a third time in the Peerage of Ireland in 1699 in favour of the Hon. Henry Petty, younger son of Sir William Petty and Lady Shelburne. In 1719 he was further honoured when he was made Viscount Dunkerron and Earl of Shelburne, also in the Peerage of Ireland. On his death in 1751 these titles also became extinct.

The Petty estates were inherited by the late Earl's nephew, the Hon. John Fitzmaurice. He was the second son of the Hon. Anne Petty, daughter of Sir William Petty and Lady Shelburne and sister of the Earl of Shelburne, and her husband Thomas Fitzmaurice, 1st Earl of Kerry. He assumed by Act of Parliament the surname of Petty on succeeding to his maternal uncle's estates in 1751 and the same year he was raised to the Peerage of Ireland as Baron Dunkeron and Viscount FitzMaurice. In 1753 the earldom was also revived when he was made Earl of Shelburne in the Peerage of Ireland. For further history of these titles, see the Marquess of Lansdowne.

Baroness Shelburne (1688)
Elizabeth Petty, 1st Baroness Shelburne (died )

Baron Shelburne (1688)
Charles Petty, 1st Baron Shelburne (–1696)

Earls of Shelburne (1719)
Henry Petty, 1st Earl of Shelburne (1675–1751)

Earls of Shelburne (1751)
see the Marquess of Lansdowne

Notes

References
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

Earldoms in the Peerage of Ireland
Extinct earldoms in the Peerage of Ireland

Noble titles created in 1719
Noble titles created in 1751

Earl of Shelburne


Fritz Scheller (* 15. Februar 1909 in Lößnitz; † 28. Januar 1992 in Chemnitz) war ein deutscher Politiker (SED).

Leben
Als Sohn eines Fabrikarbeiters wurde Scheller 1923 Mitglied des Kommunistischen Jugendverbandes Deutschlands, dessen Ortsverband seiner Heimatstadt Lößnitz er vorstand, wo er zeitweise auch als Stadtverordneter wirkte. Ab 1928 gehörte der gelernte Schlosser und Strumpfwirker der KPD an. Während des Dritten Reichs beteiligte er sich aktiv am Widerstand gegen den Nationalsozialismus. Im März 1933 wurde er wegen illegaler kommunistischer Aktivitäten verhaftet und zu vier Jahren Zuchthaus verurteilt. Ab 1942 war er im Zweiten Weltkrieg im Strafbataillon 999 der Wehrmacht eingesetzt und gelangte 1943 in US-amerikanische Kriegsgefangenschaft.

Nach seiner Rückkehr in die Heimat betätigte sich Scheller erneut als Mitglied der KPD, ab 1946 übernahm er Funktionen in der SED und im Staatsapparat der DDR. So betätigte er sich zunächst als Parteisekretär in seiner Heimatstadt Lößnitz, wo er 1947 bis 1948 als Lehrer an der Kreisparteischule wirkte. Anschließend war er bis 1949 2. Vorsitzender und für Wirtschaftsfragen zuständiger Sekretär innerhalb des FDGB-Kreisverbandes Aue, als er zum Kreisbeauftragten für staatliche Kontrolle ernannt wurde. Von 1950 bis 1954 wirkte er als 1. Kreissekretär der SED in Marienberg. Während der zweiten und dritten Wahlperiode (1954 bis 1958) gehörte Scheller der Länderkammer der DDR an; während dieser Zeit fungierte er als Vorsitzender des Rates des Kreises Rochlitz.

Von 1958 bis 1959 weilte Scheller zu Studienzwecken an der Politischen Hochschule des Zentralkomitees der KPdSU in Moskau. Nach seiner Rückkehr in die DDR wurde er zunächst Stellvertreter des Oberbürgermeisters von Karl-Marx-Stadt, Kurt Berthel, und übernahm nach dessen Tod im Januar 1960 das Amt ganz. Er wurde jedoch bereits im September 1961 von Kurt Müller abgelöst. Von 1961 bis 1963 übernahm er die Stellvertretung des Vorsitzenden des Rates des Bezirks Karl-Marx-Stadt. In der Folge war er Mitglied der Stadtleitung der SED und vor Ort Vorsitzender der Kommission zur Betreuung alter verdienter Parteimitglieder.

Scheller bekam 1959 die Verdienstmedaille der DDR, sowie 1984 den Vaterländischen Verdienstorden verliehen.

Literatur
 Biographisches Handbuch der SBZ/DDR: Scheller, Fritz, S. 1. Digitale Bibliothek Band 32: Enzyklopädie der DDR, S. 15952 (vgl. DDR-Biogr. HB, S. 768)

Einzelnachweise

KPD-Mitglied
SED-Mitglied
Bürgermeister (Chemnitz)
Person (Lößnitz, Erzgebirge)
Träger des Vaterländischen Verdienstordens (Ehrenspange)
Abgeordneter der Länderkammer der DDR
Deutscher
Opfer der NS-Justiz
DDR-Bürger
Geboren 1909
Gestorben 1992
Mann
Vorsitzender eines Rates des Kreises
Kommunistischer Widerstand gegen den Nationalsozialismus

Fritz Scheller (Politiker)


هي محطة يابانية في أنتاركتيكا تعمل على مدار السنة واقعة في أرض الملكة مود و افتتحت في 1985.

مراجع

تأسيسات سنة 1985 في أنتاركتيكا
ساحل الأميرة راغنهيد
منشآت في القارة القطبية الجنوبية

محطة أسوكا


Res gestae saxonicae sive annalium libri tres (Hechos de los sajones, o tres libros de anales) es una crónica alemana del  escrita por Viduquindo de Corvey. Viduquindo, orgulloso de su pueblo e historia, inicia los anales con una breve sinopsis derivada de la historia tradicional oral de los sajones, no a partir de Roma como era habitual en la época. La brevedad de las citas hace difícil la interpretación de la obra. Viduquindo omite los eventos italianos en la cronología de Enrique I el Pajarero y nunca menciona a un papa.

Manuscritos
La obra se compone de cinco manuscritos, uno de ellos apareció a principios del . El contexto y fechas de las diferentes versiones han ocasionado mucha controversia. El trabajo se finalizó hacia 967 o 968 y se dedicó a Matilda, la hija más joven de Ottón I el Grande y por entonces la recién elegida abadesa de Quedlinburg. No obstante, en cuatro de los cinco manuscritos, la historia se amplía hasta 973 (con capítulos adicionales 70-6 del Libro III), o de Viduquindo o bien otro autor. Dado que su composición debió ser el resultado de un largo proceso, es probable que el trabajo original no corresponde al diseño de Viduquindo y, en consecuencia, tuvo que hacer ajustes para cuadrar otras necesidades. la dedicación no era originalmente parte del diseño del autor y que, en consecuencia, tuvo que hacer algunos ajustes para satisfacer otras necesidades. Se distinguen tres recensiones principales denominadas A, B y C:

Recensión A. Finaliza en el Libro III, cap. 69, año 967/9.
MS A. MS J 38 (Sächsischen Landesbibliothek, Dresde). Fecha: 1200 x 1220.

Recension B (continúa hasta 973)
MS B 1. MS Addit. 21109 (Biblioteca Británica, Londres), pp. 138–181. Fecha: mediados del .
MS B 2. Manuscrito perdido, antes depositado en el Monasterio Eberbach, Rheingau. Fecha: mediados del . Su contenido pudo ser reconstruido basándose en una transcripción y de una edición oficial, ambas del :
B 2a. Clm 4029 (Bayerische Staatsbibliothek), una transcripción de Konrad Peutinger del .
B 2b. Martin Frecht (ed.), Witichindi Saxonis rerum ab Henrico et Ottone I impp. gestarum libri III [...], the editio princeps publicado en Basilea, 1532.

Recension C (también continúa hasta 973)
MS C 1. MS no. 298, f. 81-244 (Monasterio de Monte Casino). Fecha: . Transcripción en Benevento, Ducado de Benevento.
MS C 2. MS Lat. oct. 198 (Berliner Staatsbibliothek), f. 1-39'. Fecha: . Donado a la biblioteca en 1909, se desconoce quien fue su anterior propietario.

Contenido
Res gestae saxonicae sive annalium libri tres se compone de tres volúmenes:

Libro I
Viduquindo de Corvey inicia su crónica con la caída de la dinastía germánica de Turingia. En su versión, Amalaberga es la hija de Huga, rey de los francos. Tras la muerte de Huga, su hijo Teodorico I (fruto de una relación con una concubina) es coronado rey pero Amalaberga convence a su marido, Hermanfredo, con ayuda del guerrero Iring, que ella es quien debería heredar el reino. Estalla la guerra, y tras el triunfo de los francos de Teodorico en el campo de batalla en Runibergun, los turingios retroceden hasta la fortaleza de Scithingi (hoy Burgscheidungen).

Los francos reciben ayuda de los recién llegados sajones que buscan un asentamiento, y desencadenan una sangrienta batalla en Scithingi. Tras la muerte de muchos guerreros, Irminfrid envía a Iring como mensajero a Teodorico para concertar la paz. Los reyes llegan a un acuerdo, matar a los sajones, pero ellos ya estaban advertidos y arrasan Scithingi durante la noche y matan a todos los adultos. Sólo Irminfrid y su familia logran escapar. Durante tres días los sajones celebran la victoria y regresan con Teodorico que les ofrece el país.

Por orden de Teodorico, Iring convence a Irminfrid y regresa a la corte de los francos. Cuando Irminfrid se arrodilla frente a Teodorico, Iring lo asesina. Teodorico lo destierra, ya que por su acción se ha convertido en despreciable ante todos los hombres y no quiere ser partícipe del crimen. Iring anuncia que Teodorico pagará también por el crimen y vengar a su antiguo maestro, mata al rey y colo el cadáver de Irminfrid sobre el de Teodorico, por lo que él será victorioso en la muerte por lo menos y se va.

Viduquindo finaliza su relato dudando de la veracidad de los hechos, pero menciona que la Vía Láctea se la denomina la «calle de Iring» hasta aquel momento. Una alusión a la conversión cristiana de lo sajones bajo Carlomagno le lleva hasta los primeros duques sajones y detalles del reinado de Enrique I el Pajarero.

Libro II
El segundo libro se inicia con la elección de Otón I del Sacro Imperio Romano Germánico como rey del imperio, amenaza de levantamientos contra su autoridad, omitiendo los hechos en Italia y acabando con la muerte de su esposa Edith de Wessex en 946. Dedica su obra a Matilda, hija de Otón I y abadesa de Quedlinburg, descendiente del caudillo sajón Viduquindo.

Libro III
El libro relata la historia de Liudolfo de Suabia y la campaña del emperador Otón I sobre Franconia.

Referencias

Ediciones y traducciones
Bauer, Albert and Reinhold Rau (eds and trs.). "Die Sachsengeschichte des Widukind von Korvei." In Quellen zur Geschichte der sächsischen Kaiserzeit. Freiherr-vom-Stein-Gedächtnisausgabe 8. Darmstadt, 1971 (5th print: 2002). 1-183. (alemán).
Rotter, Ekkehart and Bernd Schneidmüller (eds. and trs.). Die Sachsengeschichte. Stuttgart: Reclam-Verlag, 1981. ISBN 3-15-007699-4. (alemán)
Hirsch, Paul and H.-E. Lohmann (eds.), Die Sachsengeschichte des Widukind von Korvei. MGH Scriptores rerum Germanicarum in usum scholarum 60. Hanover, 1935. Available online from the Digital Monumenta Germaniae Historica
Waitz, G. MGH Scriptores. Hanover and Berlin, 1826.
Metelmann, Ernst (tr.). Chroniken des Mittelalters: Widukind, Otto von Freising, Helmold. Munich, 1964. introducción de Anton Ritthaler. (alemán)
Wood, Raymond F. (tr.). "The three books of the deeds of the Saxons, by Widukind of Corvey, translated with introduction, notes, and bibliography." Dissertation. University of California, Los Angeles, 1949. (inglés)
Schottin, Reinhold (tr.) and Wilhelm Wattenbach (intro.). Widukinds Sächsische Geschichten. Die Geschichtschreiber der deutschen Vorzeit 33. Berlín, 1852. (alemán)

Bibliografía
Hartke, Adrian. Die Res gestae saxonicae  von Widukind von Corvey: Sachsengeschichte und Fürstenspiegel. GRIN Verlag, 2005. ISBN 978-3-638-67456-0.
Beumann, Helmut. Widukind von Korvey. Untersuchungen zur Geschichtsschreibung und Ideengeschichte des 10. Jahrhunderts. Weimar, 1950. The classic study of Widukind and the Res gestae.

Otras fuentes (extractos)
Althoff, Gerd. "Widukind von Corvey. Kronzeuge und Herausforderung." Frühmittelalterliche Studien 27 (1993): 253-72.
Bagge, Sverre. Kings, Politics, and the Right Order of the World in German Historiography c. 950-1150. Studies in the History of Christian Traditions 103. Leiden et al.: Brill, 2002. Chapter 1.
Beumann, Helmut. "Historiographische Konzeption und politische Ziele Widukinds von Corvey." In: La storiografia altomedievale (1970). 857-94.
Vester, Helmut. "Widukind von Korvei - ein Beispiel zur Wirkungsgeschichte Sallusts." Altsprachlicher Unterricht 21.1 (1978): 5-22.

Enlaces externos
 Res gestae saxonicae sive annalium libri tres – Texto en Latín (MGH) Bibliotheca Augustana
 ed. 1532, Witichindi Saxonis Rerum Ab Henrico Et Ottone In Impp. Gestarum Libri III, Basilea.
 ed. 1577, Annales Witichindi Monachi Corbeiensis, Familiae Benedictinae, Fráncfort.
 Texto bilingüe latín - francés en el sitio de Philippe Remacle (1944 - 2011): Libros 1, 2 y 3.

Manuscritos del siglo X
Literatura de Alemania del siglo X
Crónicas germanas

de:Res gestae Saxonicae


Children of the Corn este o serie de filme de groază care începe cu Children of the Corn (De veghe în lanul de porumb), lansat în 1984 de New World Pictures. După lansarea celui de-al doilea film Children of the Corn II: The Final Sacrifice (De veghe în lanul de porumb 2: Sacrificiul final, 1992) și cumpărarea francizei de către Dimension Films, producțiile ulterioare au fost eliberate direct pe video și au ajuns să nu aibă nicio continuitate narativă, începând cu Children of the Corn III: Urban Harvest (1995). În 2009, a apărut un film TV  o refacere a filmului original, acesta a fost lansat pe rețeaua Syfy via Fox 21 Television.

Filme

Fundal
Bazat pe o povestire scurtă omonimă de Stephen King, primul film Children of the Corn prezintă un cuplu care este asediat de copii misterioși într-un mic oraș fictiv denumit Gatlin, Nebraska, iar continuarea sa începe imediat după evenimentele din primul film, concentrându-se în schimb asupra unui reporter și pe fiul său care investighează evenimentele primului film.

Începând cu cel de-al treilea film, Dimension a ales să producă filme de sine stătătoare neconectate narativ unul cu altul. Cel de-al treilea film prezintă doi frați din Gatlin care sunt forțați să locuiască în Chicago după ce tatăl lor moare; fratele mai mic, sub influența copiilor din porumb (He Who Walks Behind the Rows), începe să cultive porumb într-un lot abandonat în spatele noii sale case, provocând un dezastru. Cel de-al patrulea film se întoarce într-un oraș rural din Nebraska, unde un tânăr student la medicină încearcă să descopere ce boală misterioasă îi lovește pe copiii din orașul său  natal; cel de-al cincilea film prezintă un grup de tineri care întâlnesc copiii din porumb, conduși de un om, Ezekiel, când stau peste noapte într-o fermă abandonată.

Lansare și distribuție
Primul Children of the Corn (1984) a fost distribuit de New World Pictures, având premiera în cinematografe în primăvara anului 1984. Continuarea sa, The Final Sacrifice (1992), a fost achiziționat pentru distribuire de către Miramax, având premiera în cinematografe în ianuarie 1992 sub sigla companiei Miramax, Dimension Films.

După distribuirea de către Dimension a filmului Children of the Corn II: The Final Sacrifice, compania a cumpărat drepturile de autor asupra francizei și au fost lansate numeroase continuări direct-pe-video, începând cu Children of the Corn III: Urban Harvest, lansat în 1995. După lansarea Revelation în 2001, o refacere pentru televiziune a filmului original a fost comandată de către  Dimension, dar în cele din urmă a fost distribută via Fox 21 Television Studios pe canalul Syfy în 2009.

În 2011, al nouălea film al francizei, Genesis, a fost lansat direct-pe-video sub sigla Dimension's Extreme.

Rezultate Box office

Home media
Întreaga franciză a fost lansată sub diverse formate home media. În timp ce toate cele nouă filme au fost lansate pe DVD, doar primele șapte filme au fost lansate pe VHS înainte ca formatul VHS să fie eliminat treptat. În plus, Children of the Corn (1984), Children of the Corn III: Urban Harvest, Children of the Corn V: Fields of Terror și Children of the Corn 666: Isaac's Return și Children of the Corn: Genesis au fost disponibile pe discuri Blu-ray.

Vezi și
Dimension Films

Referințe și note

Bibliografie

Legături externe
 Children of the Corn I, II, III, IV, V, VI, VII at the Internet Movie Database.

Serii de filme de groază
Lucrări inspirate de Stephen King

Children of the Corn (serie de filme)


A Capela do Nazareno é um edifício religioso católico, com o estatuto de capela, localizado no centro histórico de Pontevedra (Espanha), na Rua Duque de Tetuán, em frente ao Teatro Principal.

História
A capela tem as suas origens no século XIV. Acredita-se que pertencia à igreja paroquial de São Bartolomeu o Velho, que estava situada neste lugar, ocupando o espaço do actual Teatro Principal. Outra teoria é que pode ter pertencido ao pazo da família Mendiño, uma vez que a torre medieval se situava mesmo ao seu lado. Os grandes silhares da antiga torre ainda hoje podem ser vistos neste edifício. Do outro lado da capela havia em tempos uma rua, agora murada por uma casa com uma varanda.

A capela que originalmente existia neste local chamava-se Capela das Emparedadas (Capela das Mulheres Muradas). Era assim chamada porque as mulheres piedosas estavam ali fechadas e depois de entrarem, selavam a porta com paredes, excepto por uma pequena fenda pela qual eram administrados os sacramentos e a comida. De acordo com Xosé Filgueira Valverde, esta rua já era conhecida como a Rua das Emparedadas em meados do século XIII.

O culto de Jesus de Nazaré tem mais de 100 anos de história em Pontevedra. Não se sabe exactamente quando começou, mas no início do século XX, a rua Duque de Tetuán onde se encontra a capela chamava-se Rua de Jesús Nazareno e a capela já atraía milhares de devotos.

Descrição
A capela, que se crê ter sido a antiga sacristia do antigo templo de São Bartolomeu o Velho, foi mencionada várias vezes no final da Idade Média como um pequeno edifício com uma pequena imagem de pedra da Virgem Maria embutida na sua fachada.

É uma pequena capela e está ligada a outros edifícios pelas paredes das extremidades. As paredes são feitas de silhares de granito e o telhado é feito de madeira e telhas galegas. A porta de entrada, localizada no lado sul, tem um arco abatido. Mais tarde, foram esculpidas molduras superiores e inferiores para a adaptar ao estilo barroco, uma vez que a capela é de origem medieval. Ao lado da porta há um vão. A capela tem uma pequena imagem de pedra da Virgem embutida na sua fachada.

A capela é muito popular e é frequentemente visitada no dia do Nazareno para pedir as três graças: saúde, trabalho e amor. A primeira sexta-feira de Março é o único dia em que a capela está aberta. No resto do ano, só é possível invocar o Nazareno do exterior, através da porta com barras.

No interior encontra-se um retábulo barroco de três secções, com a imagem de Jesus o Nazareno Há também uma imagem de Nossa Senhora das Dores. A imagem do Nazareno a cujo culto é dedicada vem de Madrid.

Os conventos de São Francisco e Santa Clara da cidade também conservam imagens do Nazareno que são veneradas em Pontevedra.

Referências

Ver também

Bibliografia

Artigos relacionados
 Arquitetura barroca
 Jesus

Ligações externas
 Capela do Nazareno no site Turismo Rías Baixas
 Capela do Nazareno no site Cityplan

Igrejas e conventos de Pontevedra
Arquitetura barroca na Espanha
Capelas da Espanha

Capela do Nazareno


Norma ne-imperativă este acea normă juridică a cărei conținut poate să nu fie luată în considerare în sfera de acțiune a principiului juridic autonomia de voință. Perimetrul său normativ se reduce astfel, la cazurile în care indivizii intre ei, nu stabilesc reguli distincte fata de cele dispuse în mod legal.

Trebuie adăugat faptul că acest tip de norme sunt caracteristice materiei juridice , parcelă juridică predominată de voința liberă a indivizilor la momentul când operează stabilirea de raporturi juridice intre ei. În orice caz, cea mai mare parte a doctrinei este de acord că are o aplicare pur și simplu nulă, în domeniul materiei juridice numite Drept Public.

Cu toate acestea, există autori care susțin că "norma ne-imperativă" ar opera și în Dreptul Public, acolo unde există, de asemenea, o anumită marjă în care și-ar face simțit prezența conceptul autonomia de voință. În orice caz, această poziție tinde să fie respinsă prin trimiterea la confuzia care se face între capacitatea ne-imperativă și norma ne-imperativă. Astfel, distincția între aceste concepte dă naștere la o anume controversă doctrinală.

Vezi și
 Autonomia de voință

Termeni juridici

Norma ne-imperativă


إتيين دريوتون   (1889، فرنسا – 1961، إيطاليا) كان عالم مصريات فرنسي، وعالم آثار، ألف العديد من الكتب ويعتبر من أشهر علماء المصريات. دريوتون أسهم في حل الكثير من شيفرات الكتابات الهيروغليفية، كما أنه واضع أسس علم الآثار القبطية.

تولى دريوتون عام 1936 منصب مدير عام في المتحف المصري.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من نانسي
تاريخ قبطي
علماء آثار فرنسيون
علماء آثار في القرن 20
علماء مصريات فرنسيون
مواليد 1889
مواليد في نانسي
وفيات 1961

إتيين دريوتون


Departamentele  Nicaraguei (în spaniolă, departamentos) constituie subdiviziunile teritoriale de ordin întâi ale țării. Departamentele sunt în număr de 15, la care se adaugă două regiuni autonome. Departamentele și regiunile autonome includ, de asemenea, mai multe municipalități din Nicaragua.

Departamentele și regiunele autonome conțin mai multe subdiviziuni de ordin doi, comune și municipalități.

În 1986, noua constituție a țării a recunoscut autonomia departamentului (de atunci) Zelaya, care a inclus partea estică a țării. Departamentul a fost împărțit apoi în două regiuni autonome, administrate de un guvernator și un consiliu regional.

Lista departamentelor

Departamentele statului Nicaragua

Statul Nicaragua este divizat în 15 departamente și două regiuni autonome.

{|  border="1" cellspacing="0" cellpadding="5" width="100%" style="border-style:dotted; border-collapse:collapse;"
!width="5%" align=center bgcolor="#778899" | #
!width="35%" align=left bgcolor="#778899" | Departament
!width="30%" align=left bgcolor="#778899" | Reședința
!width="30%" align=left bgcolor="#778899" |
|-
|
 1 || Boaco || Boaco || rowspan="17" valign="top" |
|-
|
 2 || Carazo || Jinotepe
|-
|
 3 || Chinandega || Chinandega
|-
|
 4 || Chontales || Juigalpa
|-
|
 5 || Estelí || Estelí
|-
|
 6 || Granada || Granada
|-
|
 7 || Jinotega || Jinotega
|-
|
 8 || León || León
|-
|
 9 || Madriz || Somoto
|-
|
 10 || Managua || Managua
|-
|
 11 || Masaya || Masaya
|-
|
 12 || Matagalpa || Matagalpa
|-
|
 13 || Nueva Segovia || Ocotal
|-
|
 14 || Rivas || Rivas
|-
|
 15 || Río San Juan || San Carlos
|-
|
 16 || Regiunea Autonomă a Atlanticului de Nord || Puerto Cabezas
|-
|  17 || Regiunea Autonomă a Atlanticului de Sud || Bluefields
|}

Alte articole
 Departament
 Nicaragua

Note

Legături externe
 Departments of Nicaragua
 Instituto Nicaragüense de Fomento Municipal

Nicaragua

Departamentele Nicaraguei


Thomas Wilking (* 2. Januar 1956 in Dortmund) ist ein ehemaliger deutscher Leichtathlet, der sich auf die 800- und 400-Meter-Distanz spezialisiert hatte. Bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften 1981 in Grenoble belegte er beim 800-Meter-Lauf den 6. Platz.

Berufsweg
Parallel zu seiner Sportlerlaufbahn studierte Wilking Kommunikationswissenschaft in Münster, promovierte 1988 mit der Dissertation Strukturen lokaler Nachrichten. Eine empirische Untersuchung von Text- und Bildberichterstattung und betätigte sich als Journalist. Von 1988 bis 1999 war er Redakteur bei der Fachzeitschrift buchreport. Nach einer Tätigkeit in einer PR-Agentur ist er seit 2006 Chefredakteur von buchreport.

Sportliche Laufbahn
1979 wurde Wilking Deutscher Vizemeister über 800 Meter. Bei den Deutschen Hallenmeisterschaften holte er sich 1980 und 1983 den Meistertitel sowie 1981 die Vizemeisterschaft.
1982 wurde Wilking in der 4-mal-400-Meter-Staffel Deutscher Meister als auch Deutscher Hallenmeister mit Mark Henrich, Jörg Vaihinger, Hartmut Weber und ihm jeweils an dritter Position.

Vereinszugehörigkeit
Bis 1983 startete er für den OSC Dortmund, danach für den VfL Kamen.

Persönliche Bestleistungen
 800 m: 1:46,76 min, 10. Juni 1980, Warschau
 Halle: 1:47,84 min, 16. Februar 1985, Dortmund
 1000 m: 2:21,16 min, 7. Juli 1981, Arnsberg

Weblinks

Einzelnachweise

800-Meter-Läufer (Deutschland)
400-Meter-Läufer (Deutschland)
4-mal-400-Meter-Staffel-Läufer (Deutschland)
Deutscher Meister (Leichtathletik)
Deutscher
Geboren 1956
Mann

Thomas Wilking