Della ragion di Stato (De la raison d'État) est un traité de théorie politique de Giovanni Botero, publié à Venise en 1589. Giovanni Botero est le premier auteur d'un traité de la raison d'État. À ce titre, il ouvre un débat qui se prolongera pendant toute la première moitié du .

Description
Voyant qu'on abusait et de l'Histoire de Tacite et des maximes de Machiavel au détriment des nations, Botero résolut de tracer un art politique d'après les véritables principes du christianisme, qu'il considérait comme étant ceux de la justice et de l'humanité. Il envisage les hommes tels qu'ils devraient être et, dans cette hypothèse, il imagine un système parfait de société ; on ne peut l'accuser néanmoins d'avoir fait une utopie. C'est un esprit sage, supérieur et connaissant mieux les cours de son temps que Machiavel lui-même. Botero veut qu'on apprenne à diriger les opinions erronées, les passions même qui répugnent à la morale, au lieu de les persécuter inutilement. Les passions égoïstes sont parfois des stimulants plus énergiques que la vertu toute pure. Ecclésiastique, il attaque les vices de l'Église ; il n'accorde au clergé d'autre autorité que celle qui dérive de la modération et du désintéressement. Parlant des peines, il se rencontre avec les réformateurs modernes du code criminel : il veut la peine de mort très-rare et un châtiment afflictif et infamant à la fois. Examinant l'art de la guerre, il en borne l'usage à la défense de l'État ; si elle a tout autre but, la guerre est l'art des brigands et des assassins. Botero préfère l'infanterie à la cavalerie et se prononce contre les armées nombreuses, qui ne peuvent être ni bien commandées ni bien entretenues. Il propose l'institution d'une milice nationale, qui se rendrait utile en temps de paix par l'exécution de grands travaux publics, si toutefois une milice est nécessaire. Admettant les forces maritimes, il borne leur emploi à la défense des ports et à la protection du commerce, et les proportionne à l'étendue et à la puissance des États. Botero traite ensuite un sujet tout à fait nouveau pour son temps, l'économie politique. Il exprime des opinions aussi hardies que justes en parlant de la richesse des nations. Il définit le luxe : la préférence donnée aux objets agréables sur les objets utiles ou nécessaires. Quand ce vice est poussé à l'excès et que les fortunes s'accumulent dans les mains d'une caste privilégiée, la population doit nécessairement décroître. L'oisiveté étant la principale cause de la misère et de la faiblesse des peuples, les gouvernements doivent encourager l'agriculture. Le commerce, lien commun des sociétés, est aussi le moyen le plus propre à utiliser le superflu des denrées nationales ou à écarter la disette. La seule exportation nuisible à l'industrie d'un peuple est celle des denrées brutes ou matières premières, surtout si ce peuple peut les manufacturer lui-même. Attaquant comme pernicieux les vastes domaines des souverains et les trésors royaux, il met la richesse du prince dans la richesse de ses sujets. Les impositions personnelles et mobilières lui paraissent odieuses ; il condamne avec force les impositions en nature. Reconnaissant l'influence des climats, il en fixe les limites d'après la morale et la politique. Il attend le bien des bonnes institutions fondées sur la justice et l'intérêt. Il veut qu'on remédie à la longueur des formalités judiciaires. Voyant dans les parcs seigneuriaux autant de terres perdues pour la fortune nationale et voulant atténuer les vices de l'institution de la noblesse, Botero propose de distribuer des terres à tous les citoyens. Il regarde les véritables savants comme les instituteurs et les maîtres de l'esprit public, et déclare qu'un bon gouvernement doit avant tout les consulter et les respecter. Penseur profond, il calcule la puissance réelle des empires et il prévoit leurs destinées ; ainsi il annonce la décadence de l'Empire ottoman et de l'Espagne. Le premier, il propose l'équilibre politique de l'Europe, pour avoir une paix sûre et durable.

Les Italiens placent Botero à un rang plus élevé que Montesquieu ; mais toute comparaison tombe par cela même que l'auteur de l'Esprit des lois prend les hommes tels qu'ils sont. Botero peut quelquefois disputer à Machiavel le premier rang ; il a une connaissance plus profonde des intérêts et des ressources des peuples à son époque ; il traite avec quelque étendue de l'économie politique, de laquelle Machiavel ne parle pas. Plus occupé de ses idées que de la manière de les exprimer, Botero se répète ; clair et dégagé de toute affectation, il est quelquefois diffus et incorrect. Son livre compte un très grand nombre d'éditions et de traductions ; il a été traduit trois fois en français (Paris, 1599, 1606 et 2014).

Notes et références

Bibliographie

 .
 Marc Lebiez, « Le premier théoricien de l'État », Quinzaine littéraire, n° 1106, juin 2014.
 Robert Maggiori,« L'État de choc de Giovanni Botero. Le pouvoir justifié par sa seule survie », Libération, 26 mars 2014.
 Benoît Schneckenburger, « De la raison d'État ou l'art de dominer [à propos de  : « De la raison d'État (1589-1598) », de Giovanni Botero. Éditions Gallimard, 2014, 432 pages, 32 euros.] », L'Humanité, 18 septembre 2014.
 Roger-Pol Droit, « Des génies dans les placards », Monde des Livres, vendredi 4 avril 2014, p. LIV8
 Paolo Carta, « Giovanni Botero, De la raison d'État (...) », Bruniana e Campanelliana, Ricerche filosofiche e materiali storico - testuali, 2014, XX, nᵒ 2, pp. 632-633.
 Laurent Baggioni, « La raison du texte », Revue française de science politique, 2015, vol. 65, nᵒ 4.

Éditions

 BOTERO G., De la raison d'État (1589-1598), Édition, traduction et notes de P. Benedittini et R. Descendre, Introduction de R. Descendre, Paris, Gallimard, 2014, pp. 423 ("Bibliothèque de philosophie") .

Essai du XVIe siècle
Essai en italien
Œuvre de philosophie politique
Littérature juridique
Histoire des idées politiques
Sociologie du droit

Della Ragion di Stato


يعقوب أبو الصبر المستمسك بالله بن عبد العزيز أبي المعز المتوكل على الله الثاني، أحد خلفاء الدولة العباسية في القاهرة، تولى الحكم في (1497م - 903 هـ) وخُلع في (1516م - 921 هـ) وأعيد سنة 922 هـ لمدة عام بتفويض من إبنه محمد المتوكل على الله وتوفي سنة (1521م - 927هـ).

المراجع

خلفاء عباسيون في القرن 15
خلفاء عباسيون في القرن 16
سنة الولادة غير معروفة
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
وفيات 1521

يعقوب المستمسك بالله


Alan Shepherd (28 September 1935 – 16 July 2007) was a British Grand Prix motorcycle road racer. His best seasons were in 1962 and 1963, when he rode a Matchless to finish in second place in the 500cc world championship, both times to Mike Hailwood. Shepherd was a three-time winner of the North West 200 race in Northern Ireland and finished on the podium twice at the Isle of Man TT.

Motorcycle racing career

Shepherd was born in Keswick, Cumbria. His family moved to Cartmel at the outbreak of World War II. His first motorcycle was a Royal Enfield Bullet earned from a job doing a milk round with his father. He later moved to Bradford where he served as an apprentice cabinet maker. Shepherd was a member of the Royal Signals Motorcycle Display Team during his National Service.

In 1956, Shepherd was persuaded to compete in the Isle of Man TT. He rode his own motorcycle to the dock in Liverpool and took the ferry to the Isle where, he finished in an impressive third place in the Clubmans Junior TT at the 1956 Isle of Man TT. Shepherd won the 1958 Junior Manx Grand Prix riding an AJS. He scored a double victory at the 1962 North West 200 when he claimed first place results in the 350cc and 500cc classes.

Shepherd's greatest success came when he joined the East German MZ factory racing team led by their lead Development Engineer Walter Kaaden, known for his groundbreaking work in two stroke engine technology. Although MZ provided him with a motorcycle, the impoverished factory struggled to provide much support and, he competed while functioning as his own mechanic. Despite competing on a limited budget, Shepherd managed to finish the 1964 250cc world championship season in third place behind the powerful Yamaha and Honda teams represented by Phil Read and Jim Redman.

In 1964 when a resident of Grange-over-Sands, Lancashire, England, he was allowed to keep his MZ 125 cc single cylinder and MZ 250 cc twin cylinder machines as part of his earnings due to currency difficulties with East Germany. He offered these two MZ for sale through Motor Cycle, a UK weekly magazine.

Shepherd retired in 1965 after recovering from a head injury suffered in late 1964 when testing a works Honda in preparation for the 1964 Japanese Grand Prix. He told Motor Cycle's David Dixon in June 1965 that – whilst he felt fully recovered – he no longer had the confidence to be a top-runner, and would not ride Hondas unless he could give the best possible performance.

He died peacefully at Summerhill Nursing Home, Kendal, Cumbria in July 2007, with a funeral service at Cartmel Priory followed by cremation at Lancaster.

Motorcycle Grand Prix results

(key) (Races in italics indicate fastest lap)

References

1935 births
2007 deaths
English motorcycle racers
Isle of Man TT riders
People from Cartmel
People from Grange-over-Sands
Sportspeople from Kendal
People from Keswick, Cumbria
Sportspeople from Bradford
125cc World Championship riders
250cc World Championship riders
350cc World Championship riders
500cc World Championship riders
Sportspeople from Cumbria

Alan Shepherd


Aderus sandakanus é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por George Charles Champion em 1920.

Distribuição geográfica
Habita no Bornéu.

Referências

sandakanus
Fauna do Bornéu
Coleópteros descritos em 1920
Espécies descritas por George Charles Champion

Aderus sandakanus


Greater Netherlands () is an irredentist concept which unites the Netherlands, Flanders, and sometimes Brussels. Additionally, a Greater Netherlands state may include the annexation of the French Westhoek, Suriname, formerly Dutch-speaking areas of Germany and France, or even the ethnically Dutch and/or Afrikaans-speaking parts of South Africa, though such variants are mostly limited to far-right groups. A related proposal is the Pan-Netherlands concept, which includes Wallonia and potentially also Luxembourg.

The Greater Netherlands concept was originally developed by Pieter Geyl, who argued that the "Dutch tribe", encompassing the Flemish and Dutch people, only separated due to the Eighty Years' War against Spain in the 16th century. While Geyl—an outspoken anti-fascist—argued from a historical and cultural perspective, the fascist Verdinaso and Nazi movements built upon the idea of a Greater Netherlands during the 1930s and 1940s with a focus on ethnic nationalism, a concept still prominent among some on the far-right. Other 21st century proponents of the Greater Netherlands concept include moderates in Belgium and the Netherlands who seek to elevate the Benelux ideal to a more centralized political union.

Public support for a union of Flanders and the Netherlands is relatively small, especially in Flanders, where Flemish independence is seen as the main alternative to the Belgian state.

Table

{| class="wikitable"
! Subdivision
! Area km2
! Population
! GDP
|-
|  || 41,865 || 17,933,600 || €871 billion
|-
| |  || 13,522 || 6,629,143 || €296 billion
|-
| Greater Netherlands || 53,387 || 24,562,743 || €1.167 trillion
|-
|}

Terminology
The potential country is also known as Dutchland (Dietsland), which incorporates the word Diets – an archaic term for (Middle) Dutch. This label was popular until the Second World War, but its associations with collaboration (especially in Flanders) meant that modern supporters generally avoid using it. The ideology is often labeled as Greater Netherlandism (Groot-Nederlandisme). Dutch Movement (Dietse Beweging) is another term often used for the movement, while in literature it is often called the Greater Netherlands Thought (Grootnederlandse Gedachte).

Greater Netherlandism is often confused with the Orangist movement in Belgium which fought for the reunification of the United Kingdom of the Netherlands after Belgian Independence. While many Orangists are Greater Netherlandists, the Orangists mainly focus on restoring Orange-Nassau's control over the South often for legitimist reasons.

The Prince's Flag is sometimes used by both Orangist and Greater Netherlandic groups due to its use by supporters of William I of Orange during the Eighty Years' War, who led the revolt of the Low Countries against the Spanish. During this rebellion the Dutch-speaking regions of the Low Countries, encompassing modern day Flanders and the Netherlands, banded together under the Union of Utrecht, the precursor to the modern Dutch state. The flag was also used by the Dutch Republic and United Kingdom of the Netherlands. Today the flag is generally associated with the far-right in the Netherlands.

 Pan-Netherlands

"Pan-Netherlands" () is another term that was used for the theoretical Greater Netherlands state, but this term is now used mainly for the movement that aims to unite all of the Low Countries (Benelux) as a single multilingual entity, also including Wallonia and Luxembourg.

History
The first proposals to unite the Southern Netherlands with the Dutch Republic to form a greater Dutch-speaking state were made following the outbreak of the French Revolution in 1789. The concept was realized following the Napoleonic Wars in 1815 when the Congress of Vienna established the Kingdom of the Netherlands from the territories of the former Dutch Republic and Austrian Netherlands. Following the independence of Belgium in 1830, the 1860s saw renewed Flemish interest in a united Dutch-speaking state as some Dutch-speaking Belgian citizens opposed the privileged positions held by the French-speaking bourgeoisie. By the end of the 19th century the Greater Netherlandic movement had emerged alongside the Flemish Movement in response to the subordination of the Dutch-speaking population in Belgian government and public life. 'Waar Maas en Schelde vloeien' (also known as 'Het Lied der Vlamingen') is a popular Greater Netherlandic song written around this time by Peter Benoit and Emmaniel Hiel. In 1895 nationalists from both Belgian Flanders and the Netherlands created the Greater Netherlandic General Dutch Union ( (ANV)) for the purpose of stimulating cooperation between Belgian Flanders and the Netherlands, a role it continues to hold.

The German occupation of Belgium during World War I further intensified the conflict between the nation's Walloon and Flemish communities. Seeing the linguistic division of Belgium as a means of facilitating its occupation, the Germans employed Flamenpolitik to divide the administration of Belgium between French and Dutch-speaking authorities.. This resulted in a surge in the popularity of the ANV in both Flanders and the Netherlands, with a group of more radical students founding the Dutch Student Association (). Even the BWP—the first Belgian socialist party—had a considerable number of Greater Netherlandists among their ranks in Antwerp, including Maurits Naessens.

Occupations of Belgium and the Netherlands by Nazi Germany during World War II resulted in the belief within nationalist circles that a Greater Netherlands state could be achieved through collaboration with the German occupiers. While their administration of Belgium was divided along linguistic lines in a policy similar to Flamenpolitik, the German Nazis did not seek to combine Flanders with the Netherlands. They instead sought either the establishment of a Pan-Germanist union of the ethnically Germanic Dutch speakers with Germany or a New Order in which both Belgium and the Netherlands would continue to exist as de jure independent German satellite states. The movement saw a drastic decline in popularity following the war due to its association with wartime collaborators in both countries, particularly due to the Flemish National Union (VNV) in Flanders and the National Socialist Movement in the Netherlands, though remains popular among some on the right of Flemish and Dutch politics.

 Political parties

The Belgian far-right party Vlaams Belang voiced support for the idea, since they see the formation of a "Federation of the Netherlands" as a logical and desirable consequence of a Flemish secession from Belgium. In 2021, the leader of the Flemish Nationalist N-VA, Bart De Wever argued in Trends Talk on Kanaal Z that the next step after Belgian Confederalism should be a union of Flanders and The Netherlands, which led to a resurgence in discussions on the topic.

In the Netherlands it is on the agenda of two major political parties, the far-right Party for Freedom (PVV) and Forum for Democracy (FvD). On 12 May 2008, Dutch politician Geert Wilders (PVV) said in De Telegraaf'' that he was interested in the possibility of unifying the Netherlands and Flanders. Wilders proposed that, in accordance with previous polls, referendums should be held in the Netherlands and Flanders on the merger. He argued that he was not planning to impose unification on the Flemish, but stated that then-Dutch Prime Minister Jan-Peter Balkenende needed to discuss the subject with his Flemish colleagues, which Balkenende refused. Thierry Baudet of the far-right Forum for Democracy also voiced support saying he "welcomes" Flanders in their kingdom even arguing that Flanders "actually belongs to us" when asked about it at a conference.

Smaller Greater-Netherlandic groups are the Dutch political party Nederlandse Volks-Unie (NVU) and the Belgo-Dutch Voorpost.

Opinion polling
Although it hasn't been a major political issue in the Netherlands for quite some time, in 2007, a poll indicated that two-thirds of the Dutch population would welcome a union with Flanders. Another poll published by RTL4 found that 77% of respondents living in the Netherlands would support a Greater Netherlands.

In Flanders, support for the idea is less clear. A 1999 study by Jaak Billiet of the Catholic University of Leuven showed that 1 to 2% of Flemish people were in favor of the idea. Non-representative opinion polls on the internet have since proven less clear, with between 2% and 51% of respondents supporting unification with the Netherlands. While the prevailing Dutch view on unification is it being a means of territorial expansion, the Flemish have expressed fears of being culturally assimilated into the larger and more populous Netherlands.

Although, due to the difficulties experienced in the 2007 Belgian government formation and to a lesser extend during the 2019–2020 Belgian government formation and the victory of both Flemish separatist parties; New Flemish Alliance and Vlaams Belang, in those elections, the discussion on Flanders seceding from Belgium became relevant again. Neither of the separatist parties openly supports a "Greater Netherlands" however, presidents of both parties (Tom Van Grieken and Bart De Wever) spoke out in favour of a Greater Netherlands after Flemish independence.

See also
Bakker-Schut Plan
Benelux
Burgundian Netherlands
Flemish movement
Low Countries
Orangism
Partition of Belgium
Rattachism; A similar movement in Wallonia aiming for unification with France
Seventeen Provinces
Union of Utrecht
United Kingdom of the Netherlands

References

Further reading

Ham, L.J. Voeten vegen: Eenheid en verschil in het grootnederlandse discours van De Toorts (1916-1921) (2008)

Flanders
Geography of the Netherlands
Politics of the Netherlands
Netherlands
Flemish Movement
Belgium–Netherlands relations

Greater Netherlands


قرية رابا هي قرية فلسطينية في محافظة جنين تقع بين مدينتي جنين وطوباس وتطل على غور الأردن. رابا تقع إلى الجنوب الشرقي من مدينة جنين، وتبعد عنها 19كم.

التسمية
سميت القرية بهذا الاسم نسبة لموقعها على ربوة أو رابية (جبل) حيث تعد القرية أعلى قرى محافظة جنين ، وتشير بعض الراويات أن سبب التسمية نسبة لمقام أثري موجود بالقرية يسمى مقام النبي رابين.

الموقع
تتبع هذه القرية لمدينة جنين إلى الجنوب الشرقي منها وتبعد عنها حوالي 19كم، ترتفع 500 متراً عن سطح البحر.وتبلغ مساحة أراضيها 25642 دونما منها حوالي 12 الف دونم احراش، تحدها من الشمال المغير وجلقموس و المطلة، ومن الغرب الجامعة العربية الأمريكية والزبابدة والكفير، ومن الجنوب عقابا وطوباس ، فيما يحدها من الشرق غور الأردن.

السكان
قُدر عدد سكانها في عام 1922(415) نسمة وعام 1945 قدروا (870) نسمة، وفي عام 1967 حوالي (1000) نسمة وعام 1987 حوالي (1600) نسمة، وفي عام 1997 بلغوا (2267) نسمة وحالياً يبلغ عدد سكانها حوالي 4000 نسمة.

مراجع

بلديات فلسطين
قرى الضفة الغربية
قرى وبلدات محافظة جنين
محافظة جنين
بلديات دولة فلسطين

رابا


Der Metzerterbaach ist ein gut drei Kilometer langer Bach in der  wallonischen Provinz Luxemburg und ein rechter Zufluss der Attert.

Verlauf
Der Quelltopf des Metzerterbaaches befindet sich am Ostrand des gleichnamigen Ortes auf einer Höhe von etwa  Der Bach fließt zunächst unterirdisch etwa sechzig Meter ostwärts und taucht dann westlich der
Chaussée Romaine an der Oberfläche auf, um gleich danach wieder im Untergrund zu verschwinden. Sein Weg führt nun unterirdisch verrohrt in Richtung Nordwesten, parallel zur Rue des Trois Fontaines. Nördlich der Dräiburegaas kommt er wieder ans Tageslicht und wird dort auf seiner linken Seite von einem kleinen Zulauf gestärkt. Der Metzerterbaach fließt nun durch Grünland und bildet einen kleinen Teich, in welchen außer ihm noch zwei weitere kleine Bäche einmünden. Der Metzerterbaach läuft dann etwa einhundert Meter nordwestwärts, biegt danach nach Norden ab und bewegt sich nunmehr durch eine Feuchtwiese. Gut dreihundert Meter bachabwärts stärkt ihn auf seiner rechten Seite ein kleines Wiesenbächlein. Der Metzerterbaach spaltet sich kurz darauf in zwei Arme auf. In den linken Hauptarm mündet etwa hundertfünfzig Meter später ein Waldbach und etwa auf gleicher Höhe in den rechten Nebenarm ein Wiesengraben. Ungefähr dreihundert Meter weiter nördlich fließen die beiden Arme wieder zusammen. Der vereinigte Bach läuft nun nordwestwärts am Ostrand vom Därheck entlang und mündet schließlich südwestlich von Attert, direkt westlich vom Schadeck, auf einer Höhe von etwa  in die Attert.

Einzelnachweise

Attert

Metzerterbaach


'Američki lotos (lat. Nelumbo lutea), vodena trajnica, jedna od dviju priznatih vrsta iz roda lotosa, porodica orašinčevke. Ova vrsta raste samo po Sjevernoj i Južnoj Americi i to po državama uz Meksički zaljev i na Antilima, a najsjevernije su joj stanište Tennessee i Illinois.

Sinonimi
 Cyamus flavicomus Salisb.
 Cyamus luteus (Willd.) Nutt.
 Cyamus mysticus Salisb.
 Cyamus nelumbo Sm.
 Cyamus pentapetalus (Walter) Pursh
 Cyamus reniformis Pursh
 Nelumbium codophyllum Raf.
 Nelumbium jamaicense DC.
 Nelumbium luteum Willd.
 Nelumbium pentapetalum (Walter) Willd.
 Nelumbium reniforme Willd.
 Nelumbo nucifera subsp. lutea (Willd.) Borsch & Barthlott
 Nelumbo nucifera var. lutea (Willd.) Kuntze
 Nelumbo pentapetala (Walter) Fernald
 Nymphaea pentapetala Walter

Vanjske poveznice

Izvori

Proteales

Američki lotos


අපේ ජන කවි අතර ටීකා සීපද නම් විශේෂයක් වේ. ගද්‍ය ලෙස වූ හෑල්ලක් වැනි කොටසකින්ද ඉන් ඉක්බිතිව සිවු පද රීතියට අනුව වූ කොටසකින්ද සැදුනු ටීකා සීපද වලින් බොහෝ විට ඉස්මතු වන්නේ හාස්‍ය රසයයි. ගැමි කර්මාන්ත වන පොල් අතු විවීම, කුරහන් ඇඹරීම, ලණු ඇඹරීම ආදියෙහි යෙදෙන කාන්තාවන් විඩාවෙන්, කර්කෂ බවින් මිදීමට ටීකා සීපද ගැයුවා යයි සිතිය හැක. හුදෙක් හාස්‍ය රසය ඉස්මතුවන මේ ගායනා වලට පිරිමින් ද එකතු වූහ. ශබ්ද නගා කරණ ගායනය හා යොදා ගන්නා පද වල ස්වරූපය නිසා ටීකා සීපද ගායනයෙන් විනෝදය නොඅඩුව ජනිත වූවාට සැක නැත. පෙර සඳහන් කරණ ලද කර්මාන්ත වලින් සමහරක් අදත් පැවතුනත්, ජන සංගීතය හදාරන්නන් පමණක් විෂය අනුබද්ධ ක්‍රියාකාරකමක් ලෙස ගයතොත් විනා, අද කාලයේ නම් ගැයෙන ටීකා සීපදයක් නැtha

pathum nissanka 18

kusal medis 13

dananjayada silva 75

සිංහල ටීකා සීපද


Çakmak, Eskişehir ilinin Günyüzü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Eskişehir iline 175 km, Günyüzü ilçesine 35 km uzaklıktadır.

Nüfus

Günyüzü'nün mahalleleri

Çakmak, Günyüzü


Se daba el nombre de expilación antiguamente, a imitación del Derecho romano, a la substracción u ocultación maliciosa de una herencia yacente, es decir, que no ha sido todavía aceptada por los herederos instituidos, señalando con esta sutileza una figura de delito distinta del hurto.

Referencias

Historia del derecho

Expilación


Calydorea, rod višegodišnjih, zeljastih i lukovičastih biljaka iz porodice Iridaceae porijeklom iz Južne Amerike. . Pripada mu 21 priznata vrsta.

Vrste
 Calydorea alba Roitman & A.Castillo
 Calydorea amabilis (Ravenna) Goldblatt & Henrich
 Calydorea approximata R.C.Foster
 Calydorea azurea Klatt
 Calydorea basaltica Ravenna
 Calydorea bifida Ravenna
 Calydorea campestris (Klatt) Baker
 Calydorea charruana Deble
 Calydorea cipuroides Klatt
 Calydorea crocoides Ravenna
 Calydorea gardneri Baker
 Calydorea longipes Ravenna
 Calydorea luteola (Klatt) Baker
 Calydorea minima Roitman & J.A.Castillo
 Calydorea minuana Deble & F.S.Alves
 Calydorea nuda (Herb.) Baker
 Calydorea pallens Griseb.
 Calydorea riograndensis Deble
 Calydorea undulata Ravenna
 Calydorea venezolensis (Ravenna) Goldblatt & Henrich
 Calydorea xiphioides (Poepp.) Espinosa

Sinonimi
 Botherbe Steud. ex Klatt
 Catila Ravenna
 Itysa Ravenna
 Roterbe Klatt
 Tamia Ravenna

Izvori

Iridoideae

Calydorea


Bryant–Denny Stadium is an outdoor stadium in the southeastern United States, on the campus of the University of Alabama in Tuscaloosa. It is the home field of the Alabama Crimson Tide football team of the Southeastern Conference (SEC).

Opened  in 1929, it was originally named Denny Stadium in honor of George H. Denny, the school's president from 1912 to 1932. In 1975, the state legislature added longtime head coach and alumnus Paul "Bear" Bryant to the stadium's name. Bryant led the Tide for seven more seasons, through 1982, and is one of the few in Division I to have coached in a venue bearing his name.

With a seating capacity of 100,077, it is the fourth-largest stadium in the Southeastern Conference, the eighth-largest stadium in the United States, and the tenth-largest stadium in the world.

Construction history
The replacement for Denny Field, Denny Stadium opened in 1929, with 6,000 in attendance for a 55–0 victory over Mississippi College on September 28. It was officially dedicated the following week at homecoming ceremonies against Ole Miss, a 22–7 Crimson Tide victory. Originally, the stadium had a capacity of 12,000—the lower half of the current stadium's east grandstand. However, President Denny initially envisioned a full bowl stadium capable of seating 66,000.

Before the 1937 season, permanent seats were built along the east sideline, increasing the capacity to 24,000.
Further expansions in 1946 (bleachers in both end zones), 1961 (new seats in west grandstand), and 1966 (both end zones fully enclosed, new seats in east grandstand) raised capacity to 31,000, 43,000, and 60,210, respectively. An upper deck was added to the west side in 1988 and raised the seating by nearly 10,000 to 70,123. During the construction, the Crimson Tide played its entire 1987 home schedule at Legion Field in Birmingham,  northeast of Bryant–Denny.

East upper deck (1998)
In September 1995, the University of Alabama System Board of Trustees approved the construction of the east upper deck. Designed by the architectural firm of Heery-Chambless-Adams, the construction was financed by the university and $4.65 million from the city of Tuscaloosa, the city of Northport, and Tuscaloosa County. The localities contributed to construction costs in return for the university pledging to move all Crimson Tide home games to Bryant–Denny and not play any at Legion Field.

The new upper deck provided 10,000 additional bleacher seats and 81 skyboxes on two levels—63 16-seat and 18 24-seat capacity boxes. In 1999, four additional skyboxes were built to bring the total number of skyboxes to 85. A JumboTron scoreboard with video display capabilities was erected in the south end zone and was at the time the largest in collegiate sports. Additionally, a new east side entrance tower, a brick facade and reception areas for the Scholarship and A-Club level patrons was also added during the 1998 expansion.

The stadium's eastern upper deck was opened in 1998 and raised its official seating capacity to 83,818 at a final cost of $35 million for the addition. The newly expanded venue debuted on September 5, and Alabama defeated BYU 38–31 as running back Shaun Alexander set a Tide single-game record with five touchdowns.

North end zone expansion (2006)

Following the 2004 season, the university spent approximately $47 million on an expansion to the north end zone, which was completed days before the 2006 opener against Hawaii. It added a new upper deck to the North end zone area, complete with three different levels of skyboxes, which collectively are known as "The Zone", which brought the number of skyboxes in the stadium to 123. Two large display screens by Daktronics were placed in each corner of the north end zone, and LCD ribbon screens,  tall by  wide, were placed along the front edge of the east and west upper decks.

Massive changes were made to the grounds of the north side of the stadium with the addition of a Walk of Champions. Building the Walk of Champions required the demolition of the Delta Kappa Epsilon fraternity house and the grading of the hill it sat upon. The Walk of Champions comprises a brick plaza leading from University Boulevard to the north end zone entrances. The plaza features 16 granite monuments set into the walkway commemorating the Crimson Tide's SEC and national championship teams throughout the years. Along the west side of the plaza are five roughly ,  tall bronze statues, one for each Alabama football coach who has led the Crimson Tide to a national championship. Each statue has a semicircular wall behind it bearing the coach's name and the year(s) that he led the team to a national championship. The first four statues, unveiled during the opening in 2006, included Wallace Wade, Frank Thomas, Paul "Bear" Bryant, and Gene Stallings. The fifth statue, that of Nick Saban, was unveiled prior to the A-Day game on April 16, 2011. It commemorates Saban guiding Alabama to its 13th National Championship with a 37–21 win over the Texas Longhorns.

Finally, there is a bronze statuary group of two anonymous Alabama football players at the entrance to the north end zone, with the one on the left holding a large Alabama Crimson Tide flag upright on a flagpole. This player is wearing the number 18 and a helmet, with the player on the right wearing the number 92 and pointing into the distance. The jersey numbers represent 1892, the first season of Crimson Tide football.

The north end zone was opened for the 2006 season opener versus Hawaii, which set a new record attendance of 92,138. The Crimson Tide was victorious, 25–17.

South end zone expansion (2010)

The University of Alabama Board of Trustees approved a study for further expansion of Bryant–Denny on September 19, 2008. The Physical Properties Committee of the University of Alabama Board of Trustees heard a presentation from the UA athletic department on November 13, 2008 regarding the proposed $80.6 million expansion of the south end zone upper deck and suite level of Bryant–Denny Stadium.  The proposed expansion would bring the stadium's capacity to approximately 101,600, therefore making it the second largest stadium in the Southeastern Conference (SEC), and the fifth largest stadium in college football. The committee unanimously approved the project to move into the third of four stages, the fourth being final approval to begin construction.

On February 6, 2009, the university's board of trustees voted unanimously and without discussion to give the final approval for construction to commence on the south end zone expansion. With the approval of the board of trustees, construction began in the spring of 2009 and continued throughout the 2009 football season. The expansion was finished in time for the first game of the team's 2010 season.

The Tuscaloosa News reported on April 17, 2009 that due to the economic climate and resultant lowered construction costs, the stadium expansion cost $15 million less than expected, coming in around $65.6 million.

The expanded south end zone now includes a two level South Zone club with a total of 1,700 seats and 36 skyboxes to bring the total number of skyboxes in Bryant–Denny Stadium to 159, as well as an 8,500 seat upper deck. The entire stadium's audio/visual system was upgraded to include two new video boards in both corners of the south end zone.

Prior to the 2009 season, the large south scoreboard was disassembled to make way for the construction of the new stadium expansion. During this process, some welding equipment started a fire that burned the inside of the scoreboard. Also, during this time, four new play clocks and down/distance indicators were installed (one behind each corner of the end zones) and a new LED game clock was placed behind the south goalpost.

The expansion was completed in mid-summer 2010 and held an official capacity of 101,821 making it the fifth largest college football stadium in the country. The new seats were all sold out quickly for the entire 2010 football season. Subsequent expansions included stores and other extra amenities on the bottom of the end zone.

Renovations (2019–2020)
As part of a larger, 10-year $600 million plan to upgrade campus athletic facilities, the university is planning $92.5 million in upgrades to the stadium, including new social spaces, improved circulation, additional premium seating and upgraded spaces for athletes and recruits. The Walk of Champions will be extended into a new game day locker room via a new tunnel clad with video boards. The project will be funded with $48.4 million in bonds and $35 million from the Crimson Tide Foundation, the fundraising arm of UA athletics. Construction began shortly after the 2019 season.

New LED lights for the stadium were unveiled on the night of August 12, 2019, including a crimson-hued light display by the new installations.

Expansion timeline

Football lore

Since its opening in 1929 through 2022, the Crimson Tide owns a  record at Bryant–Denny Stadium. Nick Saban is the leader in wins at the stadium, with an all-time record of  since 2007, as 3 home game wins were vacated by the NCAA that year.

Despite its success at Bryant–Denny, most of Alabama's "home" football history from the 1920s through the 1980s occurred at Birmingham's Legion Field. Well into the 1980s, Legion Field seated almost 20,000 more people than Bryant-Denny. As such, until the late 1990s, Legion Field hosted most of Alabama's important home games. The most notable of these games was the Iron Bowl with rival Auburn. Legion Field was considered a neutral site from 1948 through 1987. When the Iron Bowl became a home-and-home series in 1988, Alabama continued to host its home games in the series at Legion Field in even-numbered years through 1998. The Crimson Tide hosted Tennessee in odd-numbered years in Birmingham until 1999, and LSU in even-numbered years from 1964 through 1986, except for 1980. Usually, Bryant–Denny hosted three or four games per season, mostly non-conference games, although the Tide always played Mississippi State in Tuscaloosa, save for 1987, due to the close distance between Tuscaloosa and Starkville. However, in 1998, when Bryant–Denny was expanded to a capacity exceeding Legion Field, the more important home games started to move to Bryant–Denny, culminating with the move of the Tennessee series to Tuscaloosa in 1999 and the Iron Bowl a year later. From 1998 to 2003, Alabama continued to play two or three minor games in Birmingham. Finally, in 2003, Alabama played its final game at Legion Field against the South Florida Bulls, and now Bryant–Denny is the sole home of Alabama football.

However, despite the majority of past big games being played at Legion Field, Bryant–Denny Stadium has hosted many memorable games, such as the 1994 shootout between Alabama's Jay Barker and Georgia's Eric Zeier, Marvin Constant's goal-line stop against LSU quarterback Josh Booty as time expired in 1999, Tyrone Prothro's reception over the back of Southern Miss defensive back Jasper Faulk in 2005, a 31–3 victory over No. 5 Florida in 2005, the Roman Harper-forced fumble against Tennessee in 2005 that helped the Crimson Tide to victory, Alabama's 36–0 shutout victory against Auburn in 2008 thus breaking the six-game losing streak and first ever Iron Bowl victory in Bryant–Denny Stadium, and Terrence Cody's field goal block against Tennessee as time expired in 2009. In recent years, Bryant–Denny Stadium has become a feared place to play again.  Also Bryant-Denny has been put on many lists ranking it one of the best places to watch football. NCAA Football 11 ranked Alabama's Bryant–Denny as the fourth toughest place to play in the nation and third in the SEC behind Florida and LSU. Sporting News ranks it first while Bleacher Report has it ranked as the 5th toughest and the 2nd best stadium in the country.

Field design

Until the turn of the millennium, the field at Bryant–Denny Stadium had only the necessary markings required for play. As more and more stadiums began to add other designs to the field, such as logos, Alabama chose to remain traditional with the field design. In fact, even into the 2002 season, Bryant–Denny still had no logo at midfield and no logos at the 25-yard lines, which are now commonplace in many stadiums. The end zone design simply consisted of "ALABAMA" in a white, block-style font. During the 1992 season, however, a special logo was used at midfield to commemorate the centennial season of Alabama football.

During the 2002 season, however, a large white script "A" was added to midfield. The field design underwent full-scale changes beginning with the 2004 season. At midfield, the large white script "A" was replaced with the crimson script "A" logo, encircled by a crimson ring which has "Alabama Crimson Tide" written around it. In addition, the end zone designs were changed to a crimson block-style font outlined in white.

For the 2006 season, two identical logos commemorating the 175th anniversary of the university were also added to the field on the 25-yard lines. One was added on the south end of the stadium, on the west side of the playing field, while the other was on the north end of the stadium, on the east side of the playing field.

For the 2007 season, two identical logos commemorating the 75th anniversary of the founding of the Southeastern Conference (SEC) were added to home field of every SEC team. These were in the same places as the 175th logos were during the 2006 season.

For the 2008 season, two identical SEC logos were added to the home field of every SEC team. Alabama's crimson was used as the primary color for the logos at Bryant–Denny. These logos were located in the same places as the previous logos and remain there today.

For the 2009 A-day game, the end zones were changed back to the original white block-style font that was used prior to the 2004 season, except that the background was shaded crimson. The north end zone displayed "ALABAMA", while the south end zone displayed "CRIMSON TIDE".  This design layout has remained in use since the 2009 season.

For the 2011 season, two identical houndstooth awareness ribbons recognizing the ongoing relief efforts following the April 27, 2011 tornado were added to the field on the 25 yard lines.

Locker rooms
In 2008, the visitors' locker room was officially named "The Fail Room" after alumnus and donor James M. Fail. He commented, "Earlier this year, when I saw the visitors' locker room as a potential naming right, I figured it was the most appropriate opportunity I would ever have to use my name."

High school championships
Beginning in 2009, Bryant–Denny Stadium and Auburn University's Jordan–Hare Stadium became the homes of the Alabama High School Athletic Association state football championship games, known as the Super 7 (named for the number of AHSAA enrollment classes in football). The newly opened Protective Stadium in Birmingham was added to the Super 7 rotation in 2021. Under the current cycle, which ends in 2032, Birmingham hosts the event every third year from 2021 to 2030, with Bryant–Denny and Jordan–Hare alternating hosting duties in other years. Previously, the Super 6, reflecting the former AHSAA football classification structure, was held at Legion Field in Birmingham.

Gallery

References

External links

Alabama Crimson Tide football venues
American football venues in Alabama
College football venues
Sports venues in Tuscaloosa, Alabama
Sports venues completed in 1929
1929 establishments in Alabama

Bryant–Denny Stadium


La Honda XL125V Varadero, plus communément appelée Varadero 125, est un trail routier cubant  doté d'un moteur à quatre temps bicylindre en V, produit par Honda succursale Europe entre 2001 et 2016.

Modèles
La Varadero 125 a été déclinée en deux modèles au cours de sa commercialisation.

À sa sortie, elle était alimentée par deux carburateur de diamètre  sans dispositif de dépollution catalytique. Son carénage s'inspire de sa grande sœur : la . On peut également lui trouver des similitudes avec la Transalp.

En 2007, elle reçoit un restylage (facelift) et l'alimentation est confiée à une injection Honda PGM-FI. L'échappement est catalysé en raison de la norme . Elle se distingue principalement par ses optiques retravaillées (clignotants translucides à l'avant) et ses rétroviseurs intégrés aux carénages qui ont aussi été redessinés.

La Varadero 125 ne sera pas adaptée à la norme Euro 4, et sa commercialisation s'arrête en 2016.

Moteur
La Varadero 125 est dotée du même moteur que la , à savoir un V-twin (V2) à 90° de , quatre temps, deux soupapes par cylindre, refroidissement liquide, développant environ , pour un poids brut de .

Transmission
La Varadero 125 dispose d'une boîte de vitesses manuelle à cinq rapports à crabots composée de deux arbres avec pignons droits toujours en prise. La commande de sélection se situe par convention à gauche, bien que la boîte soit à droite. Par conséquent, le sélecteur commande le tambour de sélection grâce à une tringlerie.

Notes et références

XL125V Varadero
Motocyclette des années 2000
Motocyclette des années 2010
Trail (moto)

Honda XL125V Varadero


'සමුදය' යන්නෙන් ලබා දෙන සරළම අර්ථය හේතූන්ගේ එකතුවෙන් දුක් ඇති වන බවයි. සමුදය යන්න 'සං- උ- අය' යන කොටස් වලින් සැකසී ඇත.'සං'= එක් කිරීම, 'උ' = හට ගැනීම, 'අය' = හේතුව යන ලෙස වේ.මේ අනුව සමුදය  යන්නේ හේතු ප්‍රත්‍යයන්ගේ බලපෑමෙන් (දුක්) හට ගැනීම සිදුවන බව ඉගැන්වෙයි. දුක් හට ගැනීමට හේතුව නම් තෘෂ්ණාවයි.
"............තත්ථ කතමං දුක්ඛ සමුදය අරිය සච්චං? යායං තණ්හා පෝනොභවිකා නන්දිරාග සහගතා තත්‍ර තත්‍රාභි නන්දිනී , සෙය්‍යථීදං? කාම තණ්හා භවතණ්හා  විභවතණ්හා ඉදං වුච්චතී භික්ඛවෙ දුක්ඛ සමුදය අරිය සච්චං..........."(විභංගප්‍රකරණයේ සච්ච විභංගය)
(දුක්ඛ සමුදයයාර්‍ය්‍ය සත්‍යය යනු කවරේද යත්? යම් තණ්හාවක් නැවත නැවත භවගාමී තත්වයක් (  පෝනොභවිකා) ඇති කෙරේද? සකන්ධ පිළිබඳ සතුට හා ඇලීම(නන්දිරාග සහගතා) ඇති කරයිද? ඒ ඒ භවයන්හි ඇලීම (තත්‍ර තත්‍රාභි නන්දිනී) ඇති කෙරේද? කාම තණ්හා භවතණ්හා  විභවතණ්හා යනුවෙන් ත්‍රිවිධාකාර වූ එම තෘෂ්ණාව දු:ඛසමුදයාර්‍ය්‍ය සත්‍යය නම් වේ.)
තෘෂ්ණාව ප්‍රධාන කොටස් 03 කි.
.කාම තණ්හා
.භවතණ්හා
විභවතණ්හා

කාම තණ්හා

කාම වස්තූන් පිළිබඳව ආශාවයි.කාම වස්තූන් යනු පඤ්ච කාමයන්ය. එනම්, රූප,ශබ්ද, ගන්ධ, රස, ස්පර්ශ යනාදියයි.චක්ඛු, සෝත, ඝාණ, ජිව්හා, කාය, මන යන ෂඩ් ඉන්ද්‍රියයන් පිනවීමට ඇති කැමැත්තයි.රූප,ශබ්ද, ගන්ධ, රස, ස්පර්ශ,ධර්‍ම යනුවෙන් ගත් කළ එය සය වැදෑරැම් වේ. අතීත වර්තමාන අනාගත යන තුන් කාලයට අනුව රූපාදී අරමුණු සය වැදෑරැම්ව ග්‍රහණය අනුව  කාම තණ්හාව (18) අටළොස් වැදෑරැම් වේ.

භවතණ්හා

භව ගාමී වීමට ඇති ආශාවයි.
මරණින් පසුවද ලබන ආත්ම වල දී පසිඳුරන් පිනවමින් පස්කම් සැප විඳීමට ඇති රුචිය මින් අදහස් කෙරේ. කාම වස්තූන් කෙරෙහි ඇති ඇල්ම අනුව ශාශ්වත දෘශ්ටිගතව සැප පැතීම භව තණ්හාවේ ලක්ෂණයකි. ෂඩ් ඉන්ද්‍රියන් තුනු කාලයට අනුව පිනවීමට යාම තුළින් භව තණ්හාව අටළොස් වැදෑරැම්
වේ.

විභව තණ්හාව

මරණින් මතු තවත් උපතක් නැත. ඒ නිසා පස්කම් සැප විඳීමට අවස්ථාවක්
නොලැබෙයි.ජීවත්ව සිටියදී හැකි තරම් කම් සුව විඳිය යුතුය. මෙම දර්ශනය උච්ඡේදවාදී දර්ශනයක්
වශයෙන් සලකනු ලැබේ.

සවිස්තරාත්මකව තෘෂ්ණාව 108 වැදෑරැම් වේ.
කාම තණ්හා භවතණ්හා  විභවතණ්හා=03
රූප,ශබ්ද,ගන්ධ, රස, ස්පර්ශ, ධම්ම=06

03*0618
අධ්‍යාත්මික, භාහිර=02

18*0236
අතීත වර්තමාන අනාගත=03
=36*03
=108
" සමුදයස්ස ආයුහනට්ඨෝ නිදානට්ඨො සංයෝගට්ඨො පළිබොධට්ඨො ඉමේ චත්තාරො සමුදයස්ස
සමුදයට්ඨා තථා අවිතථා අනඤ්ඤථා" යනුවෙන් පටිසම්භිදාමග්ග සච්ච නිද්දේසයට අනුව සමුදය

සත්‍යයේ හෙවත් තෘෂ්ණාවේ මූලික ලක්ෂණ 04 කි.

01.ආයුහනට්ඨ

02.නිදානට්ඨ

03.සංයෝගට්ඨ

04.පළිබොධට්ඨ

ආයුහනට්ඨ

දුක් උපදවන දුක් ලබා දෙන දුක් රැස් කරන අර්ථයෙන්ආයුහනට්ඨ නම් වේ.කාම ලෝක
රූප ලෝක  අරූප ලෝක යන කවර භවයක උපත ලැබූවද ජාති ජරා මරණාදී දුක් ලබා දෙයි. ලොව යම්
දුකක් වේද ස්කන්ධ ඇසුරින්ම ඒ සියළු දුක් පවතියි.

නිදානට්ඨ

සියළු දුක් වලට මූලික වූ තණ්හාව හේතු කොට ගෙන  උපත ලද සත්වයන්ට විවිධාකාර වූ
හිරිහැර දුක්පීඩා උපදවන ස්වභාවය නිදානට්ඨ නම් වේ.දුක ඇති වීමට හේතුව තෘෂ්ණාව බව තේරුම් ගෙන
තෘෂ්ණාව නැති කිරීමට පිළියම් කළ යුතුය.සසරෙහි භව ගාමීව සිටින තෙක් දුක්උපදවා ලීමට  තෘෂ්ණාව
ඉවහල් වේ.ජාතියක් ජාතියක් පාසා අභිනව ස්කන්ධ නැවත නැවත ඇති කරන අතර ඒ නිසාම දුක් ඇති
වීමද නිතැතින්ම සිදු වේ.

සංයෝගට්ඨ

සත්වයාට සසරින් එතෙරව විමුක්ති සුවය සළසා ගැනීමට ඉඩ නොදී නැවත නැවතත් සසරට
පත් කරමින් දුක්පීඩා විඳීමට සැළැස්වීම සංයෝගට්ඨ නම් වේ. ගසක බඳින ලද ගවයාට බැමි
ලිහන තෙක් ඉන් ඈත‍ට ගිය නොහැක. පෘතග්ජන සත්වයා ද තණ්හාව නිසා පඤ්චස්කන්ධය පිළිබඳව
පවත්නා බැඳීම නිසාම සසරගතව දුක් අනුභව කරයි.

පළිබෝධට්ඨ

මාර්‍ග හා ඵලාධිගමනයෙන් විමුක්තිය සළසා ගැනීමේ අවස්ථාව වළක්වන ස්වභාවය
පළිබොධට්ඨ නම් වේ. මේ අනුව පුද්ගලයා පාපයට නැඹුරු කෙරේ.හොඳ ක්‍රියා වලින් ඈත්
කරවයි.දුසිරිතට පොළඹවයි.
මෙබඳු මූලික ලක්ෂණ 04 ක් තෘෂ්ණාව ඇසුරින් දැකිය හැකිය.

තණ්හා


An Fuirena subdigitata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Baron Clarke. An Fuirena subdigitata in nahilalakip ha genus nga Fuirena, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fuirena

Fuirena subdigitata


O 2nd Royal Tank Regiment do Reino Unido (2 RTR) (em português: 2º Regimento Real de Tanques do Reino Unido (2 RRT)) foi um regimento blindado do Exército Britânico. Fazia parte do Regimento Real de Tanques, parte do Corpo Blindado Real e da 1ª Brigada Mecanizada.

História
Fundada como Batalhão B, Corpo de Tanques em 1917, a 2 RTR viu pela primeira vez a ação na Primeira Guerra Mundial com o advento da tecnologia de tanques. Mais tarde lutou na Segunda Guerra Mundial. Em 1992, fundiu-se com o 3º Regimento Real de Tanques, mantendo seu próprio título original. Tornou-se o segundo regimento a ser equipado com o Challenger 2 em 1998.

Esquadrões sabre foram destacados pelo regimento para o Iraque na Operação Telic em 2003 e 2007. Após um longo período em Fallingbostel, Alemanha, o regimento voltou para o Quartel aliwal em Tidworth em julho de 2007. Em 25 de junho de 2008 no Palácio de Buckingham, tanto o 1RTR quanto o 2RTR foram apresentados com seu novo Padrão pela Rainha, que incluiu a nova Honra de Batalha de Al Basrah 2003.

Unidades foram enviadas para o Afeganistão na Operação Herrick em 2010.

Em agosto de 2014, o regimento fundiu-se com o 1RTR para formar o Regimento Real de Tanques. O novo regimento está baseado no Quartel Aliwal em Tidworth e é um dos três regimentos blindados equipados com o tanque Challenger II.

Organização
O Regimento Blindado consistia em 5 esquadrões:

 Esquadrão Nero - Quartel General e Apoio
 Esquadrão ciclope - Esquadrão Blindado
 Esquadrão Badger - Esquadrão Blindado
 Esquadrão Egito - Esquadrão Blindado
 Esquadrão Falcão - Esquadrão de Reconhecimento Blindado

Oficiais-comandantes
Os oficiais-comandantes foram:

 1958-1960: Tenente-Coronel. Patrick R.C. Hobart:
 1960-1963: Tenente-Coronel. A.R.E. Davis
 1963-1965: Tenente-Coronel. John G.R. Allen
 1965-1967: Tenente-Coronel. Douglas W.A. Ambidge
 1967-1970: Tenente-Coronel. Thomas S.M. Welch
 1970-1973: Tenente-Coronel. Geoffrey L.D. Duckworth
 1973-1975: Tenente-Coronel. Michael J. Evans
 1975-1977: Tenente-Coronel. Keith R. Ecclestone
 1977-1979: Tenente-Coronel. Peter D. Bentley
 1979-1980: Tenente-Coronel. William S. Bale
 1980-1982: Tenente-Coronel. David A. Williams
 1982-1984: Tenente-Coronel. Robert W.M. McAfee
 1984-1987: Tenente-Coronel. Christopher Hammerbeck
 1987-1988: Tenente-Coronel. David W. Lloyd-Edwards
 1988-1991: Tenente-Coronel. Andrew C.I. Gadsby
 1991-1993: Tenente-Coronel. David Leakey
 1993-1995: Tenente-Coronel. Stephen J.B. White
 1995-1997: Tenente-Coronel. Nigel R.F. Aylwin-Foster
 1997-2000: Tenente-Coronel. Simon Caraffi
 2000-2002: Tenente-Coronel. Patrick J. Allison
 2002-2004: Tenente-Coronel. Piers D.P. Hankinson
 2004-2006: Tenente-Coronel. John R. Patterson
 2006-2008: Tenente-Coronel. David A. Catmur
 2008-2010: Tenente-Coronel. T. Marcus L. Simson
 2010-2012: Tenente-Coronel. Marcus H. Evans
 2012-2014: Tenente-Coronel. Jason M. Williams

Referências

Forças armadas do Reino Unido
Guardas reais

2nd Royal Tank Regiment


الكَهْرَل أو الإلكتروليت  هو أي مادة تحتوي على أيونات حرة تشكل وسطا ناقلا للكهرباء. مثال للكهرل محلول مائي من حامض الكبريتيك. يتألف من أيونات الهيدروجين الموجبة +H وأيونات الكبريتات 2-SO4 ذات الشحنة السالبة في المحلول. والكهرل هو عضو من ثلاثة أعضاء لازمة للتوصيل الكهربائي في دائرة وهي في حالة الخلية الجلفانية مثلا : لوح نحاس + لوح زنك + كهرل. تُعرف الكهارل بالمحاليل الأيونية. ويوجد منها الكهارل المنصهرة والكهارل الصلبة كما في البطارية الجافة.

يستعمل الكهرل في البطاريات، كما يستعمل في الطلاء الجلفاني بالمعادن مثل الطلاء بالذهب والطلاء بالزنك وغيرها.

مقدمة

توجد المواد الكهرلية عادة في محاليل حمضية أو قلوية أو ملحية. كما تتصرف بعض الغازات كمواد كهرلية تحت درجات الحرارة العالية أو الضغوط المنخفضة. يمكن أيضا أن تنتج المحاليل الكهرلية من انحلال بعض المبلمرات العضوية، مثل DNA والهضميد (عديد الببتيد)) والمبلمرات التركيبية (مثل سولفات عديد الستيرين)، وتسمى عندئذ عديدة الكهرل، والتي تحتوي على شحنات كهربائية متعددة.

تتشكل المحاليل الكهرلية عادة عند وضع ملح في مذيب مثل الماء. حيث تذوب المكونات بسبب التفاعل الدينامي الحراري بين المذيب والجزيئات المذابة بعملية تسمى الذوبان. عندما يوضع ملح الطعام NaCl في الماء تتفكك الروابط بين أيونات الصوديوم والكلور كالآتي:

-NaCl(s) → Na+ + Cl

الكهرل هو ببساطة مادة تذوب في الماء لتعطي محلولا ناقل للتيار الكهربائي.

يمكن أن يوصف الكهرل في المحلول بأنه مركز إذا كان ذو تركيز عالي للأيونات، ويكون مخففا ًً إذا كان ذو تركيز منخفض للأيونات. إذا انحلت نسبة كبيرة من المادة الذائبة في الماء نحصل على تركيز عالي، وإذا لم تنحل بالكامل نحصل على تركيز ضعيف. وهذه خاصية من خواص المركبات الكيميائية تعتمد على خواص المذيب وخواص المادة المذابة. يمكن استغلال ظاهرة وخواص الكهارل في استخراج العناصر، مثل استخراج الألمونيوم واستخراج المركبات المنحلة في المحلول.

الأهمية في علم الوظائف (الفيزيولوجيا)

إن الأيونات الأساسية في علم وظائف الأعضاء (الفيزيولوجيا) هي الصوديوم +Na، والبوتاسيوم +K، والكالسيوم 2+Ca، والمغنيزيوم 2+Mg، والكلور -Cl، والفوسفات 3-PO4، والبيكربونات -HCO3.

إن رمز الشحنة الكهربائية (-) أو (+) يشير إلى أن المادة تحتوي على أيونات. والأيونات عبارة عن ذرات ذات توزيع إلكتروني غير متوازن، ناتج إما عن أكتساب الذرة لإلكترون زائد فتصبح سالبة الشحنة، أو تفقد الذرة إلكترونا أو أكثر وتصبح موجبة الشحنة. ويحدث ذلك أحيانا خلال التحلل الكيميائي. ففي مثالنا أعلاه فقدت ذرة الصوديوم إلكترونا فأصبحت أيونا موجبا الشحنة، واكتسبت ذرة الكلور الإلكترون المفقود من ذرة الصوديوم وأصبحت أيونا ذو شحنة سالبة.

كل الأحياء المتطورة تحتاج إلى توازن كهرليتي معقد ودقيق بين الوسطين داخل وخارج الخلية (أي توازن بين عدد الشحنات السالبة وعدد الشحنات الموجبة). ويلعب الضغط الأزموزي دورا مهما، وخصوصاً حفظ التدرج التناضحي (التنافذي) (Osmotic gradients) الدقيق للكهارل. هذا التدرج يؤثر وينظم توزيع الماء في الجسم (تميه)، ودرجة حموضة الدم، وهو أساسي لعمل الأعصاب والعضلات. ويوجد آليات مختلفة في الكائنات الحية تضبط بدقة تركيز الكهارل المختلفة.

يعتبر كلا النسيجين العضلي والعصبي نسيجا كهربائيا في الجسم. حيث تفعّل العضلات والأعصاب بالفعالية الكهرلية بين السائل خارج الخلية أو الخِلالي كما يسمى، وبين السائل داخل الخلية. يمكن للكهارل أن تدخل وتخرج من غشاء الخلية عن طريق بناءات بروتينية موجودة في الغشاء الخلوي المسمى بالقنوات الأيونية. فتقلص العضلات مثلاً، يعتمد على وجود الكالسيوم والصوديوم والبوتاسيوم. فإذا لم تتوفر هذه الكهارل بمستوى كاف، تعاني العضلات من الضعف أو من تقلصات عضلية أليمة.

يحفظ التوازن الكهرليتي بتناول مواد حاوية على الكهارل إما عن طريق الفم أو عن طريق حقنة وريدية. وتضبط عن طريق هرمونات الجسم، وتصرّف الكلية الكهارل الزائدة. يُنظم استقرار الكهارل في الجسم البشري بفضل الهرمونات، مثل هرمون إدرار البول المنتج في الغدة الكظرية، وهرمون الغدة الدرقية. إن الاضطراب في الكهارل (كالتجفاف أو فرط السوائل في البدن) قد يؤدي إلى مضاعفات قلبية وعصبية، وقد يؤدي إلى الذهاب بشكل إسعافي إلى المشفى.

الكيمياء الكهربائية

تحليل الماء
عند وجود كهرل ما ونطبق عليه جهدا كهربائيا تنتقل الكهرباء في الكهرل. يحدث تفاعل كيميائي عند المهبط مستهلكاً بعض الإلكترونات من المصعد. ويحدث تفاعل آخر عند المصعد منتجا إلكترونات يكتسبها المهبط. وتكون النتيجة أن تتجمع شحنة كهربائية سالبة في الكهرل حول المهبط، وشحنة كهربائية موجبة حول المصعد. وتتحرك الأيونات في الكهرل لتعدل الشحنات الكهربائية السابقة بحيث يستمر التفاعل ويمر تيار من الإلكترونات.

مثال: في محلول من الملح العادي (كلوريد الصوديوم NaCl) في الماء، سيكون تفاعل المهبط كالآتي:

2H2O + 2e− → 2OH− + H2

وستتشكل فقاعات غاز الهيدروجين التي تتصاعد وتغادر المحلول،
كما يجري التفاعل الآتي عند المصعد :

-2H2O → O2 + 4H+ + 4e

ويتشكل غاز الأوكسجين ويتصاعد في هيئة فقاعات.

تُعادل شحنات الصوديوم (+Na) تلك الشحنة السالبة (-OH) عند المهبط، كما تتعادل شحنة الكلور السالبة (-Cl) تتعادل مع الشحنة الموجبة (+H) عند المصعد. وبدون الأيونات الموجودة في الكهرل، فإن الشحنات المحيطة بالمساري سوف تبطئ الجريان المستمر للشحنات الأخرى، ذلك لأن سريان أيونات الماء : (+H) و(-OH) خلال الماء من مسرى لآخر يأخذ وقتا أطولا بالمقارنة بسرعة حركة أيونات الملح (+Na) و(-Cl) الغالبة عددياً.

انظر أيضا
 متعدد الكهارل
 خلية جلفانية
 مصعد
 كمون كيميائي
 خلية كهربائية
 بطارية الرصاص

مراجع

فحوصات البول
فحوصات الدم
فسيولوجيا حمض-قلوي
كيمياء فيزيائية
كيمياء كهربائية

كهرل


දිනේෂ් චන්ද්‍ර රූපසිංහ ගුණවර්ධන  (උපත 1949 මාර්තු 2) යනු ශ්‍රී ලාංකික දේශපාලනඥයෙක්, පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරයෙක්, කැබිනට් ඇමතිවරයෙක් වන අතර 2022 ජූලි 22 වැනිදා සිට ශ්‍රී ලංකාවහි 15වන අග්‍රාමාත්‍යවරයායි සහ 2020 සිට වත්මන් සභානායක. ඔහු මහජන එක්සත් පෙරමුණ හි වර්තමාන නායකයා ය. ඔහු 2021 අගෝස්තු 16 දින අධ්‍යාපන අමාත්‍යවරයා ලෙස පත් කරන ලදී

සටහන්

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

1949 උපත්
Alumni of Royal College, Colombo
Alumni of Royal Preparatory School
Chief Government Whips (Sri Lanka)
Deputy ministers of Sri Lanka
Environment ministers of Sri Lanka
Mahajana Eksath Peramuna politicians
Members of the 8th Parliament of Sri Lanka
Members of the 9th Parliament of Sri Lanka
Members of the 11th Parliament of Sri Lanka
Members of the 12th Parliament of Sri Lanka
Members of the 13th Parliament of Sri Lanka
Members of the 14th Parliament of Sri Lanka
Members of the 15th Parliament of Sri Lanka
Members of the 16th Parliament of Sri Lanka
ජීවමාන ජනයා
Nyenrode Business University alumni
Sinhalese politicians
Sinhalese trade unionists
Sri Lankan Buddhists
Transport ministers of Sri Lanka
United People's Freedom Alliance politicians
University of Oregon alumni
Urban development ministers of Sri Lanka

දිනේෂ් ගුණවර්ධන


An Cryptocoryne spiralis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Anders Jahan Retzius, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Fisch. och Wydler. An Cryptocoryne spiralis in nahilalakip ha genus nga Cryptocoryne, ngan familia nga Araceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. s. cognatoides
 C. s. spiralis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cryptocoryne

Cryptocoryne spiralis


أبراهام جوتهيلف كيستنر  من مواليد (27 سبتمبر 1719 في لايبزج – ومات في 20 يونيو 1800 في جوتنجن) هو شاعر إبيجرامات ورياضياتي ألماني.

حياته

ولد كيستنر في لايبزج وكان أبوه أبراهام كيستنر أستاذا للقانون. وفي عام 1757 تزوج بعد خطوبة طالت 12 سنة من أنا روزينا باومان. وتوفيت زوجته في الرابع من مارس 1758 بمرض في الرئة. وفيما بعد أنجب كيستنر ابنة هي كاتارينه من مدبرة منزله كوخ.

درس كيستنر القانون والفلسفة والفيزياء والرياضيات والميتافزيقا في لايبزج ابتداء من عام 1731. وفي عام 1733 عين موثقا للعقود. ثم في عام 1739 بدأ في إلقاء محاضرات في الرياضيات والفلسفة والمنطق والقانون في جامعة لايبزج. وأصبح في عام 1746 أستاذ غير متفرغ في جامعة لايبزج، وأستاذا متفرغ لمادتي الطبيعة والهندسة في عام 1756 في جامعة جوتنجن. وفي عام 1763 أصبح رئيسا للمرصد الفلكي هناك. وكان معلما ثم زميلا فيما بعد لكل من ليشتنبرج وإركسليبن. وكان من بين تلامذته أيضا كارل فريدريش جاوس ويوهان توبياس ماير وهاينريش فيلهلم برانديس. ومات في عام 1800 وهو مستشار بلاط في جوتنجن.

كان كيستنر من الرياضيين البارزين وله مؤلفات في هذا المجال منها كتاب «أساسيات الرياضيات (كتاب)» وكتاب «تاريخ الرياضيات (كتاب)».

روابط خارجية

مراجع

كتاب من لايبزيغ
أشخاص من لايبزغ
أعضاء الأكاديمية السويدية الملكية للعلوم
أعضاء هيئة تدريس جامعة غوتنغن
أعضاء هيئة تدريس جامعة لايبتزغ
خريجو جامعة لايبتزغ
رياضياتيو القرن 18
رياضياتيون ألمان في القرن 18
زملاء الجمعية الملكية
كتاب غير روائيين ذكور ألمان
كتاب في القرن 18
لوثريون ألمان
مواليد 1719
مواليد في لايبزيغ
موسوعيون ألمان
مؤرخون من الرياضيات
وفيات 1800
وفيات في غوتينغن
كتاب ذكور ألمان في القرن 18
مؤرخون ألمان في الرياضيات

أبراهام جوتهيلف كيستنر


[
  {
    "type": "ExternalData",
    "service": "geomask",
    "ids": "Q1032",
    "properties": {
    "fill": "#CBE0D5",
    "fill-opacity": 0.5,
    "stroke": "#000000",
    "stroke-width": 1,
    "stroke-opacity": 1
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [8.5305, 13.6799] },
    "properties": {
      "title": "Takeita",
      "marker-symbol": "village",
      "marker-color": "970302",
      "marker-size": "large"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [2.1111, 13.5086] },
    "properties": {
      "title": "Niamey",
      "description": "Hauptstadt Nigers",
      "marker-symbol": "city",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [7.9889, 16.9742] },
    "properties": {
      "title": "Agadez",
      "description": "Regionalhauptstadt",
      "marker-symbol": "city",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [12.6089, 13.3156] },
    "properties": {
      "title": "Diffa",
      "description": "Regionalhauptstadt",
      "marker-symbol": "city",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [3.2039, 13.0472] },
    "properties": {
      "title": "Dosso",
      "description": "Regionalhauptstadt",
      "marker-symbol": "city",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [7.12, 13.5] },
    "properties": {
      "title": "Maradi",
      "description": "Regionalhauptstadt",
      "marker-symbol": "city",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [5.2667, 14.8833] },
    "properties": {
      "title": "Tahoua",
      "description": "Regionalhauptstadt",
      "marker-symbol": "city",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [1.4528, 14.2119] },
    "properties": {
      "title": "Tillabéri",
      "description": "Regionalhauptstadt",
      "marker-symbol": "city",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [8.9881, 13.8069] },
    "properties": {
      "title": "Zinder",
      "description": "Regionalhauptstadt",
      "marker-symbol": "city",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  },
  {
    "type": "Feature",
    "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [8.7203, 17.8392] },
    "properties": {
      "title": "Idoukal-n-Taghès",
      "description": "höchster Berg Nigers",
      "marker-symbol": "mountain",
      "marker-color": "BFBFBF",
      "marker-size": "small"
    }
  }
]
Takeita (auch: Takeïta, Takieta, Takiéta) ist eine Kleinstadt in Niger. Sie ist der Hauptort der Landgemeinde Garagoumsa und des Departements Takeita in der Region Zinder.

Geographie
Die Stadt liegt rund 45 Kilometer westlich der Regionalhauptstadt Zinder. Zu den Siedlungen in der näheren Umgebung von Takeita zählen Toudoun Aggoua im Nordosten, Daratchama im Südosten, Kantché im Südwesten und Koundoumaoua im Westen. Takeita besteht aus vier Stadtvierteln: Takiéta, Takiéta II, Takiéta Bougage und Sabon Gari. Die jährliche Niederschlagsmenge in der Region variiert zwischen 250 und 400 mm.

Es herrscht das Klima der Sahelzone vor, mit einer durchschnittlichen jährlichen Niederschlagsmenge zwischen 300 und 400 mm. Südlich der Stadt erstreckt sich die Forêt classée de Takeita, ein 6720 Hektar großes Waldschutzgebiet. Die Unterschutzstellung erfolgte am 1. Februar 1942. Im Wald wachsen Flügelsamengewächse und Kautschukbäume.

Geschichte
Der britische Reiseschriftsteller A. Henry Savage Landor, der Takeita 1906 im Rahmen seiner zwölfmonatigen Afrika-Durchquerung besuchte, beschrieb die Siedlung mit ihrem prächtigen Baumbestand als reizvoll. In den 1920er Jahren galt die durch Takeita führende und 1375 Kilometer lange Piste von Niamey nach N'Guigmi als einer der Hauptverkehrswege in der damaligen französischen Kolonie Niger. Sie war in der Trockenzeit bis Guidimouni und wieder ab Maïné-Soroa von Automobilen befahrbar. Gleiches galt für die 290 Kilometer lange Piste durch Takeita zwischen den Städten Zinder und Kano.

Der Markt von Takeita war in den 1960er Jahren ein bedeutender Umschlagplatz für Erdnüsse, die damals das wichtigste Exportgut Nigers darstellten. In der Siedlung wurde 1988 ein Verwaltungsposten (poste administratif) eingerichtet, eine von einem chef de poste administratif geleitete untere Verwaltungseinheit. Bei einer Untersuchung im Jahr 1990 wurde beim Befall mit der Saugwürmer-Art Schistosoma haematobium unter den 10- bis 13-Jährigen im Ort eine Prävalenz von 88 Prozent festgestellt. Mit der Gründung der Landgemeinde Garagoumsa im Zuge einer landesweiten Verwaltungsreform im Jahr 2002 wurde Takeita zu deren Hauptort. Der Verwaltungsposten von Takeita wurde 2011 aus dem Departement Mirriah herausgelöst und zum Departement Takeita erhoben.

Bevölkerung
Bei der Volkszählung 2012 hatte Takeita 8.554 Einwohner, die in 1.342 Haushalten lebten. Bei der Volkszählung 2001 betrug die Einwohnerzahl 6.072 in 864 Haushalten und bei der Volkszählung 1988 belief sich die Einwohnerzahl auf 3.029 in 525 Haushalten.

Die Bevölkerungsdichte in diesem Gebiet ist mit über 100 Einwohnern je Quadratkilometer hoch.

Wirtschaft und Infrastruktur
Das Gebiet der Ebenen im Süden der Region Zinder, in dem die Stadt liegt, ist von einer anhaltenden Degradation der ackerbaulichen Flächen gekennzeichnet, die mit der hohen Bevölkerungsdichte in Zusammenhang steht.  In Takeita wird ein Wochenmarkt abgehalten. Das staatliche Versorgungszentrum für landwirtschaftliche Betriebsmittel und Materialien (CAIMA) unterhält eine Verkaufsstelle im Ort. Die Niederschlagsmessstation in Takeita wurde 1981 in Betrieb genommen.

Mit einem Centre de Santé Intégré (CSI) ist ein Gesundheitszentrum vorhanden. Es wurde 1978 errichtet. Der CEG Takeita ist eine Schule der Sekundarstufe des Typs Collège d'Enseignement Général. Beim Collège d'Enseignement Technique de Takeita (CET Takeita) handelt es sich um eine technische Fachschule und beim Centre de Formation aux Métiers de Takeita (CFM Takeita) um ein Berufsausbildungszentrum.

Die asphaltierte Nationalstraße 1, die längste Fernstraße Nigers, führt durch die Stadt. Hier beginnt die 69,8 Kilometer lange asphaltierte Nationalstraße 10, die zur Staatsgrenze mit Nigeria verläuft.

Literatur

Einzelnachweise

Zinder (Region)
Ort in Niger
Ort in Afrika
Hauptort einer Verwaltungseinheit

Takeita


සූර්ය දින දසුනක් () යනු සෘතු හෝ තරු වලට සාපේක්ෂව සූර්යයාගේ දෘශ්‍ය පිහිටීම හෝ පදනම් කරගත් දින දසුනක් වේ. ලෝකයේ සම්මතයක් ලෙස පුළුල් ලෙස පිළිගත් ග්‍රෙගරි දින දසුන සූර්ය දින දසුනකට උදාහරණයකි.

ආශ්‍රිත ලිපි
List of calendars
Lunar calendar
Lunisolar calendar
Analemma calendar
Astronomical clock
Daytime (astronomy)

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

Correspondence between Hebrew and Islamic calendars, months and holidays (pdf)

Solar calendars

සූර්ය දින දසුන්


Gert Smedegaard Andreasen (født 13. oktober 1951 i Skanderborg, død 30. november 2018) var en dansk trommeslager og percussionist. Smedegaard spillede fra 1960'erne og frem til sin død i 2018 en række danske musikere og orkestre, herunder syrerockbandet Ache og med C.V. Jørgensen.

Karriere
Gert Smedegaard flyttede i en tidlig alder med familien til Kgs. Lyngby og begyndte ligesom sin storebror, Carsten Smedegaard, at spille trommer. Gert Smedegaard spillede i forskellige orkestre og blev tilknyttet C.V. Jørgensens orkester; han medvirkede på C.V. Jørgensens første album En stynet strejfer fra 1974. Samme år medvirkede han også på Poul Kjøllers børnealbum Vil du med i skoven. Han medvirkede på yderligere en række album, herunder C.V. Jørgensens andet album T-shirts, terylenebukser & gummisko, og blev herefter en del af det gendannede orkester Ache, hvor han medvirkede på bandets to album fra 1976 og 1977.

Efter Ache gik i opløsning nogle år senere medvirkede Gert Smedegaard på en række indspilninger med bl.a. Charlatangruppen, Nis P. og Finn Olafsson, før han genoptog samarbejdet med C.V. Jørgensen på albummet Lediggang agogo fra 1982. Sideløbende med samarbejdet med C.V. Jørgensen indspillede han med bl.a. Anne Grete, Erik Grip, Allan Olsen, Peter Viskinde, Michael Falch, Ivan Pedersen, Niels Skousen m.fl.

Gert Smedegaard spillede trommer på C.V. Jørgensen-turneen i foråret 2018.

Noter

Eksterne henvisninger
Biografi på discogs.com

Trommeslagere fra Danmark
Rockmusikere fra Danmark

Gert Smedegaard


النظام البلوري المعيني القائم في علم البلورات هو نظام بلوري قائم فلديه ثلاث زوايا قائمة ، لكن أضلاعه مختلفة الطول. يمكن تشبيهه بالصندوق.

كما هو ظاهر في الجدول فإن لهذا النظام البلوري عناصر تناظر مميزة، وهي ثلاثة محاور تناظر متعامدة (تلتقي في المركز) ومرآة تناظر.

يوجد أربعة نماذج من النظام البلوري المعيني القائم وذلك حسب شبكة تبلور برافيه وهي:
 معيني قائم بسيط (أنظر الشكل)
 معيني قائم مركزي القاعدة
 معيني قائم مركزي الجسم
 معيني قائم مركزي الوجه

مجموعة النقط البلورية لهذه النظم البلورية معرّفة في الجدول أدناه:

بريدجمانيت

بريدجمانيت في علم المعادن (بالإنجليزية: Bridgmanit ) هو معدن من مجموعة «سليكات-بيروفسكيت» له التركيب الكيميائي مغنسيومSiO3 ويتبلور في نظام بلوري معيني قائم . هذا المعدن يكون القدر الأعظم من الكتلة الحجرية للأرض، يوجد منه القليل على سطح الأرض ومعظمه يشغل أعماق الكرة الأرضية. يوجد على أعماق نحو 660 كيلومتر تحت سطح الأرض ويشكل معظم الغلاف الأرضي.

مراجع

علم البلورات

نظام بلوري معيني قائم


Lonomia obliqua (sau molii gigantice de viermi de mătase, nume utilizat și pentru o gamă largă de alte molii Saturniid) [1] este o specie de molii Saturniid din America de Sud. Este renumit pentru forma larvară, mai degrabă decât pentru molia adultă, în primul rând datorită mecanismului de apărare al omului, care perforează firele care injectă un venin potențial mortal. Omida a fost responsabilă pentru multe decese umane, în special în sudul Braziliei. Veninul său a făcut obiectul a numeroase studii medicale.

Saturniidae

Lonomia obliqua


Canyon Bicycles er en tysk cykelproducent, grundlagt i 2002.

Canyon sponserer også professionelle cykelhold, som blandt andet .

Eksterne henvisninger

 Canyon Bicycles officielle websted

Sportsudstyrsproducenter fra Tyskland
Etableret i 2002
Cykelproducenter
Cykelmærker

Canyon Bicycles


أو البرنامج الياباني في أنتاركتيكا هو المؤسسة اليابانية التي تتحكم في المحطات التي لدى اليابان في أنتاركتيكا ويتحكم أيضا في البحوث اليابانبة في أنتاركتيكا.

المحطات هي
 محطة أسوكا

 محطة ميزوهو

مراجع

وصلات خارجية
  NIPR website

برامج في القارة القطبية الجنوبية
تأسيسات سنة 1973 في اليابان
منظمات حجر نيزكي

البرنامج الياباني في القارة القطبية الجنوبية


Numele Timofte se poate referi la:

 Daniel Timofte, fotbalist român
 Radu Timofte, politic român

Nume de familie românești

Timofte


Eisaku Satō (jap. 佐藤榮作; Tabuse, Japan, 27. ožujka 1901. – Tokio, Japan, 3. lipnja 1975.) bio je japanski političar i premijer.

Satō je japanski premijer s najdužim stažom do 2020., kada je Shinzo Abe oborio njegov rekord.

Godine 1974. Eisaku Satō i Seán MacBride dobili su Nobelovu nagradu za mir kao priznanje za pristupanje Japana Ugovoru o neširenju nuklearnog oružja.

Satō je studirao njemačko pravo na Sveučilištu u Tokiju. Godine 1923. položio je ispit za državnu službu, a sljedeće godine postao je državni službenik u japanskom ministarstvu željeznica.

Satō se oženio s Hiroko, kćerkom diplomata Yosukea Matsuoke, 1926. godine. Zajedno su imali dva sina, Ryutarōa i Shinjija.

Bio je direktor Željezničkog ureda u Osaki od 1944. do 1946., te zamjenik ministra prometa od 1947. do 1948.

U srpnju 1951. izabran je za ministra pošte i telekomunikacija, na toj funkciji bio je do srpnja 1952. godine. Tijekom godina, Satō se polako uzdizao u političkom rangu.

Nakon što se Liberalna stranka spojila s Japanskom demokratskom strankom i formirala Liberalno-demokratsku stranku, Satō je izabran za predsjednika ove stranke. Na toj je poziciji bio od prosinca 1957. do lipnja 1958. Postao je ministar financija u kabinetu svog brata Nobusukea Kishija i Hayato Ikede.

Od srpnja 1961. do srpnja 1962. Satō je bio ministar međunarodne trgovine i industrije. 1964. bio je ministar zadužen za organizaciju Ljetnih olimpijskih igara 1964. godine.

Premijer
Satō je naslijedio Ikedu na mjestu premijera 1964. Bio je popularan među mnogim građanima Japana, zbog rastuće ekonomije. Pokušao je pronaći političku ravnotežu između želja Sjedinjenih Američkih Država i Kine, ali u većini velikih događaja, Satōova vlada podržavala je izbor Sjedinjenih Američkih Država. Satō je više puta odbijao dopustiti predstavnicima Narodne Republike Kine ulazak u Japan. Održavao je bliske veze s Tajvanom. Njegova potpora Sigurnosnom sporazumu između Japana i Sjedinjenih Američkih Država, kao i potpora Japana američkim trupama u Vijetnamskom ratu, izazvali su prosvjede među studentima. Ti su prosvjedi postali toliko ozbiljni, da je 1969. Satō bio prisiljen zatvoriti Sveučilište u Tokiju na godinu dana.

Prihvatio je politiku protiv proizvodnje i posjedovanja nuklearnog oružja u Japanu 1967. godine. Također je učinio Japan članom Ugovora o neširenju nuklearnog oružja. To mu je donijelo Nobelovu nagradu za mir 1974.

Satō je pregovarao s američkim predsjednicima Lyndonom Johnsonom i Richardom Nixonom, da vrati Okinawu, koja je bila u američkim rukama od kraja Drugog svjetskog rata. Godine 1969. njih dvojica su postigli dogovor da Amerikanci mogu zadržati svoje vojne baze na tom području, ali da će Okinawa ponovno postati japanski teritorij. Okinawa je službeno predana Japanu 1971.

Satō je dva puta ponovno biran. Odlučio je ne ići u četvrti nakon trećeg premijerskog mandata. Ukupno je bio premijer neprekidno 8 godina i 2 mjeseca. Bio je rekorder sve do premijera Shinzo Abea (2012. – 2020.)

Izvori

Predsjednici japanske vlade
Političari nakon Drugog svjetskog rata
Dobitnici Nobelove nagrade za mir

Eisaku Satō


ملكة الليل أو الشِّرْخَات أو الشُّرْجُبَان  جنس نباتي من الفصيلة الباذنجانية، يشمل أكثر من 175 نوعا.

ملكة الليل أو شجرة الكولونيا هي شجيرة مستديمة الخضرة يصل ارتفاعها إلى 3 متر وذات تفرع كثيف من القاعدة. لها أوراق بسيطة متبادلة رمحية الشكل، ولها أزهار بيضاء اللون تتفتح ليلا وتطلق رائحة زكية وفواحة تغطي منطقة واسعة، كما يوجد أنواع أخرى من النبات له أزهار صفراء أو بنفسجية اللون .وتحتوي ثمار الشجيرة على بذور صغيرة، والجذور منتشرة محلياً، ومعدل نمو الشجيرة سريع. وأيضا لها فؤائد للعلاج النفسي للمرضى النفسيين لما تحتويه من رائحه جميله تطيب لنفس ويتوقع ادخالها من ضمن العلاج النفسي مستقبلا أفضل من الأدوية الكيميائية.

مراجع

أجناس الباذنجانية
باذنجانية

ملكة الليل


Jun Suzuki (født 12. september 1987) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder SC Sagamihara og Azul Claro Numazu.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Jun Suzuki (fodboldspiller, født i 1987)


Plantas Hartwegianas imprimis Mexicanas, (abreviado Pl. Hartw.), es un libro con ilustraciones y descripciones botánicas que fue escrito por el botánico, pteridólogo y micólogo inglés, George Bentham que fue editado en el año 1839.

Referencias

Enlaces externos

 Descripción en IPNI
 Descripción en Google

Libros de botánica
Publicaciones científicas

Plantas Hartwegianas imprimis Mexicanas


Doublehead (måske 1744 – 1807), også kendt som Taltsutsa var en cherokesisk krigshøvding, som i nogle år i begyndelsen af 1800-tallet fungerede som overhøvding over den del af stammen, der er kendt som chickamaugaerne. Han deltog muligvis i begyndelsen af det møde ved Sycamore Shoals i 1775, som førte til underskrivelsen af en traktat, The Treaty of Sycamore Shoals, om at sælge stammeland til nogle hvide jordspekulanter. Aftalen blev senere kendt som The Transylvania Purchase.

Efter dette møde begyndte han at bekæmpe de hvide, der slog sig ned på cherokesisk område, og efter at hans bror, fredshøvdingen Old Tassel, blev myrdet af en hvid militssoldat under en fredsforhandling i 1788, gik han nærmest amok i blodtørst. I 1794 var han en af de høvdinge, der fik foretræde for USAs præsident, George Washington i den daværende hovedstad, Philadelphia. Efter fredsslutningen mellem USA og chickamaugerne ved underskrivelsen af The Treaty of Tellico Blockhouse i 1794 stoppede han sine togter mod de hvide nybyggere, og blev en af chickamaugaernes formelle ledere.

Baggrund
Der vides ikke meget om Doubleheads barn- og ungdom. Nogle få kilder vil vide, at han blev født i Kentucky, men de fleste af de kilder, der findes, er enige om, at han var født i Tennessee i nabolaget af nutidens by, Cumberland Gap lige syd for grænsen til Kentucky.

Hans far var Great Eagle, der var høvding i Tellico, så han kan også være født der, men det er der ingen kilder, der hævder! Han var bror eller halvbror til Corn Tassel, der senere blev kendt som Old Tassel. En af deres søstre var Wuteh, som blev mor til Sequoyah, der omkring 1821 opfandt cherokesernes alfabet (syllabarium) og skriftsprog. Det menes at Doublehead også var beslægtet med Tahlonteeskee og John Jolly (de var sandsynligvis hans nevøer), som begge senere blev overhøvdinge over Cherokee Nation West, men det er ikke sikkert, og slægtskabet er ikke beskrevet nærmere i kilderne.

Doubleheads cherokesiske navn var Taltsutsa (ses også stavet som Taltsuka og andre varianter), som egentlig betyder "To ansigter", et navn, som han muligvis havde fået på grund af sin splittede personlighed. Han skiftede navn mindst en gang i sin karriere – sandsynligvis flere, som mange andre cherokeserkrigere gjorde. Han tilhørte den gruppe, der blev kaldt overhill-cherokees, fordi de boede vest for Appalacherne langs Tennessee River og dennes bifloder. Doublehead var gift mindst fire gange, sidste gang med Nacny Drumgoole, der var datter af en halvblods far og en fuldblods cherokeserkvinde. En af deres sønner var Bird (eller Birdsong) Doublehead.

Hvordan han har lært det, vides ikke, måske fra handelsmænd eller en af sine halvblods koner, men Doublehead var en af de få cherokesiske høvdinge fra det 18. århundrede, der både talte, læste og skrev engelsk. Dette fremgår blandt andet af hans korrespondance med hvide politikere.

Doublehead som kriger

De første år (1775 – 1788)
Selv om det fortælles, at Doublehead allerede som dreng begyndte at anføre andre drenge i overfald på hvide nybyggere, kan dette ikke bekræftes af kilder. Først efter 1775 ved man med sikkerhed, at Doublehead indledte sine krigstogter mod nybyggerne.

Efter underskrivelsen af The Treaty of Sycamore Shoals i 1775 forberedte overhøvding Attacullacullas søn, Dragging Canoe, en krig mod de hvide. Dragging Canoes første angreb mod nybyggere i det nordøstlige Tennessee i 1776 mislykkedes stort set, men det fik ham ikke til at give op. Også Doublehead samlede en styrke af især yngre krigere, og begyndte at overfalde nybyggeres bosættelser fra sin base i Tennessee. I begyndelsen gik overfaldene mest ud på at brænde nybyggernes gårde af, mens de arbejdede i marken, og brænde markerne af, når de forsøgte at redde bygningerne. Handelsmænd blev overfaldet og frastjålet deres varer. I denne første periode af sin kampagne havde Doublehead et særdeles godt ry blandt sine landsmænd, fordi han skaffede dem våben, ammunition og andre forsyninger. Efterhånden blev overfaldene mere blodige, så Doubleheads styrke nu begyndte at dræbe såvel handelsmænd som nybyggere (både mænd, kvinder og børn) i forbindelse med overfaldene. Handelsmænd, der fragtede våben og ammunition blev ikke bare slået ihjel, men blev først tortureret. I det hele taget begyndte Doublehead i slutningen af 1770'erne og begyndelsen af 1780'erne at oparbejde et ry, som værende særdeles grusom, et image han selv gjorde en del for at fastholde og udbygge.

Selv om han af og til arbejdede parallelt med Dragging Canoes operationer, opererede han mest selvstændigt og blev ikke betragtet som en del af Dragging Canoes chickamaugaer. Doublehead ønskede selv at kunne styre hvem, hvor og hvornår han angreb, og han koncentrerede sig i denne periode mest om nybyggerne i den sydlige del af nutidens Kentucky. Efterhånden voksede hans styrke så den kom til at omfatte krigere fra andre stammer, som også Dragging Canoes gjorde. Doubleheads styrke omfattede krigere fra såvel creek, chickasaw, delaware som shawnee stammerne. Efterhånden som Doubleheads drab på de hvide tog til, begyndte nybyggermilitserne at gøre gengæld og svare igen ved at overfalde og udslette flere cherokeserlandsbyer. Dette skete uden hensyn til om beboerne i disse havde noget med Doublehead at gøre eller ej. Det fik den betydning, at flere og flere cherokesere vendte sig mod Doublehead, så han nu havde fjender både blandt de hvide og blandt sine egne.

Dragging Canoe havde ført sine mænd til det sydlige Tennessee og det nordlige Alabama, hvor de oprettede fem bopladser, de såkaldte Five Lower Towns eller New Lower Towns, der senere betød at chickamaugaerne blev kendt som Lower Cherokees. Der havde tidligere eksisteret "lower towns" i South Carolina, men disse var for længst forsvundet. For at skelne mellem de oprindelige lower towns og de nye brugte man så udtrykket "new" om Dragging Canoes bosættelser. Da presset på Doublehead og hans krigere voksede i Tennessee fra såvel landsmænd som hvide militser, valgte også han at føre sin styrke mod syd, og de slog sig ned ned i det nordlige Alabama nær nutidens by, Muscle Shoals, ved en lavvandet strækning af Tennessee River, som havde samme navn som byen. Her oprettede de bebyggelsen Cold Water. Bebyggelsen lå i et område som chickasawstammen hævdede retten til. Selv om nogle chickasawer fulgte Doublehead og Dragging Canoe, var stammen som sådan ikke krig med de hvide i denne periode. Chickasawerne var derfor ikke specielt interesseret i, at cherokeserne skulle slå sig ned på deres område, og de to stammer var normalt ikke de bedste venner, selv om de af og til allierede sig mod fælles fjender, og netop chickasawerne i det nordlige Alabama havde ført krig med cherokeserne i 11 år mellem 1758 og 1769 og den krig var ikke gået i glemmebogen i slutningen af 1770'erne.

Ved den nedre ende af det lavvandede område lå en chickasawlandsby, som blev ledet af en høvding, George Colbert, og Doublehead købte sig ret til at slå sig ned i området med sine krigere ved at gifte sig med to af dennes døtre.
Det var imidlertid ikke alle chickasawerme der var tilfredse med udviklingen. Nogle af de utilfredse kontaktede militsen og afslørede Doubleheads opholdssted. og en styrke på 130 mand under kommando af oberst James Robertson blev sendt af sted. De fandt også Cold Water, som de brændte ned til grunden, mens en del af Doubleheads krigere blev dræbt. Størstedelen af krigerne inklusive Doublehead selv var dog ude på et krigstogt, så de undslap angrebet og kunne fortsætte deres krig mod de hvide.

I de næste år overfaldt Doubleheads og hans mænd fra deres base fortsat nybyggere både i Kentucky og i Tennessee, men overfaldene var forholdsvis sporadiske frem til 1788.

Efter Old Tassels død (1788 – 1794)
I 1788 var både Doubleheads, men ikke mindst Dragging Canoes overfald på nybyggerlandsbyer blevet så alvorlige, at bosætterne indledte et egentligt hærtog mod dem, men før dette skete, inviterede en styrke af militsen under kommando af John Hubbard fire af stammens fredshøvdinge, heriblandt Abram og Old Tassel, til forhandlinger i Chilhowee, den by, hvor Abram havde sit hjem. Old Tassel var på det tidspunkt stammens overhøvding, og det var lykkedes ham at holde størstedelen af stammen fra at tilslutte sig Dragging Canoes og Doubleheads oprørere. Under parlamentærflag mødtes de fire høvdinge med Hubbard og hans officerer, som repræsenterede John Sevier, som var guvernør over den på det tidspunkt løsrevne stat, State of Franklin. John Sevier, havde som ung officer kæmpet mod cherokeserne ved Sycamore Shoals, og var en af stammens argeste modstandere, men om han var indforstået med begivenhederne ved Chilhowee, vides ikke. Om aftenen, da de fire høvdinge var gået til den hytte, hvor de skulle overnatte, lod Hubbard sine militssoldater omringe hytten. En ung militsmand, John Kirk, som havde mistet sine forældre under et angreb fra Dragging Canoes krigere kort tid før, fik udleveret en tomahawk, hvorefter han gik ind i hytten og dræbte de fire sovende høvdinge, som fortsat var beskyttet af parlamentærflaget, og som intet havde at gøre med hverken overfaldene på bosættelserne eller mordet på Kirks forældre.

Da Doublehead fik nyheden om mordet på sin bror, gik hans overfald på de hvide fra at være sporadiske til at være konstante, og hans samarbejde med Dragging Canoe, blev intensiveret, selv om han stadig opererede selvstændigt. I årene efter blev Doubleheads navn et symbol på terror af den værste slags. Ingen hvide nybyggere kunne længere være i sikkerhed for Doublehead og hans krigere, og da også Dragging Canoe fortsatte sine overfald, blev de kommende år en af de værste perioder for såvel nybyggerne i det sydlige Kentucky og det østlige Tennessee, som for resten af cherokeserne, som måtte finde sig i mange gengældelsesangreb fra militsen.

I 1792 lykkedes det Dragging Canoe at indgå en alliance med choctawstammen og flere andre muscogeestammer, dog ikke chickasawerne, som på det tidspunkt førte deres egen krig mod nybyggerne – hvis side de i øvrigt senere sluttede sig til. Alliancen blev fejret med en fest i høvdingens hjemby, Running Waters, den 29. februar 1792,, hvor man blandt andet dansede hele natten. Om morgenen døde Dragging Canoe, 54 år gammel, måske af udmattelse, måske af et hjerteanfald efter anstrengelserne. Efter Dragging Canoes død blev Doubleheads nevø, John Watts, overhøvding over chickamaugaerne, som Dragging Canoe selv havde ønsket.

John Watts' valg som overhøvding over chickamaugaerne styrkede Doubleheads samarbejde med disse, og Watts forsatte Dragging Canoes kamp mod de hvide, sammen med andre høvdinge som Bloody Fellow, og Tsula (også kendt som Young Dragging Canoe). Han indgik også en aftale med spanierne i det, der var kendt som West Florida. Denne aftale sikrede indianerne våben og andre forsyninger, så de kunne fortsætte kampene. I september 1792 sendte Watts en styrke mod Nashville, men dette togt endte som en katastrofe for indianerne. John Watts blev selv alvorligt såret, men overlevede. Adskillige andre blev også sårede, blandt disse var Tahlonteeskee (Broken Arrow), en høvding fra muscogeerne og slægtning til Doublehead Også mange blev dræbt, blandt andre Siksika (The Shawnee Warrior) en ældre bror til shawnee'ernes berømte høvding Tecumseh. Også Dragging Canoes bror, Little Owl, og endnu en af Doubleheads brødre, Pumpkin Boy var blandt de dræbte.

I 1793 sendte John Watts en delegation til Knoxville, som var hovedstad i Southwest Territoryfor at forhandle med guvernøren, John Blount, om betingelserne for en varig fred. Blandt deltagerne i delegationen var Tahlonteeskee, "Fool" Charlie, der var blevet høvding i Runnning Waters, da chickamaugaernes "hovedstad" blev flyttet 200 km øst på til Wills Town efter Dragging Canoes død. Andre deltagere var Doublehead, Robert "Bob" Benge (endnu en nevø eller grandnevø af Doublehead og kendt som Bench) og Hanging Maw (høvding fra byen Coyatee i den øvre del af Tennesseefloddalen, som betragtede sig selv som leder af den del af stammen, der blev kaldt "upper cherokees"). I Coyatee mødtes delegationen med udsendinge fra John Blount. Mens de to parter opholdt sig i landsbyen blev denne angrebet gruppe af militante nybyggere, som ikke interesserede sig for, hvem der var til stede. Doublehead samt Hanging Maw og hans kone ,der var datter af den meget fredssøgende Nancy Ward, blev sårede, mens deres datter, flere andre indianere og et af de hvide delegationsmedlemmer blev dræbt. Angrebet blev indbragt for guvernøren, og cherokeserne lovede at afvente udfaldet af retssagen, men fordi lederen af gruppen, der havde udført angrebet, John Beard, var en god ven af John Sevier, endte sagen som er farce, og John Beard blev frikendt.

Da retssagen ikke førte til noget, gjorde John Watts gengæld ved at invadere området ved Holston River med en af de største styrker, der var set i området. Mere end 1.000 cherokesere, shawnees og muscogee'er deltog. Målet var at indtage Knoxville, hvor Holston River møder French Broad River og danner Tennessee River. På vej mod byen diskuterede høvdingene, hvad de skulle gøre med byens indbyggere. Doublehead argumenterede for, at man skulle dræbe dem alle, mens en ung høvding, James Vann, gik ind for, at man kun skulle dræbe mændene og lade kvinder og børn i fred. Undervejs passerede man en lille bosættelse, kendt som Cavett's Station. Bob Benge og en mindre gruppe indianere omringede stedet, og beboerne, tre mænd og 10 kvinder og børn, forskansede sig i blokhuset. Bob Benge forhandlede med dem, og lovede at hvis de overgav sig frivilligt, ville deres liv blive sparet. Da de kom ud, blev de imidlertid overfaldet og dræbt af af Doublehead og hans krigere. James Vann greb en af de yngste drenge og trak ham op på sin hest, men Doublehead dræbte ham med sin tomahawk, hvilket fik den konsekvens, at James Vann kom til at hade Doublehead og resten af livet kaldte ham "Kill Baby" eller "Babykiller". Fjendskabet mellem Vann og Doublehead ophørte først, da Doublehead døde. Watts greb ind og reddede en af de ældre drenge, som Vann bad en af muscogeeindianerne om at passe på. Nogle få dage senere blev denne dreng imidlertid også dræbt og skalperet. Selv John Watts' der ellers ikke holdt sig tilbage, når gjaldt om at dræbe nybyggere, blev chokeret over Doubleheads blodtørst. Angrebet på Knoxville løb ud i sandet, ikke mindst på grund af uenigheder mellem høvdingene, men også fordi cherokeestyrken mente, at de var blevet opdaget, da de hørte en kanon fra fortet uden for Knoxville blive affyret. De vidste ikke at det var tradition på militærets forter, at "skyde solen op".

I september 1794 led cherokeserne et afgørende nederlag i Slaget ved Fallen Timbers og med ødelæggelsen af chickamaugabyerne Running Waters og Nickajack Town, og med underskrivelsen af Treaty of Tellico Blockhouse i november samme år, var chickamaugakrigene de facto slut, selv om nogle spredte grupper kæmpede videre nogle måneder endnu.

Efter chickamaugakrigene (1794 – 1807)
I 1794 blev Doublehead valgt som Formand for Stammerådet (First Speaker of the Cherokee National Council), som ikke havde nogen styrende magt, men som alligevel havde en vis betydning og indflydelse på stammen. Her agiterede han for, at stammen skulle opgive sin jægerstatus og i højere grand end tidligere begynde at dyrke landbrug. Han korresponderede en del, blandt andet med John Blount, som han forsikrede om cherokesernes og ikke mindst chickamaugaernes fredsvilje. Denne korrespondance var blevet indledt allerede i 1793 før krigen sluttede. I midten af 1794 besøgte Doublehead Philadelphia, USA's daværende hovedstad, sammen med en række andre cherokeserledere. Doublehead udnævnte sig selv til talsmand for gruppen, som blandt andet mødte præsidenten, George Washington. Hvad der kom ud af mødet er ikke klart, men dette fandt sted kort inden underskrivelsen af Treaty of Tellico Blockhouse, så måske var mødet mellem høvdingene og præsidenten medvirkende til at der blev fred. Efter mødet med præsidenten mødtes Doublehead med USA's krigsminister, Henry Knox. Denne bevilgede ham en årlig betaling på $ 5.000, som Knox opfattede som billigt, hvis det kunne sikre at Doublehead ikke igen gik på krigsstien. Desuden sikrede han, at høvdingen blev beskyttet af USA's regering, hvilket effektivt forhindrede hvide nybyggere at indlede hævntogter mod ham.

Efter at fredstraktaten var underskrevet, ophørte Doublehead med at føre krig, og begyndte at arbejde for stammens bedste ved at fremme handel med omverdenen, og han lod anlægge en 160 km lang vognrute mellem Tennessee og Muscle Shoals. Enkelte kilder mener, at han stadig udførte overfald på hvide helt frem til 1795, men det kan ikke bekræftes. I stedet blev han "civiliseret". Han begyndte at klæde sig som, den hvide overklasse, han købte en plantage, hvor han lod bygge et stort palæ, som han møblerede med møbler indkøbt i Nashville. Han rejste til mange "hvide" byer, blandt andre New Orleans i Louisiana, Pensacola i Florida og Charleston i South Carolina. Han begyndte at anskaffe dyre væddeløbsheste fra Charleston og han købte mindst 20 slaver og opførte sig i det hele taget, som om han var kommet til mange penge.

Der gik en del rygter om, hvor han havde pengene fra. De $ 5.000 i årlig "apanage" vidste stammemedlemmerne ikke noget om. Nogle mente, at hans formue stammede fra de varer, han havde stjålet og solgt til såvel sine landsmænd som til hvide. Andre mente, at han på et at sine togter havde fundet en sølvmine et hemmeligt sted i Kentucky. Atter andre var overbeviste om, at han på et togt havde fundet en stor skat, som han havde gemt et sted, som kun han selv kendte. En enkelt forfatter mener, at han kan have fundet den skat, som Hernando de Soto efter sigende skulle have gemt under sin ekspedition i 1541. I 1840 fandt to mænd, Levi Cassity og James Thompson en hule i nærheden af Muscle Shoals, som de mente kunne have været gemmested for Doubleheads skat. I hulen fandt de værktøj og smeltedigler, som havde været anvendt til smeltning af sølv. Mange af redskaberne bar stadig spor af sølv, men der var ikke spor af nogen mine eller noget sølvmalm i området. Til gengæld fandt de nogle gamle spanske mønter på hulens gulv.

Mere sandsynligt er det dog, at han modtog bestikkelse fra nybyggere for at lade dem slå sig ned på cherokesisk land. Blandt andet skulle han have tilladt en række bosættelser mod selv at få stillet et stort område, til rådighed som personlig ejendom. Her, nær Florence i Alabama byggede han et stort palæ, som senere blev købt af James Jackson og fik navnet Fork of the Cypress.

I 1802 døde John Watts, og Doublehead blev valgt som ny overhøvding over chickamaugaerne, en post han bestred til sin død i 1807. Ved den lejlighed tog han navnet eller titlen Chuqualataqu. I løbet af årene frem til 1806 blev han rigere og rigere selv om det gik den modsatte vej for de fleste af stammens medlemmer. Da han døde var han en af de rigeste blandt cherokeserne, kun overgået af James Vann, der inden sin død i 1809 nåede at blive ikke bare stammens rigeste, men en af de rigeste mænd i USA. Denne rigdom forenet med andre forhold, gjorde at der begyndte at rejse sig en større og større modstand mod ham i stammen.

Doubleheads endeligt
Efter indgåelsen af en traktat, Treaty of Washington i 1806 om at hvide skulle overtage nogle cherokesiske områder, fik Doublehead et nært samarbejder med indianeragenten Return J. Meigs. Sr., der havde været et af vidnerne ved traktatunderskrivelsen. Meigs, der havde hovedkvarter i Fort Southwest Point i det nuværende Kingston, men lige før Doubleheads død flyttede han sit hovedkvarter længere mod øst til Hiwassee Garrison, nær det sted hvor Hiwassee River møder Tennessee River ved det nuværende Calhoun, Tennessee. Flytningen var måske for at undgå konfrontationer med den fraktion af stammen, som fortsat var modstander af at overlade stammeland til hvide nybyggere.

Samarbejdet mellem Doublehead og Meigs bestod tilsyneladende mest i, at de indgik underhåndsaftaler om at lade nybyggere flytte ind på stammeland mod betaling (som tilfaldt Meigs og Doublehead og måske et par af de andre, ældre høvdinge så som Dragging Canoes yngre bror, Turtle at Home, som også var fortaler for at sælge jord til nybyggerne). Det faldt nogle af de yngre høvdinge for brystet, høvdinge som allerede var på kant med Doublehead af andre årsager. Blandt disse var James Vann og Ridge. Specielt Vann hadede Doublehead. Dels på grund af det, der skete ved Cavett's Station, men også fordi Doublehead, der havde været gift med Vanns halvsøster, havde behandlet denne grusomt og blandt andet slået hende, så hun aborterede, og til sidst tævet hende ihjel. Vann, Ridge og en anden høvding, Alexander Saunders blev enige om (måske med stammerådets officielle eller uofficielle opbakning) om at slå Doublehead ihjel for hans handlinger, ikke mindst underskriften på Treaty of Washington. Interessant nok var James Vann, der skulle lede overfaldet, også en af underskriverne på traktaten, men han skulle åbenbart ikke slås ihjel. Vann drak sig imidlertid så beruset på vej mod Doubleheads opholdssted, at han ikke kunne deltage i drabet. Ridge og Saunders opsøgte Doublehead på en kro i Hiwassee Garrison, hvor de skød og også ramte ham, men det lykkede for den hårdt sårede høvding at undslippe. Han havde imidlertid ikke kræfter til at forlade byen, så han søgte tilflugt hos den lokale skolelærer, som var en af hans gode venner. Da Ridge erfarede, at skuddene ikke havde dræbt Doublehead, fulgte han og Saunders blodsporene til læerens hus. Her fandt de Doublehead gemt under et tæppe. Ridge skød gennem tæppet og ramte Doublehead i hoften, Da Doublehead rejste sig og gik til modstand, overfaldt de ham med knive og tomahawks. Doublehead var lige ved at overmande Ridge, da Saunders huggede en tomahawk i baghovedet på ham. Når man antager at drabet havde stammerådets opbakning, skyldes det, at der ikke blev gennemført sanktioner mod nogen af de involverede i drabet, hverken fra stammerådet, USA's regering, som jo beskyttede ham eller fra Doubleheads egen familie.

Ingen ved i dag hvor Doublehead er begravet. Hjemmesiden findagrave.com nævner et sted i Wayne County, Kentucky og der er opsat mindesten over ham flere steder. Denne sandsynligevis fejlagtige stedfæstelse af graven stammer måske fra en legendarisk historie, som fortælles om Doubleheads død, ifølge hvilken han skulle være blevet dræbt af en vred far til en pige, som han havde indledt et forhold til. I virkeligheden var det en af hans sønner, der havde et forhold til pigen, og det var formodentlig denne søn, som blev dræbt og er begravet i Kentucky.

Efterspil
I 1839, 32 år efter at Ridge havde dræbt Doublehead for at sælge stammeland til de hvide, blev han selv, hans søn, John Ridge og hans nevø, Elias Boudinot, dræbt for præcis den samme forbrydelse. Blandt de, der udførte mordet på Ridge, var Bird Doublehead, der var 12 år, da Ridge myrdede hans far.

Den mest blodtørstige af alle vilde
I 1795 sagde man om Doublehead, at han havde udgydt mere blod med sine egne hænder end nogen anden i Amerika. Han blev i østkystpressen kaldt "Den mest blodtørstige af alle vilde". Dette udtryk skyldtes dels hans voldsomme overfald på hvide bosættelser, dels hans brug af tortur og skalpering af de døde – noget der normalt ikke blev praktiseret blandt stammerne i den sydøstlige del af det daværende USA. Den største betydning for betegnelsen var imidlertid, at han var kendt for at være kannibal og spise sine ofre og tvinge sine krigere til at gøre det samme.

I virkeligheden findes der kun et veldokumenteret tilfælde af kannibalisme, selv om rygterne taler om flere tilfælde. Dette foregik i 1793 nær en nu forsvunden bebyggelse, Dripping Springs, i Kentucky. Her havde Doublehead, Bob Benge og nogle andre krigere lagt et baghold for nogle handelsmænd, som de havde fået at vide, transporterede whisky. De overfaldt transporten og dræbte de to mænd, der stod for transporten, kaptajn William Overall og en mand ved navn Burnett. En del af whiskyen blev drukket på stedet, hvorefter Doublehead skalperede de to mænd. Derefter skar han strimler af de to mænds kød, ristede det over et bål og spiste det. Efter denne episode nægtede Bob Benge at tage på flere krigstoger, hvor Doublehead deltog.

Under et besøg i New York, flere år efter krigens ophør, da Doublehead var blevet særdeles velhavende, gav han et interview til en af byens aviser. Den kunne næste dag skrive om den vilde, der tidligere havde været menneskeæder, men nu spiste på byens bedste restauranter. Da journalisten havde spurgt Doublehead "Hvad synes De så om hvide mennesker i dag?" havde høvdingens eneste kommentar været "De er for salte". En længere version af udtalelsen fortæller, at hans sagde: "We the Cherokees have eaten a large quantity of the white men's flesh, but have had so much of it we are tired of it, and think it too salty".

Kildehenvisninger

Kilder
 Conley, Robert J. The Cherokee Nation – a History, University of New Mexico Press, Albuquerque, New Mexico, 2005
 Finger, John R., Tennessee Frontiers - Three Regions in Transition, Indiana University Press, Bloomington & Indianapolis, 2001
 Hoig, Stanley W., The Cherokees and their Chiefs, The University of Arkansas Press, Fayetteville, 1998
 Mooney, James. Cherokee History, Myths and Sacred Formulas, reproduced by Cherokee Publications, Cherokee, North Carolina, 2006
 Reynolds, William R. Jr., The Cherokee Struggle to Maintain Identity in the 17th and 18th Centuries, McFarland and Co. Publishers, Jefferson, North Carolina, 2015.
 Walker, Rickey B., Doublehead – Last Chickamauga Cherokee Chief, Bluewater Publications, Alabama, 2013

Noter

Eksterne henvisninger
 Chief Doublehead – A Cherokee Cannibal fra ancestry.com
 Charles H. Faulkner, Massacre at Cavett's Station fra Project Muse. 2013
 The War Department, Papers on Doublehead Krigsministeriets samling omfatter 603 dokumenter, der omhandler Doublehad.
 Murder of Chief Doublehead

Se også
 Cherokeserstammens overhøvdinge
 Fort Watauga
 Republikken West Florida
 Sycamore Shoals

Cherokeestammen
Tennessees historie
Personer fra Tennessee

Doublehead


Aubrey Christina Plaza (født 26. juni 1984) er en amerikansk skuespiller.

Eksterne henvisninger

Personer fra Wilmington (Delaware)
Skuespillere fra Delaware

Aubrey Plaza


Indiens skjulte apartheit er en dansk dokumentarfilm fra 2000.

Handling

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2000

Indiens skjulte apartheit