Vincent Millie Youmans (September 27, 1898 – April 5, 1946) was an American Broadway composer and  producer.

A leading Broadway composer of his day, Youmans collaborated with virtually all the greatest lyricists on Broadway: Ira Gershwin, Otto Harbach, Oscar Hammerstein II, Irving Caesar, Anne Caldwell, Leo Robin, Howard Dietz, Clifford Grey, Billy Rose, Edward Eliscu, Edward Heyman, Harold Adamson, Buddy DeSylva and Gus Kahn.  Youmans' early songs are remarkable for their economy of melodic material: two-, three- or four-note phrases are constantly repeated and varied by subtle harmonic or rhythmic changes. In later years, however, he turned to longer musical sentences and more rhapsodic melodic lines.  Youmans published fewer than 100 songs, but 18 of these were considered standards by ASCAP, a remarkably high percentage.

Biography
Youmans was born in New York City, United States, into a prosperous family of hat makers. When he was two, his father moved the family to upper-class Larchmont, New York. Youmans attended the Trinity School in Mamaroneck, New York, and Heathcote Hall in Rye, New York. His ambition was initially to become an engineer, and he attended Yale University for a short time. He dropped out to become a runner for a Wall Street brokerage firm, but was soon drafted in the Navy during World War I, although he saw no combat. While stationed in Illinois, he took an interest in the theater and began producing troop shows for the Navy.

After the war, Youmans was a Tin Pan Alley song-plugger for Jerome H. Remick Music Publishers, and then a rehearsal pianist for composer Victor Herbert's operettas.  In 1921, he collaborated with lyricist Ira Gershwin on the score for Two Little Girls in Blue, which brought him his first Broadway composing credit, and his first hit song "Oh Me! Oh My!", and a contract with T. B. Harms. His next show was Wildflower (1923), with lyrics by Otto Harbach and Oscar Hammerstein II, which was a major success. His most enduring success was No, No, Nanette, with lyrics by Irving Caesar, which reached Broadway in 1925 after an unprecedented try-out in Chicago and subsequent national and international tours.  No, No Nanette was the biggest musical-comedy success of the 1920s in both Europe and the US and his two songs "Tea for Two" and "I Want to Be Happy" were worldwide hits. Both songs are considered standards. "Tea For Two" was consistently ranked among the most recorded popular songs for decades.

In 1927, Youmans began producing his own Broadway shows.  He also left his publisher TB Harms Company and began publishing his own songs. He had a major success with Hit the Deck! (1927), which included the hit songs "Sometimes I'm Happy" and "Hallelujah". His subsequent productions after 1927 were failures, despite the song hits they featured ("Great Day and "Without a Song" from Great Day (1929), "Time On My Hands" from Smiles (1930), and the title song from Through the Years). His last contributions to Broadway were additional songs for Take a Chance (1932).

In 1933, Youmans wrote the songs for Flying Down to Rio, the first film to feature Fred Astaire and Ginger Rogers as a featured dancing pair. His score contained "Orchids in the Moonlight", "The Carioca", "Music Makes Me", and the title song. The film was a tremendous hit, and it revived the composer's professional prospects, though he never again wrote for Astaire/Rogers.

After a professional career of only 13 years, Youmans was forced into retirement in 1934 after contracting tuberculosis. He spent the remainder of his life battling the disease. His only return to Broadway was to mount an ill-fated extravaganza entitled Vincent Youmans' Ballet Revue (1943), an ambitious mix of Latin-American and classical music, including Ravel's Daphnis et Chloé. Choreographed by Leonide Massine. The production lost some $4 million.

He died of tuberculosis at age 47, in Denver, Colorado. At the time of his death, Youmans left behind a large quantity of unpublished material. In 1970, Youmans was posthumously inducted into the Songwriters Hall of Fame. In 1971, No, No Nanette enjoyed a notable Broadway revival starring Ruby Keeler, and choreographed by Busby Berkeley, which was widely credited with beginning the nostalgia era on Broadway. In 1983, he was inducted into the American Theater Hall of Fame.

Broadway musicals with music by Vincent Youmans
Two Little Girls in Blue (1921)
Wildflower (1923)
Mary Jane McKane (1923)
Lollipop (1924)
No, No, Nanette (1925, revived 1971)
Oh, Please! (1926)
Hit the Deck (1927)
Rainbow (1928)
A Night in Venice (1929)
Great Day! (1929)
Smiles (1930)
Through the Years (1932)
Take a Chance (1932); additional songs only
The Vincent Youmans Ballet Revue (1943)

Films with music by Vincent Youmans
No, No, Nanette (1930)
Hit the Deck (1930)
Song of the West (1930)
What a Widow! (1930)
Take a Chance (1933)
Flying Down to Rio (1933)
No, No, Nanette (1940)
Tea for Two (1950)
Hit the Deck (1955)

Songs
"An Invitation" with lyrics by Edward Heyman
"An Orphan Is the Girl for Me" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Anyway, We Had Fun" with lyrics by Ring Lardner
"April Blossoms" with help from Herbert Stothart and lyrics by Otto Harbach and Oscar Hammerstein II
"Armful of You" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Bambalina" with help from Herbert Stothart and lyrics by Otto Harbach and Oscar Hammerstein II
"Be Good to Me" with lyrics by Ring Lardner
"Blue Bowery" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"Bo Koo" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"The Boy next Door" with lyrics by Otto Harbach and Schuyler Greene
"The Bride Was Dressed in White" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"The Call of the Sea" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"Carioca" with lyrics by Gus Kahn and Edward Eliscu: Academy Award Nomination for Best Original Song
"Carry on Keep Smiling" with lyrics by Harold Adamson
"The Chinese Party" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"Come on and Pet Me" with lyrics by Oscar Hammerstein II and Otto Harbach
"Course I Will" with help from Herbert Stothart and lyrics by Otto Harbach and Oscar Hammerstein II
"Crystal Lady"
"Dancing Wedding" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"The Deep Blue Sea" with lyrics by Irving Caesar and Otto Harbach
"Deep in My Heart" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Diamond in the Rough" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"Dolly" with lyrics by Ira Gershwin and Schuyler Greene
"Does It Pay to Be a Lady?" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"Dress Parade" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"Drums in My Heart" with lyrics by Edward Heyman
"Fight Over Me" with lyrics by Irving Caesar and Otto Harbach
"Flappers Are We" with lyrics by Irving Caesar and Otto Harbach
"Flying Down to Rio" with lyrics by Gus Kahn and Edward Eliscu
"Going Rowing" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Goodbye Little Rosebud" with help from Herbert Stothart and lyrics by Otto Harbach and Oscar Hammerstein II
"Great Day" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"Hallelujah" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Happy Because I'm In Love" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"The Harbor of My Heart" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Hay Straw" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"Here, Steward" with lyrics by Ira Gershwin
"Here's a Day to Be Happy" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"Honey Bun" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Hotcha Ma Chotch" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"How Happy Is the Bride" with lyrics by Edward Heyman
"I Know That You Know" with lyrics by Anne Caldwell
"I Like What You Like" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"I Like You As You Are" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"I Want a Man" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"I Want to Be Happy" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"I Want to Be With You" with lyrics by Buddy De Sylva
"If I Told You" with help from Herbert Stothart and lyrics by Otto Harbach and Oscar Hammerstein II
"If I Were You" with lyrics by Ring Lardner
"I'm Glad I Waited" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"I'll Come Back to You" with lyrics by Edward Heyman
"It Must Be Love" with lyrics by Zelda Sears
"It's Every Girl's Ambition" with lyrics by Edward Heyman
"I've Confessed to the Breeze I Love You" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"Join the Navy" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Kathleen Mine" with lyrics by Edward Heyman
"Keepin' Myself for You" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Kinda Like You" with lyrics by Edward Heyman
"Kiss Or Two" with lyrics by Leo Robin
"Lady From The Bayou" with lyrics by Leo Robin
"Let Me Give All My Love to Thee" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"Like He Loves Me" with lyrics by Anne Caldwell
"Loo Loo" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Love in a Cottage" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Love Is Like A Song" with lyrics by J. Russel Robinson and George Waggner
"Lucky Bird" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Mary Jane Mckane" with lyrics by William Carey Duncan and Oscar Hammerstein II
"More Than You Know" with lyrics by Billy Rose and Edward Eliscu
"Music Makes Me" with lyrics by Gus Kahn and Edward Eliscu
"My Doctor" with lyrics by Irving Caesar and Otto Harbach
"My Lover" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"My Mother Told Me" Not to Trust a Soldier with lyrics by Oscar Hammerstein II
"Nicodemus" with lyrics by Anne Caldwell
"No, No Nanette" with lyrics by Irving Caesar and Otto Harbach
"Nothing Could Be Sweeter" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Oh, How I Long To Belong To You" with lyrics by Buddy De Sylva
"Oh Me, Oh My, Oh You" with lyrics by Ira Gershwin
"On the Golden Trail" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"The One Girl" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"One Love" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"Only a Moment Ago" with lyrics by Irving Caesar and Otto Harbach
"Open Up Your Heart" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"Orchids in the Moonlight" with lyrics by Gus Kahn and Edward Eliscu
"Orienta" with lyrics by Ira Gershwin
"Pay Day Pauline" with lyrics by Irving Caesar and Otto Harbach
"Peach on the Beach" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"Play the Game" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"Rally 'Round Me" with lyrics by Ring Lardner
"Rice and Shoes" with lyrics by Ira Gershwin and Schulyer Greene
"Rise N' Shine" with lyrics by Buddy De Sylva
"The Road to Home" with lyrics by Edward Heyman
"Santa Claus" with lyrics by Otto Harbach
"Say Oui Cheri" with lyrics by J. Russel Robinson and George Waggner
"Say Young Man Of Manhattan" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"Scarecrows" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"She's Innocent" with help from Paul Lannin and lyrics by Ira Gershwin
"Shore Leave" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Should I Be Sweet" with lyrics by Buddy De Sylva
"Si, Si, Si Senor" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"The Silly Season" with lyrics by Ira Gershwin
"Soliloguy" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"Something to Sing About" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"Sometimes I'm Happy (Sometimes I'm Blue)" with lyrics by Irving Caesar
"Sweet as Sugar Cane" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"Take a Little One Step with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Tea for Two" with lyrics by Irving Caesar
"Telephone Girlie" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"There's Something About Me They Like" with lyrics by Arthur Francis and Fred Jackson
"Through the Years" with lyrics by Edward Heyman
"Tie a String Around Your Finger" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Time and a Half for Overtime" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Time on My Hands" with lyrics by Mack Gordon and Harold Adamson
"Tom, Dick and Harry" with lyrics by Clifford Grey and Harold Adamson
"Too Many Rings Around Rosie" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"The Trumpeteer and the Lover" with lyrics by Edward Heyman
"Utopia" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Virginia" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"Waiting for You" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"Wedding Bells Ring On" with lyrics by William Rose and Edward Eliscu
"(We're Off) On A Wonderful Trip" with lyrics by Ira Gershwin
"We're Off to India" with lyrics by Ira Gershwin
"What Can I Say?" with lyrics by Ring Lardner
"What's a Kiss Among Friends?" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"When I'm With the Girls" with lyrics by Ira Gershwin
"When We Are Married" with lyrics by Zelda Sears and Walter De Leon
"Where Has My Hubby Gone?" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"Who Wants to Love Spanish Ladies?" with lyrics by Oscar Hammerstein II
"Who's Who With You" with lyrics by Ira Gershwin
"Why Ain't I Home" with lyrics by Ring Lardner
"Why Oh Why" with lyrics by Clifford Grey and Leo Robin
"Wildflower" with help from Herbert Stothart and lyrics by Otto Harbach and Oscar Hammerstein II
"Without a Song" with lyrics by Billy Rose and Edward Eliscu
"You Can Dance with Any Girl" with lyrics by Otto Harbach and Irving Caesar
"You Started Something When You Came Along" with lyrics by Ira Gershwin
"You're Everywhere" with lyrics by Edward Heyman
"You're The One" with lyrics by J. Russel Robinson and George Waggner

References

External links

 Vincent Youmans at the Songwriter's Hall of Fame
  at the Internet Movie Database
 Vincent Youmans recordings at the Discography of American Historical Recordings

1898 births
1946 deaths
American musical theatre composers
American theatre managers and producers
Broadway composers and lyricists
Broadway theatre producers
20th-century deaths from tuberculosis
Songwriters from New York (state)
Musicians from Manhattan
Tuberculosis deaths in Colorado
20th-century American composers
United States Navy personnel of World War I
United States Navy sailors
Military personnel from New York City

Vincent Youmans


L'attentat de Göteborg est une attaque à la bombe survenue le 28 septembre 2021 dans un immeuble situé Övre Husargatan 20, à , à Göteborg, en Suède. 16 personnes ont été blessées dont 4 gravement.

Auteur
Le 6 octobre 2021, le principal suspect, Mark Lorentzon, âgé de 55 ans, a été retrouvé mort dans les eaux de Göteborg, après s'être probablement suicidé. Le suspect habitait dans l'immeuble et risquait d'en être expulsé.

Notes et références

Septembre 2021
2021 en Suède
Attentat en Suède

Attentat de Göteborg


Sebastián Piñera, punim imenom Miguel Juan Sebastián Piñera Echenique (Santiago, 1. prosinca 1949.), čilenaski političar, ekonomist, inženjer i poduzetnik.

Obitelj
Osmo je dijete iz braka José Piñera Carvallo, diplomata, inženjera i političara i Magdalene Echenique Rozas. Rođen je 1. prosinca 1949. u čilskoj prijestolnici Santiagu. Ima baskijske i kantabrijske korijene. Nećak je najstarijeg živućeg biskupa Katoličke Crkve, Bernardina Piñere.

U prosincu 1973. oženio se Ceciliom Morel, susjedom u Aveniji Ameriga Vespucija u Santiagu. Zajedno imaju četvero djece, dvije kćeri (Magdalena i Cecilia) i dva sina (Sebastián i Cristóbal).

Obrazovanje
Godinu nakon njegova rođenja, obitelj se seli u Belgiju i kasnije u New York, gdje njeov otac obnaša dužnost čileanskog veleposlanika pri Ujedinjenim Narodima. Godine 1955. vratio se u Čile te 1967. maturirao.

Na Pontifikalnom katoličkom sveučilištu diplomirao je 1971. poslovno inženjerstvo. Kao najbolji student na tom studiju sveučilište mu je uručilo Nagradu Raúl Iver Oxley.

Svoje visoko obrazovanje nastavio je na Harvardu, gdje je pohađao poslijediplomski studij ekonomije. Nakon tri godine obranio je magisterij i doktorat.

Nakon doktorata, između 1971. i 1988. radio je kao profesor ekonomije na Čilskom sveučilištu, Pontifikalnom katoličkom sveučilištu i privatnom Sveučilištu Adolfo Ibáñez. Godine 1972. predavao je kao gostujući predavač u Poslovnoj školi Valparaiso.

Popularna kultura
Američki glumac Bob Gunton portretirao je Piñeru u filmu o rudarskoj nesreći iz 2010. naslovljenom 33.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službeni profil  na stranicama čileanske vlade

Čileanski predsjednici
Čileanski ekonomisti

Sebastián Piñera


Kun for forrykte - Eik Skaløe og Steppeulvene er en dansk portrætfilm fra 1988, der er instrueret af Ole Christian Madsen og Lars K. Andersen.

Handling
Med udgangspunkt i rockgruppen Steppeulvene og forsangeren Eik Skaløe, poeten, som blev et symbol for hele den søgen, hippiebevægelsen var udtryk for, stilles spørgsmålene: Hvorfor døde bevægelsen? Hvorfor døde så mange, når musikken endnu lever?

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1988

Portrætfilm fra Danmark


අරාබි සමාජවාදය (, අල්-ඉසිටිරකීයා අල්-අරාබියා) යනු,  සර්ව-අරාබිවාදයේ සහ  සමාජවාදයේ සංරසීකරණය මත පදනම්වූ දේශපාලන මතවාදයකි. බාත්වාදයෙහි සහ අරාබි බාත් පක්ෂයෙහි ප්‍රධාන ආදිකර්තෘ, මිසිල් අෆ්ලක් විසින්, "අරාබි සමාජවාදය" යන පදය නිමැවුයේ, ජාත්‍යන්තර සමාජවාදී ව්‍යාපාරය වෙතින් ඔහුගේ සමාජවාදී මතවාද අනුවාදය වෙන් කොට හඳින්වීමටය.

අරාබි සමාජවාදය


Clyde High School er en offentlig high school i Clyde, Ohio, USA. Clyde High School er den eneste high school i Clyde og i dens skoledistrikt Clyde-Green Springs Schools. Clyde High Schools sportkaldenavn er Clyde Fliers. Skolens skoleinspektør er William Webb.

Eksterne henvisninger
 Clyde High Schools officielle webside (engelsk)

High schools i USA

Clyde High School (Ohio)


DiCicco (aussi Dicicco, Di Cicco ou di Cicco) sont des patronymes d'origines italiennes pouvant désigner:

Patronyme
Bobby Di Cicco (né en 1954), acteur américain
Dennis di Cicco (né en 1950), astronome américain
 (né en 1963), homme politique américain du New Jersey
 (né c. 1946), homme politique américain de Pennsylvanie
Jessica DiCicco (née en 1980), actrice et animatrice américaine
 (1909-1978), producteur et agent d'artiste américain
 (1949-2019), poète canado-italien
 (née en 1959), sculptrice et auteure américaine
Tony DiCicco (1948-2017), joueur et entraîneur américain de soccer

Voir aussi
(3841) Dicicco, astéroïde de la ceinture principale

Homonymie de patronyme
Patronyme italien

DiCicco


وهو سياسي أمريكي ينتمي إلى الحزب الجمهوري ولد جورج كوبر باردي في 25 تموز - يوليو من سنة 1857 في سان فرانسيسكو في ولاية كاليفورنيا الأمريكية كان باردي عمدة مدينة اوكلاند في ولاية كاليفورنيا الأمريكية في الفترة ما بين 13 أذار - مارس من عام 1893 إلى 10 أذار - مارس من عام 1895 شغل جورج كوبر باردي منصب حاكم ولاية كاليفورنيا الأمريكية ما بين 7 كانون الثاني- يناير من سنة 1903 إلى 9 كانون الثاني - يناير من عام 1907 توفي جورج كوبر باردي في 1 أيلول - سبتمبر من سنة 1941 في ولاية كاليفورنيا.

روابط خارجية

مراجع

أطباء من كاليفورنيا
جمهوريون من ولاية كاليفورنيا
حكام ولايات أمريكية من الحزب الجمهوري
خريجو جامعة لايبتزغ
عمدات في أوكلاند (كاليفورنيا)
قائمة حكام ولاية كاليفورنيا
مواليد 1857
وفيات 1941

جورج كوبر باردي


Amurska jesetra (ponekad i japanska jesetra; lat. Acipenser schrenckii), vrsta jesetre u bazenu rijeke Amur u Rusiji. Endem.

Rasprostranjenost
Rasprosztranjena je u bazenu rijeke Amur, a o njezinoj pojavi u Japanskom moru nema potvrde.

Opis vrste
Naraste do 300 cm dužine. Najveća izmjerena težina je 190 kg, a može živjeti do 65 godina

Ugroženost i zaštita
Kritično ugrožena vrsta koja se komercijalno iskorištava

Izvori

Vanjske poveznice

Jesetre

Amurska jesetra


පේරාදෙණිය විශ්වවිද්‍යාලය ශ්‍රී ලංකාවේ පැරණිතම විශ්ව විද්‍යාලයක් වේ. මෙය 1942 වර්ෂයේ ආරම්භ කළ අතර එය ලංකා විශ්ව විද්‍යාලය ලෙස නම් කර තිබුණි. ශ්‍රී ලංකාවේ උසස් අධ්‍යාපන ආයතන වර්ගීකරණය අනුව 2015 වර්ෂයේදී මෙම විශ්ව විද්‍යාලය මෙරට 2 වන ස්ථානය හිමිකරගෙන තිබෙන අතර, ලෝකයේ හොඳම විශ්වවිද්‍යාල වර්ගීකරණය අනුව 2466 ස්‌ථානය හිමිකරගෙන තිබෙයි.

දළ විශ්ලේෂණය
පේරාදෙණිය විශ්වවිද්‍යාලය පීඨ 9 කින්ද,(අලුතින් එක්කල ව්‍යවහාරික වෛද්‍ය විද්‍යා පීඨයද ඇතුලත්ව) පශ්චාත් උපාධි ආයතන 2 කින්ද, මධ්‍යස්ථාන 10කින්ද, අධ්‍යයනාංශ 71කින්ද යුක්ත වෙයි. මෙහි සිසුන් 12,000 ක් පමණ වෛද්‍ය, කෘෂි විද්‍යා, විද්‍යා, කලා, ඉංජිනේරු, දන්ත වෛද්‍ය, පශු වෛද්‍ය, සත්ව විද්‍යා සහ සම සෞඛ්‍ය යන ක්ෂේත්‍ර වල ඉගෙනුම ලබති.

පේරාදෙණිය විශ්ව විද්‍යාලය පීඨ
 ඉංජිනේරු පීඨය
 වෛද්‍ය පීඨය
 දන්ත වෛද්‍ය පීඨය
 පශු වෛද්‍ය පීඨය
 විද්‍යා පීඨය
 ශාස්ත්‍ර පීඨය
 කෘෂි පීඨය
 සමසෞඛ්‍ය විද්‍යා පීඨය
 කළමනාකරණ  පීඨය
 නිති පීඨය

විශේෂිත පුද්ගලයින්
 මහාචාර්ය එදිරිවීර සරච්චන්ද්‍ර
 ආචාර්ය ජයලත් මනෝරත්න
 සේනක බිබිලේ

ආශ්‍රිත
 ඉංජිනේරු පීඨය, පේරාදෙණිය විශ්ව විද්‍යාලය
 සරච්චන්ද්‍ර එළිමහන් රංග පීඨය

මුලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳුම්
Official Website of the University of Peradeniya
University of Peradeniya :Proud beginnings
University Grants Commission of Sri Lanka

ශ්‍රී ලංකාවේ අධ්‍යාපන ආයතන
ශ්‍රී ලංකාව තුළ පිහිටි විශ්වවිද්‍යාල
පේරාදෙණිය විශ්වවිද්‍යාලය

පේරාදෙණිය විශ්වවිද්‍යාලය


Bahía Cumberland es una bahía ubicada al noreste de la isla Robinson Crusoe, en el archipiélago Juan Fernández. En su ribera se ubica el único poblado de la isla, San Juan Bautista con una población aproximada de 926 habitantes.

En noviembre de 1834 fondeó en dicha bahía el buque Pilgrim (180 toneladas, 26,4 m de eslora) del cual era marinero el futuro escritor Richard Henry Dana, quien relataría su estancia en su libro "Two years before the mast".

El  14 de noviembre de 1837  fondearon en la  Bahía las naves de la flota de la confederación Peruano Boliviana al mando del general José Trinidad Morán.

El 14 de marzo de 1915 el crucero alemán SMS Dresden fue hundido en la bahía por tres cruceros ingleses, en el contexto de la Primera Guerra Mundial.

Lecturas Adicionales

La periodista y escritora viñamarina María Teresa Parker de Bassi publicó en 1987 a través de Editorial Tusitala el libro "Tras la estela del Dresden". El trabajo incluye entrevistas sobre el hundimiento del SMS Dresden en bahía Cumberland a sobrevivientes y parientes de la tripulación. El texto se reeditó en español en los años 1990, 1995, 2003 y fue publicado en el idioma alemán en el año 1993 por la editorial Koehlers Verlagsgesellschaft bajo el nombre "Kleiner Kreuzer Dresden. Odyssee ohne Wiederkehr".

El año 2010, RIL Editores publicó "S.M.S. Dresden. Historia en imágenes", del historiador argentino Diego Lascano, que permite una recreación histórica del crucero liviano a través de 400 fotografías, entre las que figuran aquellas del hundimiento del crucero SMS Dresden en bahía Cumberland.

Ad portas del centenario del hundimiento del SMS Dresden, Uqbar Editores publicó la novela histórica Señales del Dresden, del escritor Martín Pérez Ibarra, en la que se narra puntillosamente la odisea del barco germano, su estadía en el fiordo Quintupeu y el hundimiento en bahía Cumberland.

Referencias

C
Archipiélago Juan Fernández

Bahía Cumberland (isla Robinson Crusoe)


Jinn, or genies, are supernatural beings in Arab folklore and Islamic teachings.

Jinn may also refer to:

 Jin dynasty (1115–1234), sometimes written as Jinn to distinguish from the earlier Jin Dynasty (266–420) verse
 Al-Jinn or The Jinn, the 72nd chapter of the Quran

Entertainment
 Jinn (band), a Japanese band
 Jinn (TV series), a 2019 Netflix TV series
 Jinn (2014 film), a film from Exxodus Pictures
Jinn (2018 film), a 2018 film by Nijla Mu'min
Jinn (2023 film), a 2023 film by Nader Chowdhury
 Jinn: A Novel, a 2004 book by Matthew B. J. Delaney
 Qui-Gon Jinn, a character in the Star Wars universe
Jinn, a character in Pierre Boulle's 1963 science fiction novel La Planète des singes
 "Jinn", a song by Northlane from the 2019 album Alien

See also
 Djinn (disambiguation)
 Genie (disambiguation)
 Jin (disambiguation)
 Jinnī (disambiguation)
 Jann (disambiguation)

Jinn (disambiguation)


Pendentiv (eller pendentif, af fransk pendentif, tysk Zwickel, heraf dansk svikkel) er en murværkskonstruktion, som skal støtte en kuppel eller en kuppelagtig hvælving ved at danne overgangen mellem bygningens retvinklede mure og kuplens fodcirkel.

Typisk er den byzantinske pendentiv, formet som tresidede, sfæriske udsnit af en kugle eller hvælvingskappe, hvis nedre kanter slutter sig til de bærende buer eller vægge.

Denne type er i sin oprindelse klassisk-romersk og genfindes i renæssancens arkitektur.

Afvigende former er skråt i hjørnerne anbragte konsoller, stenbjælker eller buestik (tromper), der i den islamiske bygningskunst førte til udviklingen af stalaktithvælvingen, der minder om stalaktitter.

Galleri

Kilde
 "Pendentiv", bind 18, side 1056 i Salmonsens Konversationsleksikon af museumsinspektør, mag.art. Christian Axel Jensen

Noter

Eksterne henvisninger

Bygningsdele
Ornamentik
Kirkearkitektur
Islamisk arkitektur
Murværk

Pendentiv


Borçka (Gürcüce ve Gürcistan Lazcası: ბორჩხა;  "borçh'a"; Lazca: Borçxa), Türkiye Cumhuriyeti'nin Karadeniz Bölgesi'nde bulunan Artvin iline bağlı bir ilçe ve ilçenin merkezi olan kasabadır. Eski adı Porçha'dır (Gürcüce: ფორჩხა). Osmanlı kayıtlarında Borçha olarak geçer. Sonradan Borçka biçimini almıştır.

Çoruh Nehri kıyısında, Nigali Vadisi'nde yer alır. Batum'dan Kars ve Erzurum'a giden yol Borçka'dan geçiyordu. Öte yandan yerleşme, Çoruh'ta kayıkla yapılan taşımacılığın da iskelelerinden biriydi.

Etimoloji
Borçka'nın eski adı Porçha'dır (ფორჩხა). Bu yer adının nereden geldiği kesin olarak bilinmemektedir. Bununla birlikte  Gürcüce "porçhi" (ფორჩხი) kelimesinden türemiş olma ihtimali vardır. "Porçhi" kelimesinin anlamlarından biri "çalılık", "küçük orman"dır. Ayrıca Megrelcede "borçha" (ბორჩხა: kuru dal) ve Gürcücenin Guria diyalektinde "borçhalo" (ბორჩხალო; kırağı) gibi kelimeler de bu adla ilişkili olabilir. Ancak bunlar birer varsayımdan ibarettir. Porçha adı sonradan Borçha, 20. yüzyılda da Borçka biçimini almıştır.

Tarihçe
Borçka'nın kuruluşu hakkında kesin bilgi yoktur. Bugüne kadar yörede arkeolojik kazı yapılmadığı için de kasaba ve çevresinin eski çağlara ilişkin bilgi mevcut değildir. Bulunduğu bölge itibarıyla antik çağda Kolheti Krallığı sınırları içinde kalan Borçka'nın önemli bir eski yerleşim olduğu söylenemez. Bununla birlikte, Vahuşti'nin Gürcistan Krallığı'nın Tarihi, Niko Dadiani'nin Gürcistan Tarihi gibi Orta Çağ Gürcü kaynaklarında Borçka'nın adı geçmektedir. Vahuşti eserinde Borçka'dan "Çoruh'un batısında, büyük bir köy" olarak söz etmiştir.

Klarceti bölgesinin yerleşmelerinden biri olan Borçka, Gürcistan Krallığı yönetimi altındayken 1080 yılında Gürcü kralı II. Giorgi'yi yenilgiye uğratan Büyük Selçuklular tarafından istila edildi. Bu sırada Selçuklular Borçka'nın da yer aldığı Klarceti'deki manastırları yaktılar ve bazılarında dinsel faaliyet tamamen sona erdi. Büyük Selçukluların bölgeden çıkarılmasından sonra birleşik Gürcü Krallığı sınırları içinde kaldı. Birleşik Gürcü Krallığı'nın parçalanmasından sonra Samtshe Atabeyliği denilen Gürcü prensliğinin yönetimine girdi. Borçka'nın da içinde yer aldığı Tao-Klarceti bölgesi 16. yüzyılın ikinci yarısında Osmanlıların eline geçince bu topraklar üzerinde Çıldır Eyaleti kuruldu. Uzun süre Osmanlı yönetiminde kalan Borçka 1876 tarihli "Trabzon Vilayeti Salnamesi"ne göre Lazistan sancağının Hopa kazasına  bağlı Gönye (Gonio) nahiyesinin merkeziydi.

Osmanlıların 1877-1878 Osmanlı-Rus Savaşı'nda yenilmesinden sonra Borçka Rus İmparatorluğu sınırları içinde kaldı. 1886 tarihli Rus kayıtlarına göre Borçka, Batum oblastı sınırları içinde Batun sancağının (okrug) Gonio kazasına (uçastok) bağlı bir köydü. Borçka köyü aynı zamanda Gonio kazasına bağlı Borçka nahiyesinin de merkeziydi. Borçka nahiyesi Borçka ve Dakvara köylerinden oluşuyordu. Birkaç yıl sonra bölgeyi gezen Gürcü tarihçi Zakaria Çiçinadze, Rus ordusunda görevli İvane Caiani'nin Borçka'da Müslüman Gürcü çocuklarına Gürcüce öğrettiğini yazar. İvane Caiani burada görevli olduğu sırada Gürcüce gazetelere yazılar yollamış, o dönemdeki Borçka ve çevresi hakkında geniş bilgi vermiştir. Caiani bu yazılarından birinde Borçka köyünde ve Çoruh kıyısının bazı yerlerinde yaşayanların ekmeğini yalnızca kayıkçılıkla kazandığını belirtir. Borçkalıların bir başka gelir kaynağının ise, çömlekçilik olduğunu yazar.

I. Dünya Savaşı sonlarına doğru Rus ordusunun bölgeden çekilmesinin ardından Borçka, 1918-1921 arasında bağımsız olan Gürcistan sınırları içinde yer aldı. 1921'de Kızıl Ordu'nun Gürcistan'ı işgali sırasında Ankara Hükûmeti'nin Gürcistan hükümetine 23 Şubat 1921'de verdiği nota doğrultusunda Gürcü birlikleri bölgeden çekildi. Türk birlikleri genel bir harekâtla Tao-Klarceti bölgesinin büyük kısmını (Artvin ve Ardahan) ile Batum'u işgal etti. Ancak Türk birlikleri Giorgi Mazniaşvili komutasındaki Gürcü ordusu tarafından Batum'dan çıkarıldı ve sadece, Borçka'nın da içinde yer aldığı Artvin ve Ardahan bölgeleri Türkiye sınırları içinde kaldı. Borçka, 7 Temmuz 1921'de aynı adlı ilçenin merkezi oldu.

Borçka köyü, 1922 tarihli nüfus cetveline göre Borçka kazasının merkeziydi. 26 Haziran 1926'da, Borçka kaza olmaktan çıkarılıp nahiyeye dönüştürülünce de bu nahiyenin merkezi oldu. Borçka nahiyesi sınırları içindeyse 40 köy yer alıyordu. Borçka, 28 Mayıs 1928'de yeniden ilçe merkezi haline getirildi.

Demografi

Tarihsel Klarceti bölgesindeki yerleşim yerlerinden biri olan Borçka, 1876 Trabzon vilayeti salnamesine göre Lazistan sancağı içinde Gonio (Gönye) nahiyesine bağlıydı. Bu tarihte Sinoreti köyüyle bilikte Borçka'da 110 hane ve 400 kişi tespit edilmiştir. Ancak bu nüfusun ne kadarının Borçka köyünde, ne karadının Sinoreti köyünde yaşadığını belirlemek mümkün değildir. Ayrıca söz konusu nüfusun sadece erkek nüfusu olması ihtimali de vardır. Nüfusun tamamı "Müslim" olarak kaydedilmiştir. Bu Müslüman nüfusun Müslüman Gürcülerden oluştuğu on yıl sonra Rusların nüfus tespitinden anlaşılmaktadır.

Borçka'da kadın ve erkeğin birlikte tespit edildiği ilk nüfus sayımı Rus idaresi sırasında yapıldı. 1886 yılındaki bu sayıma göre, Gonio kazasına (uçastok) bağlı Borçka köyünde 52 hanede 296 kişi yaşıyor ve bu nüfusun tamamı Gürcülerden oluşuyordu. Hane başına ortalama 5,6 kişinin düşmesi Borçka köyünde yaşayan ailelerin kalabalık olmadığını göstermektedir. Bu tarihte Borçka köyü aynı zamanda Gonio kazasına bağlı Borçka nahiyesinin merkeziydi. Bu nahiye Borçka ve Dakvara köylerini kapsıyordu. Borçka nahiyesinin nüfusu 342 kişiden oluşuyordu ve bu nüfusun tamamı Gürcü olarak kaydedilmişti. Borçka köyünün içinde yer aldığı Gonio kazasında ise 5.567 kişi yaşıyordu. Borçka nahiyesinde yaşayanlar Gonio kazasının nüfusunun sadece % 6'sını oluşturuyordu. Bu nüfus sayımından yaklaşık yedi yıl sonra bölgeyi dolaşan Gürcü tarihçi Zakaria Çiçinadze, Borçka köyünde 60 hanenin yaşadığını, 40 hanenin göç etmiş olduğunu belirtir. Söz konusu göç 93 Harbi'nin (1877-1878) hemen ardından gerçekleşmiş olabilir.

Artvin ilinin 1921'de Türkiye'ye bırakılmasından sonra 1922 yılında yapılan ilk tespite göre, Borçka kazasının Borçka nahiyesi merkezinde (merkez mahalle) 26 hanede, 50'si kadın ve 80'i erkek olmak üzere 130 Müslüman Gürcü yaşıyordu. 1926 nüfus sayımına göre Borçka kaza olmaktan çıkarılmış ve nahiyeye dönüştürülmüştü. Bu tarihte nahiye merkezi olan Borçka köyünde 87 hanede, 102'si kadın ve 169'u erkek olmak üzere 271 kişi yaşıyordu. 1922 ve 1926 yıllarında erkek ve kadın nüfusu arasındaki oransal fark, bir miktar erkek nüfusunun iş için Borçka köyünde istihdam edildiğini göstermektedir.

Borçka köyü sonraki yıllarda genişleyip nüfusu artmış ve zamanla bir kasabaya dönüşmüştür. Son tespitlere göre kasabada 5.790'ı erkek ve 5.666'sı kadın olmak üzere 11.456 kişi yaşıyordu.

Yıllara Göre Nüfus Verileri:

Tarihsel yapılar
Borçka ilçesi sınırlarında çok sayıda tarihsel yapı yer alır. Kasabada ise, iki kilisenin ve bir kalenin kalıntıları günümüze ulaşmıştır. Bu kiliselerden biri tek nefli kale kilisesi Borçka Kalesi'nin kuzeydoğu kısmında yer alır. Surların içine inşa edilmiş olan kiliseden geriye yıkıntıları kalmıştır. Yakın zamanda kale ve kilise uygun olmayan biçimde restore edilmiştir. Diğer kilise bir köy kilisesidir. Opuca mahallesinde inşa edilmiş olan yapı tek nefli bir kilisedir. Opuca eskiden Ebrika'nın bir mahallesi olan Nigia'nın bir parçasıydı. Günümüze yııkıntıları kalmış olan kilise değişik bir palana sahiptir. Doğu tarafta olması gereken apsisi batı tarafında yapılmıştır. Borçka Kalesi, büyük ölçüde ayaktadır. Kale Çoruh Nehri ile Çhala Dresinin birleştiği yerde inşa edilmiştir. Son dönemde uygun olmayan bir biçimde restore edilmiştir. Kalede bugün benzin istasyonu bulunmaktadır.

Borçka ilçesi sınırlarında başka kilise yapıları ve kaleler de vardır. Bunların bazısı tamamen ortadan kalkmış, bazısı ayakta ya da yıkıntılar halinde günümüze ulaşmıştır. Bunlar arasında Ebrika'daki (İbrikli) Ebrika Kilisesi, Arhva (Akpınar) köyündeki köy kilisesi, Bagini'deki köy kilisesi, Dampali'deki (Ambarlı) köy kilisesi, Deviskeli'deki (Kaynarca) köy kiliseleri, Nigia'daki köy kilisesi, Thilazori'deki (Zorlu) köy kilisesi, Kvintavli'deki (Alaca) köy kilisesi, Trapeni'deki (Taraklı) köy kilisesi, Heba'daki (Karşıköy) köy kiliseleri, Akria'daki (Uğur) köy kiliseleri sayılabilir. Borçka Kalesi dışındaki kaleler ise, Thlazori (Zorlu) Kalesi, Makreti (Kale) Kalesi, Mindieti (Maral) Kalesi ve Hertvisi (Camili) Kalesi'dir.

Borçka ilçesinde 19. yüzyılda inşa edilmiş camiler de vardır. Muratlı Köyü Camisi, Camili Köyü Camisi, Fındıklı Köyü Camisi, Çavuşlu Köyü Camisi ve Düzköy Camisi bu camilerden en bilinenleridir.

Coğrafya

Borçka ilçesi, batısında Hopa ilçesi, güneyinde Artvin'in merkez ilçesi ve Murgul ilçesi, doğusunda Şavşat ilçesi, kuzeyinde ise Gürcistan Cumhuriyeti topraklarıyla çevrelenir. Borçka kasabasının Karadeniz'e uzaklığı 36 kilometredir ve deniz seviyesinden 125 metre yükseklikte bulunur. Çoruh Nehri Borçka kasabasının içinden geçer.

Ekonomi
Borçka kasabası, yakın zamana kadar çömlekçiliğiyle ünlüydü. Bugün çevresine hitap eden küçük bir ticaret merkezidir. Küçük ölçekli çay ve fındık işletmeleri vardır. Ormancılık bölgesinde bulunduğu için kasabada çok sayıda marangoz atölyesi bulunur. Çay, mısır ve fındık ilçede yetiştirilen başlıca tarım ürünleridir.

Tao-Klarceti hâlâ Osmanlı yönetimindeyken, 1874'te bu bölgeyi gezen Giorgi Kazbegi Borçka üzerine şunları yazmıştır:

"Dış görünüş olarak Borçka bir köye benzemiyor. Burada sayıları 80 kadar, herhangi tarımsal ek müştemilatı olmayan zarif yapılı evler bulunmaktadır. Büyük baş hayvan ve at burada hiç yoktur. Tüm ahali kayık yapımcılığı, kayıkçılık ve çanak-çömlek yapma işi ile meşguldür. Burada insanlar ne ekiyor ne de biçiyor; bu yüzden tüm ekmek ihtiyaçlarını son buğday tanesine kadar para ile satın alıyorlar. Her ailede yük ve koşum hayvanlarının yerini alan kayık bulunmaktadır. Kil ile yapılan kapların hazırlandığı birkaç atölyeyi ziyaret ettik. Bir evde baba, oğul ve torun oturmuş çalışıyorlardı. Gözümüzün önünde, tezgâhı kullanmadan hemen oracıkta birkaç kap yaparak onlara şekil verdiler."

İklim

Borçka ilçesi Karadeniz ikliminin etkisi altında olmasından dolayı Türkiye'nin en çok yağış alan yerleri arasındadır. İlçe toprakları dünyanın çok az yerinde görülen ılıman yağmur ormanlarını barındırır.Son yıllarda çay tarımı için arazi açma faaliyetleri ve kontrolsüz orman kesimi ormanları tehdit etmektedir.

Turizm
Borçka ilçenin doğusundaki Karçal Dağları'nın (3.400 m), eşşiz manzaraları, buzulları, buzul gölleri, buzulların erimesinden doğan dereleri, tarihi kemer köprüleri ve yaylalarıyla zengin bir turizm potansiyeline sahiptir. Borçka kasabası ve çevresindeki bazı köyler kendi ölçeğinde bir konaklama merkezidir. İlçe, balıkçılık (alabalık) ve av turizmi (ayı, domuz, çakal, tilki, kurt, dağ keçisi, vaşak vb) açısından zengin bir potansiyele sahiptir.

Aralık Köyü sınırları içerisinde bulunan Karagöl, 'orman denizi" içerisinde kapkara deniz görünümlü, alabalığı, buz gibi soğuk suyu ve eşsiz manzarasıyla önemli bir kamp yeridir. İlçenin doğusunda bulunan Karçal Dağları dağcılığa oldukça uygundur.

Son dönemde ilçenin köylerinden biri olan Maral köyüne bağlı olan Maral Şelalesi, günümüzde halkın ziyaretine açılmıştır. Öte yandan Macahel yöresi, buradaki Camili Gorgit Tabiatı Koruma Alanı, Beyazsu Yaylası, Otingo Kaplıcası yöresi, Yıldız Gölü gezilecek yerler arasında sayılabilir. Tarihsel kalıntılar arasında en önemli yapı olarak Ebrika Kilisesi görülebilir.

İdari yapısı
Borçka ilçesi eskiden Camili ve Muratlı olmak üzere üç bucağa ayrılırdı. Merkez bucakta bir kasaba ve 20 köyden, Camili bucağında altı köyden, Muratlı bucağında ise 11 köyden oluşuyordu. Bucak sistemi 2012 yılından kaldırıldı ve bugün Borçka ilçesinde 36 köy bulunmaktadır. Borçka kasabası ise dört mahalleden oluşmaktadır. Bugün Borçka kasabası beş mahalleden (Aksu, Gündoğdu, Küçük Köy, Merkez ve Yeniyol), Borçka ilçesi ise 38 köyden oluşmaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Borçka Kaymakamlığı Resmi Web Sitesi
 Borçka Belediyesi Resmi Web Sitesi

Artvin tarihi
Tao-Klarceti

Borçka


أختيرت مملكة هولندا لإستضافة كأس العالم للشباب في عام 2005 ، وأقيمت البطولة في شهري يونيو ويوليو، وكانت البطولة رقم 15 في تاريخ كأس العالم للشباب

الملاعب

التصفيات

تأهل 24 فريقا إلى النهائيات التي تقام في هولندا .

المجموعات

المجموعة الأولى

المجموعة التانية

المجموعة التالتة

المجموعة الرابعة

المجموعة الخامسة

المجموعة السادسة

أفضل فرق حققت المركز الثالث
في نهاية الجولة الأولى، تمت المقارنة بين أصحاب المركز الثالث من كل مجموعة. الأربعة الذين يحققون أفضل مركز ثالث يتأهلون إلى دور الستة عشر.

الأدوار النهائية

الفائز

الجوائز

مراجع

وصلات خارجية
 FIFA World Youth Championship Netherlands 2005, FIFA.com
 RSSSF > FIFA World Youth Championship > 2005
 FIFA Technical Report

هولندا في 2005
أحداث يوليو 2005 الرياضية في أوروبا
أحداث يونيو 2005 الرياضية في أوروبا
بطولة العالم للشباب لكرة القدم
كرة القدم الهولندية في 2004-05
كرة القدم الهولندية في 2005–06
كرة قدم للشباب في 2005
ليونيل ميسي
منافسات كرة قدم دولية تستضيفها هولندا

بطولة العالم للشباب لكرة القدم 2005


Thomas Jefferson "Tom" Barlow III (* 7. August 1940 in Washington, D.C.; † 31. Januar 2017 in Paducah, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1993 und 1995 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Tom Barlow besuchte bis 1962 das Haverford College in Pennsylvania. Danach arbeitete er unter anderem als Bankier und als Wirtschaftsunternehmer. Zwischen 1971 und 1982 war er umweltpolitischer Berater des Natural Resources Defense Council. Politisch schloss er sich der Demokratischen Partei an. Im Jahr 1986 kandidierte er noch erfolglos für den Kongress.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1992 wurde Barlow dann aber im ersten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington gewählt, wo er am 3. Januar 1993 die Nachfolge von Carroll Hubbard antrat. Da er aber bereits bei den folgenden Wahlen im Jahr 1994 dem Republikaner Ed Whitfield unterlag, konnte er bis zum 3. Januar 1995 nur eine Legislaturperiode im Kongress absolvieren. In den Jahren 1998 und 2002 bewarb er sich jeweils erfolglos um eine Rückkehr in den Kongress.

Weblinks

Einzelnachweise

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1940
Gestorben 2017
Mann

Tom Barlow


Anschlag auf Baku ist ein 1940/41 in Rumänien gedrehter, deutscher NS-Propaganda-Spielfilm mit antibritischen Untertönen. Unter der Regie von Fritz Kirchhoff spielen Willy Fritsch und René Deltgen als Gegenspieler die Hauptrollen.

Es handelt sich heute um einen Vorbehaltsfilm der Friedrich-Wilhelm-Murnau-Stiftung. Er gehört damit zum Bestand der Stiftung, ist nicht für den Vertrieb freigegeben, und darf nur mit Zustimmung und unter Bedingungen der Stiftung gezeigt werden.

Handlung
Die Ölfelder in Aserbaidschan 1919. Rund um die Hauptstadt Baku befinden sich die zweitgrößten Erdölvorkommen der Welt. Die Region ist unruhig, immer wieder kommt es zu Anschlägen auf Ölfelder. Im Dienste der Vereinigten Ölgesellschaft leitet der deutsche Offizier Hans Romberg den Sicherheitsdienst zum Schutze dieser Felder. Romberg ist sich sicher, dass die Engländer hinter den Anschlägen stecken, haben sie doch ganz handfeste wirtschaftliche Interessen. Sie wollen die Ölfelder an sich reißen, doch keiner der hier herrschenden Ölmagnaten ist bereit, seine Anteile an sie zu verkaufen. Rombergs zentraler Gegenspieler ist Captain Percy Forbes, der im englischen Auftrag den Ankauf der Felder vorantreiben soll. Niemand ahnt bisher, dass er als Agent im Auftrag der britischen Regierung handelt. Forbes versucht, sich bei den lokalen Ölherren einzuschmeicheln und bandelt darüber hinaus mit Sylvia Camps, der Tochter des amerikanischen Ölmagnaten George Camps, an. Damit kommt er Hans Romberg in die Quere, der bereits selbst ein Auge auf die attraktive junge Dame geworfen hat.

Forbes wird in der Wahl seiner Mittel von Mal zu Mal skrupelloser, um den Druck auf die örtlichen Ölmagnaten zu erhöhen. Er lässt Leitungen sprengen und setzt ganze Ölfelder in Brand. Daraufhin heuert Romberg aserbaidschanische Bürger an, um den Schutz der Felder zu verstärken. Bei der Kontrolle einer beschädigten Ölleitung wird auf Romberg sogar geschossen. Forbes, der Brandstifter, geriert sich als Biedermann. Er überredet Polizeiminister Barakoff, ein türkisches Expeditionskorps zum Schutz der Felder einzusetzen und lässt sich als Retter feiern. Während der Festivitäten kommt es jedoch zur Katastrophe. Englische Agenten hetzen die christlichen und moslemischen Bevölkerungsgruppen aufeinander. Forbes verweist auf die Türken als Verantwortliche dieser schrecklichen Zwischenfälle und bietet "großmütig" an, den Schutz der Quellen ihm und seinen Leuten zu überlassen. Tags darauf besetzten britische Truppen die Ölfelder.

Percy Forbes lässt sich als erste Maßnahme zum neuen Gouverneur von Baku ernennen und zwingt die lokalen Ölherren dazu, ihre Quellen der englischen Regierung zu überschreiben. Barakoff, von Forbes als neuer Chef des Sicherheitsdienstes eingesetzt, erkennt zu spät, dass auch er nur eine Schachfigur des Briten ist. Er versucht zu retten, was zu retten ist und bittet den abgesetzten Deutschen Romberg um Hilfe. Die Einheimischen tun sich mit den Deutschen zusammen und können nach heftigen Kämpfen endlich die Briten vertreiben. Beim Duell Mann gegen Mann kann Romberg Forbes stellen und töten. Romberg und sein Kumpel und bester Freund, Feldwebel Ertl, werden als Retter von Baku gefeiert, als Befreier vom Joch des "perfiden Albions". Beide Männer aber wollen nur noch heim, zurück nach Deutschland.

Produktion und politischer Hintergrund
Die Dreharbeiten begannen am 4. November 1940 auf den rumänischen Ölfeldern von Moreni und Maicoi. Weitere Außenaufnahmen entstanden an der Ostsee sowie in Chorzellen und Trebbin. Die Atelieraufnahmen wurden zwischen dem 9. Januar und dem 5. Mai 1941 in der Ufastadt von Babelsberg angefertigt. Weitere Außen- wie auch Atelieraufnahmen wurden an einzelnen Tagen im Mai und Juni 1941 angefertigt. Nach beträchtlichen Schwierigkeiten mit der Filmprüfstelle gab die Zensur Anschlag auf Baku am 18. August 1942 zur Aufführung frei. Die Uraufführung erfolgte schließlich am 25. August 1942 in vier Berliner Lichtspielhäusern.

Der Film war von Anbeginn als antibritisches Propagandastück konzipiert und erhielt, infolge des Überfalls auf die Sowjetunion am 22. Juni 1941, auch eine antirussische Note. Dazu heißt es bei Bogusław Drewniaks Der deutsche Film 1938-1945:

Für den auf charmante Galane und Herzensbrecher in Komödien und Romanzen abonnierten Filmstar Willy Fritsch war Anschlag auf Baku einer von zwei Ausflügen (der andere war Junge Adler) in den nazistischen Propagandafilm. Auch Regisseur Kirchhoff, sonst eher ein Spezialist der leichten Muse (Meine Freundin Barbara, Drei wunderschöne Tage), gab mit Anschlag auf Baku seinen Einstand als Propagandafilm-Regisseur. Gleich im Anschluss daran, noch 1941, inszenierte er einen weiteren Propagandastoff: Das kriegsverherrlichende Soldatendrama Der 5. Juni.

Die Filmbauten wurden vom erfahrenen Architektengespann Otto Hunte und Karl Vollbrecht entworfen und umgesetzt.

Die Produktionskosten waren im Vergleich zu anderen deutschen Produktionen jener Jahre recht hoch und lagen aufgrund der kostenintensiven Auslandsdrehs bei etwa 3.085.000 RM. Bis März 1943 wurden 2.371.000 RM an den deutschen Kinokassen eingespielt.

Obwohl eine politisch motivierte Auftragsproduktion, erhielt Anschlag auf Baku kein einziges Filmprädikat. Die alliierten Militärbehörden verboten 1945 die Aufführung des Films in Deutschland.

Kritik/Rezeption
Die zeitgenössische Kritik verwies vor allem auf den aktuellen Bezug des Themas. Im Film-Kurier hieß es: "Zu diesem Zeitpunkt, in dem die deutschen und verbündeten Truppen immer tiefer in die kaukasischen Ölgebiete eindringen, ist natürlich einem Film mit dem Titel "Anschlag auf Baku" von vornherein ein besonderes Interesse sicher."

Kay Wenigers Das große Personenlexikon des Films nannte den Film eine "braungefärbte Propagandaproduktion".

Nach Ende des Zweiten Weltkrieges wurde er wegen der in ihm enthaltenen nationalsozialistischer Propaganda als Vorbehaltsfilm eingestuft. Seine öffentliche Aufführung ist seitdem nur eingeschränkt möglich. Heute beansprucht die Friedrich-Wilhelm-Murnau-Stiftung die Auswertungsrechte.

Siehe auch
 Liste der während der NS-Zeit im Deutschen Reich uraufgeführten deutschen Spielfilme

Weblinks

 Anschlag auf Baku bei Murnau Stiftung

Einzelnachweise

Filmtitel 1942
Deutscher Film
Schwarzweißfilm
Vorbehaltsfilm
Propagandafilm (Nationalsozialismus)
Russischer Bürgerkrieg im Film

Anschlag auf Baku


Café Hector er en dansk kortfilm fra 1996, der er instrueret af Lotte Svendsen efter manuskript af Anders Thomas Jensen.

Handling
Cafe Hector er det nye in-sted for de smarte, hurtige og velformulerede. Her går snakken moderigtigt på raske fjed til akkompagnement af dampende kopper cappuccino. Uffe er ikke "in". Han får ingen cappuccino, men kan allernådigst få lov til at låne toilettet. Men Uffe er forberedt på situationen. Han tåler ikke flere ydmygelser. Han er bevæbnet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Film instrueret af Lotte Svendsen
Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1996

Café Hector


Une prise d'otages dans une synagogue du Texas a lieu le 15 janvier 2022, à Colleyville, près de Dallas-Fort Worth, au Texas. Quatre personnes sont tenues en otages, dont un rabbin d'une synagogue réformée. Un otage est libéré après six heures, puis les trois autres, au bout de près de  dix heures trente, sains et saufs. L'auteur de la prise d'otages meurt.

Événements
Le samedi 15 janvier 2022, quatre personnes, dont le rabbin Charlie Cytron-Walker, sont tenues en otage dans une synagogue, Congregation Beth Israel, dans la petite ville de Colleyville, située à environ 23 kilomètres au nord est de Dallas-Fort Worth, au 6100 block of Pleasant Run Road
. La ville de Colleyville a environ 26 000 habitants. La Congregation Beth Israel a été fondée en 1999 et compte environ 140 familles comme membres.

Avant la prise d'otages, Malik Faisal Akram se fait admettre dans la synagogue  à Colleyville en se présentant comme un sans-abri.

Un appel à la police est donné vers dix heures quarante-et-un du matin (heure locale).

La voix de l'auteur de la prise d'otages est audible lors de la retransmission de l'office religieux en direct sur Facebook.

Il demande la libération Aafia Siddiqui, sa "sœur" (au sens réel ou figuré), une neuroscientifique, accusée d'avoir des liens avec al-Qaeda, condamnée pour tentative de meurtre sur des militaires américains lors de sa détention en Afghanistan, détenue dans une prison fédérale au Texas. La scientifique pakistanaise est condamnée en 2010 à 86 ans de prison. Elle est détenue dans un établissements de santé d'une prison fédérale de Fort Worth, étant éligible à sa libération dans soixante ans.

Le Federal Bureau of Investigation (FBI) est chargé des négociations. Deux cents personnes appartenant à divers organismes d'application de la loi convergent vers la synagogue, dont divers services de police du nord du Texas, le Texas Department of Public Safety, le Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives, le bureau de terrain du FBI à Dallas et l'équipe de sauvetage d'otages du FBI de Quantico, Virginie.

Après de nombreuses heures, à dix-sept heures (heure locale) un des quatre otages, un homme, est libéré, sain et sauf.

Il s'avère que l'auteur de la prise d'otages n'est pas le frère d'Aafia Siddiqui, selon l'avocat de cette dernière, Marwa Elbially, en demandant la libération immédiate des autres otages.

A environ vingt-et-une heure trentre cinq (heure locale), selon les premières informations, les trois derniers otages sont libérés sains et saufs et l'auteur de la prise d'otages tué, d'après le gouverneur du Texas, après une forte détonation et des coups de feu.

La prise d'otages, tous des adultes, a duré plus de dix heures trente!

L'auteur de la prise d'otages
Immédiatement après la fin de la prise d'otages, les autorités, sur place, ne donnent pas de détails sur l'auteur de la prise d'otages, invoquant l'enquête en cours. Il aurait été identifié  par le FBI, qui n'en dit pas plus, pour l'instant. Selon la British Broadcasting Corporation (BBC), il serait d'origine britannique.

Le 16 janvier 2022, le FBI donne le nom de l'auteur de la prise d'otages: Malik Faisal Akram, un britannique d'origine pakistanaise âgé de 44 ans. Il est arrivé aux États-Unis, légalement, en décembre 2021. Il demeurait à Blackburn dans le Lancashire.

Selon le président américain, Joe Biden, Akram aurait passé sa première nuit aux États-Unis dans un refuge pour sans-abri, et aurait acheté son arme dans la rue. Le 16 janvier 2022, la Communauté musulmane de Blackburn transmet un message du frère d'Akram, Gulbar Akram, déclarant que son frère avait des problèmes de santé mentale. La famille avait coopéré avec les autorités américaines et les négociateurs d'otages au fur et à mesure que la crise se déroulait. Il exprime que "la famille ne cautionne aucune de ses actions et voudrait sincèrement s'excuser de tout cœur à toutes les victimes impliquées dans ce malheureux incident".

Malik Faisal Akram est le fils de Mohammed Malik Akram et a quatre frères, dont un mort en octobre 2021
.

Il est séparé de son épouse depuis deux ans et a cinq enfants.

Passé judiciaire
Malik Faisal Akram est incarcéré à quatre reprises entre 1996 et 2012, pour trouble à l'ordre public, harcèlement et vol.

Les otages s'enfuient
Après la libération d'un premier otage, au bout de six heures, les trois derniers otages prennent leur destin en main, cinq heures plus tard, ayant discuté entre eux discrètement qu'ils doivent prendre la fuite. Malik Faisal Akram devenant plus hostile, et ordonnant aux otages de se mettre à genoux, qu'il allait les tuer. Le refus des otages de s'agenouiller surprend Malik Faisal Akram, qui prend peur et s'asseoit. C'est le moment que choisit le rabbin, Charlie Cytron-Walker, qui crie à ses compagnons, "courez", s'empare d'une chaise et la lance vers Malik Faisal Akram. Les trois otages gagnent la sortie sains et saufs. Les autorités interviennent alors en pénétrant dans les lieux. La prise d'otages est terminée avec la mort de Malik Faisal Akram, tué alors par le FBI, de plusieurs balles, à vingt-et-une heure vingt deux (heure locale), selon le médecin légiste.

Possible motif
Jeffrey Cohen, un des quatre otages, une fois libéré, dans une entrevue parue dans The Times of Israel (TOA) déclare que Malik Faisal Akram était persuadé que les Juifs auraient le pouvoir de faire relacher Aafia Siddiqui.

Le journal The Jewish Chronicle met au jour un extrait de la  conversation entre Malik Faisal Akram et son frère Gulbar Akram, durant la  prise d'otage. Lorsque son frère lui demande de penser  à ses enfants, il réplique vouloir mourir en martyr. Il déclare, "Cela fait deux ans que je prie Allah pour cela. Je préfère vivre un jour comme un lion que 100 ans comme un chacal".

Un acte de terrorisme
Le jeudi 20 février 2022, le directeur du F.B.I., Christopher A. Wray, déclare que l'attaque de la synagogue est "un acte de terrorisme ciblant la communauté juive<ref> Ruth Graham. Temple Attack Was Antisemitic Terrorism, F.B.I. Says. The New York Times, Friday, January 21, 2022, p. A16.</ref>.

Réactions
Avant la libération des otages:
 Le président des États-Unis, Joe Biden  et le premier ministre d'Israël, Naftali Bennett, suivent le cours des  événements.
 Le maire de Dallas, Eric Johnson, envoie des patrouilles additionnelles auprès des synagogues et d'autres sites.
 Le gouverneur du Texas, Greg Abbott, parle d'une "situation tendue".
 Le sénateur texan, Ted Cruz déclare "surveiller la situation de près » et prier pour les otages et les forces d'intervention".
 Le Houston chapter of the Council on American-Islamic Relations (CAIR-Houston), par la voix de John Floyd , condamne la prise d'otages et se déclare solidaire de la communauté juive.
Après la libération des otages:
 Le président américain, Joe Biden, déclare tard dans la soirée du 15 janvier: "Dans les jours qui viennent, nous allons apprendre davantage sur les motifs de l'auteur de la prise d'otages, mais je veux être clair pour quiconque voudrait répandre la haine, nous nous opposerons à l'antisémitisme et à la montée de l'extrémisme dans ce pays. C'est ce que nous sommes, et ce soir, les hommes et les femmes des forces de l'ordre nous ont rendus tous fiers.".

Notes et références

Articles connexes
 Histoire des Juifs aux États-Unis
 Antisémitisme aux États-Unis

Histoire du Texas
Texas 202201
Texas
Janvier 2022 aux États-Unis
Antisémitisme aux États-Unis

Prise d'otages dans une synagogue du Texas


මානව ව්‍යුහ විද්‍යාවෙහි, නියපොතු යනු,   අතැඟිලි සහ පයැඟිලි වල අග්‍රස්ථ ඇඟිලි ඇට වල පාර්ශවික අංශය සඳහා වැස්මක් ලෙසින් ක්‍රියා කරන කොරොස් -ආකාර වහන්තරාවකි.  තවත් බොහෝ  අග්‍රේෂයන්ගේද නියපොතු ඇත. අග්‍රේෂයන් පමණත් සීමා වී නොපැවතියද, නියපොතු වල විකසනය, අනෙකුත් ක්ෂීරපායියන් අතර අතිශයින් දුර්ලභ වෙයි.

වෙනත් බොහෝ සතුන් වෙත දක්නට ලැබෙන  නඛර හා නියපොතු  අතර සමසම බවක් දක්නට ලැබේ.  පොදු භාවිතයෙහිදී , නිය පොත්ත යන වචනයෙන් හැඳින්වෙන්නේ නිය පට්ටකය පමණි.

අතැඟිලි-නියපොතු සහ පයැඟිලි-නියපොතු සැදී ඇත්තේ,   සතුන්ගේ කුර සහ අං සැදීමටද දායක වී  ඇති  කෙරටීන් යනුවෙන් හැඳින්වෙන දැඩි ප්‍රෝටීන් වර්ගයකිනි. හිසකෙස් හා දත් මෙන්ම මේවා ද  සමෙහි උපාංග ලෙසින් සැලකෙති.

ශරීර කොටස්
මිනිස් සිරුරේ අවයව

නියපොතු


Crkva sv. Filipa i Jakova nalazi se zapadno od Nerežišća na Braču.

Opis
Crkva sv. Filipa i Jakova je smještena zapadno od naselja na početku starog puta prema Blacima. Jednobrodna građevina s četvrtastom apsidom i prelomljenim svodom građena je u 15. st. Na pročelju se ističe bogato profilirani portal, rozeta i zvonik na preslicu. Početkom 18. st. naručen je mramorni oltar s likom Gospe s Djetetom i titularima crkve.

Zaštita
Pod oznakom Z-1868 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Filip i Jakov
Filip i Jakov, Nerežišća

Crkva sv. Filipa i Jakova u Nerežišćima


O Esporte Clube Flamengo é um clube de futebol feminino sediado em Tenente Portela, cidade do estado do Rio Grande do Sul.

História
O Flamengo de São Pedro foi fundado por Ildo Scapini e atualmente mantém sede em três municípios do noroeste rio-grandense: Derrubadas (treinamentos), Tenente Portela (sede) e Três Passos (mando de campo).

Em 2021, o clube se inscreveu e disputou o estadual feminino pela primeira vez. Na competição o clube conquistou seu primeiro título, o Troféu do Interior, no qual venceu o Brasil de Farroupilha e terminou na terceira colocação estadual, dando direito a uma vaga terceira divisão nacional.

No ano seguinte, as Gurias do Yucumã participaram da Série A3 do Campeonato Brasileiro, na primeira fase enfrentou o Juventude e eliminou o adversário com vitórias por 2–1 e 3–0. Na segunda fase o clube foi eliminado pelo Ipatinga, no jogo da ida perdeu por 2–0 e na volta empatou em 1–1 com o oponente.

Clubes de futebol do Rio Grande do Sul
Clubes de futebol feminino do Brasil

Esporte Clube Flamengo (Tenente Portela)


Opinio juris sive necessitatis (obligación de cumplir un deber jurídico) o simplemente opinio juris (deber jurídico) es la convicción de que una acción se llevó a cabo porque era una obligación jurídica. Esto entra en contraste con una acción que es el resultado de una reacción cognitiva diferente o de comportamientos que eran habituales para el individuo. Este término es usado frecuentemente en procedimientos judiciales como defensa de un caso.

Opinio juris es el elemento subjetivo de la costumbre como fuente del derecho, tanto en el ámbito doméstico como en el internacional, ya que se refiere a las creencias. El otro elemento es la práctica del Estado, que es más objetiva, ya que es fácilmente discernible. Para calificarlos como práctica de los Estados, los actos deben ser coherentes y su práctica, en general, internacional.

Aplicaciones de Estado
Una situación en la que la opinio juris sería factible en un asunto relativo a la defensa personal. Un requisito en el que el uso de la fuerza que deberá cumplirse se limita a la situación actual. El acto de golpear a un atacante puede realizarse como una justificación legal, sin embargo el territorio legal limita la aceptación de tal afirmación. Incluso en este caso, el uso de la fuerza deben ser aceptable las condiciones del entorno, del atacante y las condiciones físicas de las personas involucradas, así como las armas o los instrumentos utilizados.

Aplicaciones internacionales
En el Derecho internacional opinio juris es el elemento subjetivo que se utiliza para determinar si la práctica de un Estado se debe a la creencia de que está legalmente obligado a realizar un acto en particular. Cuando la opinio juris existe, y la práctica está en consonancia con casi todos los Estados, el derecho internacional consuetudinario surge. Opinio juris esencialmente significa que los Estados deben actuar de conformidad con la norma, no solo por conveniencia, el hábito, la coincidencia, o la conveniencia política, sino más bien por un sentido de obligación jurídica. El Capítulo [2] Artículo 38 (1)(b) del Estatuto de la Corte Internacional de Justicia acepta la "costumbre internacional" como fuente de derecho, pero solo cuando esta costumbre es 1) "prueba de una práctica general" (el componente objetivo) (2) "aceptada como derecho. "(la opinio juris o componente subjetivo) Así, por ejemplo, mientras que se puede observar que los jefes de Estado casi siempre se dan la mano cuando se encuentran por primera vez, es muy poco probable que lo hagan porque creen que la norma del derecho internacional así lo requiere. Por otro lado, un estado casi seguro que espere algún tipo de repercusiones legales si se tratara de enjuiciar a un embajador extranjero sin el consentimiento de su Estado natal, y en este sentido no existe la opinio juris en las normas del derecho internacional para la inmunidad diplomática.

Debido a que la opinio juris se refiere al estado psicológico de la situación del actor estatal — preguntando por qué el Estado se comportó como lo hizo — esta puede ser difícil de identificar y probar. En la práctica, una variedad de fuentes tienden a ser utilizadas para demostrar la existencia de una opinio juris, incluidas pruebas tales como correspondencia diplomática, comunicados de prensa y otras declaraciones los estamentos de la política del gobierno, opiniones de los asesores jurídicos, manuales oficiales sobre cuestiones jurídicas, la legislación, las decisiones judiciales nacionales e internacionales, informes jurídicos aprobados por los Estados, un patrón de los tratados ratificados por todos los Estados que con las mismas obligaciones, resoluciones y declaraciones de las Naciones Unidas y otras fuentes. En el caso "Paquete Habana" (juzgado por la Corte Suprema de Estados Unidos en el año 1900 sobre la cuestión de si los pequeños barcos de pesca costera son inmunes a la captura en tiempo de guerra conforme al derecho internacional consuetudinario), la evidencia de la opinio juris incluía reales ordenanzas medievales inglesas, acuerdos entre empresas de naciones europeas, órdenes emitidas a la Marina de los EE. UU. en conflictos anteriores, y las opiniones de tratadistas jurídicos. Finalmente, el contexto, las circunstancias y la forma en que se lleva a cabo la práctica del Estado también puede ser utilizado para inferir la existencia de una opinio juris. A medida que la Corte Internacional de Justicia declaró, en los casos North Sea Continental Shel del año 1969, que "no solo deben los actos en cuestión equivaler a una práctica establecida, sino que también debe ser tal, o se llevará a cabo de tal manera que sea la evidencia de la creencia de que dicha práctica es considerada obligatoria por la existencia de una norma de la ley que lo requiera." No obstante, cabe señalar que los motivos de un Estado pueden cambiar con el tiempo, y que no es necesario que la opinio juris sea un impulso importante para cada ejemplo de acción. Mientras, el Magistrado Lachs señala una opinión disidente en los casos North Sea Continental Shelf, "En las etapas sucesivas en el desarrollo de la norma [costumbre] los motivos que han llevado a los Estados a que la acepten han variado de un caso a otro. No podía ser de otra manera. En todo caso, al postular que todos los Estados, incluso aquellos que inician una determinada práctica, creen estar actuando bajo la obligación legal es recurrir a una ficción, y de hecho la de negar la posibilidad de desarrollar tales normas."

Tan difícil como puede ser demostrar por qué un actor actuó de una manera determinada, es exponencialmente más difícil de demostrar por qué no actuar. Por esta razón, la necesidad de demostrar que el comportamiento fue motivado por un sentido de obligación legal hace que sea especialmente difícil para el derecho internacional consuetudinario a desarrollarse alrededor de la prohibición de una práctica. Un caso importante en el desarrollo de la moderna teoría del derecho internacional consuetudinario es el des S.S. Lotus, en el que Francia intentó protestar por la afirmación de que Turquía tenía jurisdicción penal sobre un ciudadano francés por actos cometidos en alta mar (fuera del territorio de Turquía). Francia presentó una serie de ejemplos históricos para demostrar que el estado de la nacionalidad o el Estado cuyo pabellón portaba el buque tenía jurisdicción exclusiva en casos como el presente. Sin embargo, la Corte Permanente de Justicia Internacional (precursora de la CIJ) declaró que las pruebas mostraban simplemente que "los Estados a menudo, en la práctica, se abstienen de iniciar acciones penales, y que ellos mismos no reconocen la obligación de hacerlo, porque sólo si dicha abstención se basa en su ser consciente de que tiene un deber de abstención sería posible hablar de una costumbre internacional." Este razonamiento fue citado con aprobación en los casos de la Plataforma Continental del Mar Norte, que de igual forma se negó a considerar la existencia del derecho consuetudinario en relación con el método apropiado para delimitar las reivindicaciones territoriales de la plataforma continental que se extiende a partir del litoral de los estados ribereños del Mar del Norte. La Corte Internacional de Justicia también declinó haber encontrado pruebas de derecho internacional consuetudinario en un dictamen sobre la legalidad del uso o la amenaza de armas nucleares, a pesar de que algunos argumentaron que era una práctica estatal uniforme. Como en los casos de North Sea Continental Shelf, se encontró que el mero hecho de que ningún estado había usado armas nucleares contra otro estado desde la Segunda Guerra Mundial no reflejan la opinio juris. Algunos estados han señalado que una serie de resoluciones que la ONU había publicado "que tratan de las armas nucleares y que afirman, con una regularidad constante, la ilegalidad de las armas nucleares", argumentando que esto significaba "la existencia de una norma de derecho internacional consuetudinario que prohíbe el recurso de dichas armas". No obstante, la Corte Internacional de Justicia señaló que los Estados que poseen armas nucleares casi siempre se habían se opuesto a esas resoluciones, lo cual sugiere que estos Estados no creen que un derecho consuetudinario que prohíbe su uso exista. Por otra parte, señaló que la no utilización de armas nucleares en realidad podría aportar pruebas de su "uso" como una fuerza de disuasión.

Este marco tiene un lógico sentido en las normas existentes del derecho internacional consuetudinario, pero se convierte en problemático en el contexto de nuevas normas consuetudinarias o emergentes. Si una práctica no está actualmente regulada por el derecho internacional consuetudinario, entonces no es lógico para investigar las creencias de un Estado sobre la legalidad de realizar o abstenerse de esta práctica, es decir, para preguntarle si cree que su práctica era en cumplimiento de una ley que no existe todavía. Esta paradoja puede ser resuelta en cierta medida por la idea de la "cristalización" del derecho internacional consuetudinario, en el que la obligación legal de la práctica y desarrollo en forma conjunta y, finalmente con el tiempo madurarár en su legislación. Bajo un modelo, este proceso ocurriría en tres etapas: en primer lugar, involucrarse algunos Estados en una práctica determinada por razones distintas a un sentido de obligación legal (por ejemplo, la conveniencia política, el beneficio económico, turismo, etc) y, seguidamente, reforzar los Estados la práctica de participar en ella o hacer reclamaciones basadas en ella, creando lazos de reciprocidad y confianza basada en expectativas de que la práctica continúe y, por último, ampliar en número y complejidad estas relaciones de ampliar, y eventualmente se solidifiquen con el tiempo en una norma general. En esta etapa final, a medida que los Estados tomen conciencia de la conducta y participen activamente, o al menos acepten pasivamente la práctica, las acciones de los Estados "comenzarán a ser reforzadas por la creencia de que están cumpliendo con una regla consuetudinaria emergente."

Véase también

 Costumbre internacional

Notas y referencias

Expresiones latinas usadas en derecho
Derecho internacional

Opinio juris sive necessitatis


Woodall Mountain (), anciennement Yow Hill, est le point culminant de l'État du Mississippi, aux États-Unis.

Faisant partie du massif des Appalaches, elle est située dans le comté de Tishomingo, dans le Nord-Est de l'État.

Notes et références

Woodall
Woodall
Géographie du Mississippi
Woodall
Comté de Tishomingo

Woodall Mountain


Agnete Kirk Thinggaard (født 18. maj 1983) er en dansk dressurrytter og erhvervskvinde. I juli 2016 blev hun udtaget til Sommer-OL 2016.

Uddannelse
Thinggaard har studeret psykologi ved Aarhus Universitet.

Dressur
 Nordisk mester i dressurridning for juniorer, 2001
 Andenplads i dressurridning for nordiske ungryttere, 2002

Familie
Hun er gift med Claus Kirk Thinggaard fra familien bag TL BYG. Sammen har de tre børn. Bor på Julianelyst ved Østbirk. Agnete Kirk er datter af Kjeld Kirk Kristiansen, barnebarn af Godtfred Kirk Christiansen og oldebarn af LEGOs grundlægger Ole Kirk Christiansen.

Referencer

Ekstern henvisning

Personer fra Billund
Erhvervsfolk fra Danmark
Personer med tilknytning til LEGO
Dressurryttere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2016
Kirkbi
Milliardærer fra Danmark

Agnete Kirk Thinggaard


Dühren ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Wittelshofen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Dühren ist ein Weiler mit Kirche. Im Ort entspringt der Dührengrundgraben, ein linker Zufluss der Sulzach. Im Westen liegt das Waldgebiet Fuchsloch, im Norden das Waldgebiet Hüll, im Osten das Flurgebiet Loh, im Süden das Flurgebiet Buck, dahinter das Waldgebiet Gehag.

Eine Gemeindeverbindungsstraße führt zu einer Gemeindeverbindungsstraße (0,5 km nördlich), die zur Kreisstraße AN 51 bei Grüb (0,8 km östlich) bzw. nach Ammelbruch zur AN 50 (1,5 km nordwestlich) verläuft, bzw. zu einer Gemeindeverbindungsstraße (1,4 km südwestlich), die nach Untermichelbach zur AN 41 (1 km südlich) bzw. nach Ammelbruch zur AN 51 (2,5 km nördlich) führt. Eine weitere Gemeindeverbindungsstraße führt zur AN 51 (1,1 km östlich), die nach Grüb (0,4 km nördlich) bzw. zur AN 49 (0,4 km südlich) verläuft.

Dühren liegt am Limesweg des Fränkischen Albvereins, einem Teilabschnitt des Deutschen Limes-Wanderwegs.

Geschichte
Dühren ist vermutlich eine frühe fränkische Siedlung. Im nördlichen Waldgebiet Hüll befinden sich die Überreste des Limes mit den römischen Wachtürme 13/22, 13/23, 13/24 sowie 13/25. Da der Ort unmittelbar an der Teufelsmauer (dem Limes) liegt und sich am sogenannten Dührener Eck ein doppelter Walldurchgang für die Altwege befand, leitet sich der Ortsname davon ab, der von Türen stammt. Der Limes zieht in gerader Linie vom Wörnitzübergang mit Wachposten 13/11 bei Wilburgstetten über die Gelsmühle (dort liegt der Sulzachübergang der Mauer) vorbei am Hesselberg und führt im Waldgebiet Hüll mit einem scharfen Knick – den Hesselberg einschließend – weiterhin gerade in Richtung Gunzenhausen.

Im Dreißigjährigen Krieg verödete der Ort vollständig.

Dühren lag im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Wassertrüdingen. Die Reichsstadt Dinkelsbühl beanspruchte die Fraisch auf ihren Gütern. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft hatte das ansbachische Vogtamt Wittelshofen. Gegen Ende des 18. Jahrhunderts gab es in Dühren acht Anwesen, eine Kirche und ein Gemeindehirtenhaus. Grundherren waren das Kastenamt Wassertrüdingen (2 Halbhäuser, 2 Häuslein), das Vogtamt Wittelshofen (1 Gut), die Reichsstadt Dinkelsbühl (Spital: 2 Güter) und das eichstättische Kastenamt Ornbau (1 Gut). Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Wassertrüdingen.

1806 kam Dühren an das Königreich Bayern. Mit dem Gemeindeedikt wurde es dem 1809 gebildeten Steuerdistrikt und Ruralgemeinde Ammelbruch zugeordnet. Mit dem Zweiten Gemeindeedikt (1818) entstand die Ruralgemeinde Dühren, zu der Grüb gehörte. Sie war in Verwaltung und Gerichtsbarkeit dem Landgericht Wassertrüdingen zugeordnet und in der Finanzverwaltung dem Rentamt Wassertrüdingen. 1864 wurde die Gemeinde Dühren amtlich in Grüb umbenannt.

Am 1. Juli 1972 wurde Dühren im Zuge der Gebietsreform in Bayern nach Wittelshofen eingegliedert.

Baudenkmäler
 Evangelisch-lutherische Filialkirche St. Michael: kleine Chorturmkirche mit angefügtem Langhaus, bezeichnet "1481", mit Ausstattung; Der Turm wurde 1752 erneuert. Friedhofsmauer mit zum Teil daran befestigten Grabsteinen des 18. Jahrhunderts und des späten 19. Jahrhunderts, im Kern wohl spätmittelalterlich. St. Michael war ursprünglich eine eigenständige Pfarrei und wurde später mit Wittelshofen vereinigt. Heute ist sie mit 29 Mitgliedern (Stand: 2012), die zweitkleinste Kirchengemeinde Bayerns
 Die Bodendenkmäler des Limes sind dem Liste der Baudenkmäler in Wittelshofen zugeordnet

Bodendenkmäler
In der Gemarkung Dühren gibt es zehn Bodendenkmäler, darunter Wachtposten und Teilstrecken des raetischen Limes.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Martin (Wittelshofen) gepfarrt. Die Katholiken sind nach St. Peter und Paul (Halsbach) gepfarrt.

Literatur
 Gerfrid Arnold: Die Römer im Landkreis Ansbach. Geschichte, Wanderführer, Buchners Reise auf der Teufelsmauer. Ansbacher Verlagsgesellschaft, 1982.

 Thomas Greif: Wer ist die Kleinste im ganzen Land? Ein Besuch in Bayerns Zwerggemeinden, in: Sonntagsblatt. Evangelische Wochenzeitung für Bayern (Nr. 35/26. August 2012), S. 4–6.
 Helmut Haberkamm, Annalena Weber: Dühren. In: dies.: Kleine Sammlung fränkischer Dörfer. ars vivendi Verlag, Cadolzburg 2018, ISBN 978-3-86913-990-6, S. 212–221.

 Günther Ulbert, Thomas Fischer: Der Limes in Bayern – Von Dinkelsbühl bis Eirring, Konrad Theiss Verlag, Stuttgart 1983

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Wittelshofen)
Ort im Landkreis Ansbach
Weiler in Mittelfranken

Dühren (Wittelshofen)


Eladio Felipe Rivera Peralta (Santiago, Chile, 13 de noviembre de 1989) es un futbolista chileno.

Clubes

Referencias

Nacidos en Santiago de Chile
Futbolistas de Chile
Futbolistas del Audax Italiano La Florida en los años 2000
Futbolistas del Audax Italiano La Florida en los años 2010
Futbolistas del Club de Deportes Pintana
Futbolistas de las inferiores del Audax Italiano La Florida

Eladio Rivera


Tomb of the Mutilated treći je studijski album američkog death metal-sastava Cannibal Corpse. Album je 22. rujna 1992. godine objavila diskografska kuća Metal Blade Records. Ovo je jedan od najpopularnijih albumov sastava. Pjesma "Hammer Smashed Face" je jedan od najpopularnijih pjesama koji je da je izvode u filmu Ace Ventura: Šašavi detektiv, na prijedlog glavnog glumca Jima Carreya koji je njihov veliki obožavatelj. Album bilo zabranjeno u Njemačkoj. Također posljednji je album s izvornim gitaristom Bobom Rusayom.

Popis pjesama

Osoblje
Cannibal Corpse
 Chris Barnes - vokali, logo sastava
 Jack Owen - gitara
 Bob Rusay - gitara
 Alex Webster - bas-gitara
 Paul Mazurkiewicz - bubnjevi
Ostalo osoblje
 Vincent Locke - omot albuma
 Scott Burns - produkcija
 Tracy Vera - producija omota
 Brian J Ames - grafički dizajn
 Jim Cookfair - slike

Izvori

Albumi sastava Cannibal Corpse
Albumi iz 1992.

Tomb of the Mutilated


Şenyurt, Karabük ilinin Eflani ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Nuhoğlu ve Söylemez mahalleleri daha önceleri Alpagut köyüne bağlı iken, 1970 yılında birleşerek Şenyurt adıyla bağımsız bir köy haline geldi.

Coğrafya
Köy, Karabük il merkezine 59 km, Eflani ilçe merkezine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Eflani belde ve köyleri

Şenyurt, Eflani


Eugenia de Reuss Ianculescu () a fost o profesoară, scriitoare și activistă pentru drepturile femeilor. Ea a fost una dintre fondatoarele Ligii Femeilor Române, prima organizație de feminism din România, iar mai târziu fondatoarea Ligii pentru Drepturile și Atribuțiile Femeii Române. Luptând pentru dreptul la vot al femeilor, timp de 50 de ani, a scris romane și a ținut prelegerii.

Copilăria și adolescența

Eugenia de Reuss Ianculescu s-a născut la data de 11 martie 1866 în satul Igești din Bucovina pe moșia strămoșească a familiei Reuss-Mârza și a decedat în satul natal la 29 decembrie 1938 în casa ei din Igești. Mama ei a fost Dinoto Gusti, nepoată a lui Dimitrie Gusti, primul primar al orașului Iași după unirea Principatelor. Tatăl ei, Alexandru de Reuss-Mârza a avut rădăcini într-o veche familie în perioada medievală. Elevă la Școala Centrală din Iași. În anul 1889 a devenit membră a ,,L'Union de Femmes'' din Paris sub președinția doamnei Maria Cheliga Loevy, colaborând la jurnalul feminist cu același nume. În același an a încercat să înființeze la Iași o societate cu caracter feminist. Eugenia de Reuss Ianculescu prin relațiile familiei cu Gheorghe Panu, fondatorul Partidului Radical și al ziarului Lupta, publică în acest ziar articolul ,,Apelul Feminist.'' în 1889.

La Școala Centrală din Iași a studiat clasici și arte, călătorind frecvent în Franța și Italia, unde a fost membră a Asociației Elene și Latine și a două societăți pentru istoria arheologiei și a artei. Faptul că a avut parte de o educație aleasă, cât și călătoriile, au format activismul ei feminist de mai târziu. Acestea i-au permis să aibă acces la tipurile de comunicare transnațională pe care oamenii de știință le-au găsit atât de cruciale pentru dezvoltarea mișcărilor femeilor.

Carieră profesională

În 1889, ca profesoară la Iași, Reuss Ianculescu a încercat să înființeze o asociație care să militeze pentru obținerea dreptului de vot. În urma acelei încercări nereușite, ea s-a angajat într-o campanie individuală de conștientizare a publicului cu privire la inechitățile din dreptul civil și politic în ceea ce privește femeile și bărbații. În 1906, a ținut o serie de prelegeri publice dedicate ideilor sale feministe la Ateneul Român din București, cea mai mare și mai renumită sală culturală din România.

În prima prelegere a acestei serii, intitulată "Misiunea femeii și rolul ei viitor", Reuss Ianculescu a susținut următoare "chestiunea feministă [stă] în centrul tuturor întrebărilor sociale" și că este "o chestiune la fel de presantă ca și problemele economice". În perioada următoare, ea a ținut discursuri în multe orașe din țară, susținând emanciparea politică și economică a femeilor și prezentând evoluțiile mișcării internaționale a femeilor. În această perioadă, Reuss Ianculescu a mai publicat câteva romane introspective: Voință (1902), nominalizată la un premiu acordat de Academia Română; Spre desrobire în 1903 și Pentr'o idee în 1904. Spre desrobire a fost dedicată fiicei sale, care a murit când era mică, după cum i se spune cititorului într-un scurt elogiu la începutul cărții (informațiile despre căsătoria ei nu sunt disponibile).

Revista Familia din 1904 menționează lista a 76 de cărți tipărite, înscrise pentru premiile Academiei Române ce ,,sunt a se decerne în sesiunea generală din 1905". Eugenia de Reuss Ianculescu participă ,,la premiul statului Eliade Redolence de 5000 lei" cu două cărți Spre desrobire și Pentr'o idee. Stabilită la București în 1905, după eșecul societății feministe din Iași, colaborează la ziarul Universul cu romanul În amurgul vieții , o teză feministă. De asemenea, scrie un roman politic Zorile mântuirii , piesele de teatru Eroii , Visul din urmă , Dreptul meu. Născută într-un sat din Bucovina, a cunoscut situația femeilor de țărani, problemele și lipsurile lor privind educația. În acest sens, în 1906, ține conferințe despre ,,Educația și Instrucția Țărancei", iar în timpul expoziției universale de la București din 1907 lansează un nou apel feminist reprodus de unele ziare ale vremii. Apelul rămâne fără ecou. La 24 ianuarie 1909, la serbarea organizată de Liga Culturală pentru 50 de ani de la Unirea Principatelor, ține un discurs prin care elogiază evenimentul și importanța lui pentru români. Între 1909-1910 prezintă monumentele din Roma, Neapole, Veneția și Florența, iar în 1911, la Congresul de la Târgoviște pentru înaintarea științelor ,,a deschis din nou procesul revendicărilor de emancipare publicat în apel."

În noiembrie 1911, Reuss Ianculescu a fondat și a devenit președintă a Asociației Drepturile Femeii, prima asociație feministă sufragistă din România. Înființată la București, cu filiale în mai multe orașe din Moldova și Țara Românească, Asociația Drepturile Femeii a fost o voce de frunte în lupta feministă pentru drepturile politice, civice și economice ale femeilor între 1911 și al Doilea Război Mondial. Eugenia de Reuss Ianculescu a fost nominalizată președintă pe viață a asociației în 1923. Din 1912, Asociația a publicat revista feministă Drepturile femeii, tribună pentru dezbatere și activism care a urmărit și a raportat, de asemenea, evoluțiile din mișcarea internațională a femeilor.

Eugenia de Reuss Ianculescu a lucrat și la Societatea de Cruce Roșie din România, secția din Iași chiar de la înființare în 1900. În 1911 i-a scris lui Vasile Kogălniceanu pentru a-i sublinia necesitatea cantinelor școlare. În 1912 inițiază un memoriu cu 500 de semnături pentru drepturi ale femeilor. Memoriul a fost citit în fața Camerei de J. Th. Florescu și la Senat de C. Penescu. Asociația editează Revista Femeii. Mișcarea a fost susținută de diferite organe de presă, printre care ziarele Adevărul, și Dimineața a lui Constantin Mille, Epoca a lui Nicolae Filipescu, Universul, La Roumanie, etc. În iunie 1913 a înființat un atelier de confecționare de lenjerii și cele trebuitoare soldaților din campania din Bulgaria, care a funcționat trei luni. A organizat spitalul de Holeră și a pregătit alimentele necesare soldaților întorși din campanie, intrați în carantină la Valea Ileanei, din apropierea Iașului, la Cucuțeni. Tot în acest an o aduce la București pentru propaganda feministă pe Annie Furuchelm, fiica guvernatorului din Alaska, deputată finlandeză. În cursul aceluiași an, participă la Congresul sufragist de la Budapesta unde vorbește în franceză despre drepturile femeilor.

În iarna anului 1913, asociația a fost redenumită Liga Drepturile și Datoriile Femeii. A adoptat un nou statut, care prevedea faptul că "asociația lucrează pentru emanciparea morală, socială, economică și juridică a femeilor". Potrivit noului statut, Liga Drepturile și Datoriile Femeii și-a propus să militeze pentru schimbări în legislația familiei și căsătoriei, pentru accesul femeilor la profesiile liberale, salariu egal pentru muncă egală, programe de prevenire a prostituției copiilor și drepturi politice egale pentru bărbați și femei. Toate revendicările enumerate în statut au fost prezentate și celor două camere ale Parlamentului României de doi politicieni bărbați, Theodor Florescu și Constantin Penescu: primul memorandum care revendică drepturile politice și civile ale femeilor.

O altă inovație în organizarea Ligii Drepturile și Datoriile Femeii a fost alegerea unui președinte de sex masculin, Nicolae Minovici, medic juridic. Această schimbare a fost în concordanță cu tactica lui Reuss Ianculescu de a asigura sprijinul politicienilor, profesori și doctori de sex masculin influenți, care erau adesea invitați la ședințele asociației. Abordarea a reflectat, de asemenea, filosofia lui Reuss Ianculescu că "femeia și bărbatul [au fost] două forțe distincte ale căror calități și defecte se completează reciproc" și că atât bărbații, cât și femeile sunt angajați într-o luptă comună pentru progresul social și economic al țării.

Reuss Ianculescu a menținut o poziție moderată în ceea ce privește tactica politică folosită în lupta pentru vot. Ea credea că reforma electorală, oricât de limitată, a constituit totuși un pas major către obținerea unei adevărate eliberări universale. În 1914, în timp ce se dezbăteau propuneri de modificare a Constituției Regatului Român, Reuss Ianculescu a susținut o petiție adresată lui Ioan Al. Brătescu-Voinești, în care lui Brătescu-Voinești i s-a cerut să prezinte Parlamentului o propunere de acordare a dreptului de vot femeilor la alegerile locale. Petiția a fost semnată de un grup de feministe, printre care Adela Xenopol, Elena Meissner și Maria Gavrilescu. În acest context, Reuss Ianculescu a încercat să coopereze cu Cercul Feminin Socialist, organizație înființată în 1912 la București cu dublu scop de a sprijini Partidul Socialist și drepturile femeilor. Cercul Feminin Socialist a respins propunerea lui Reuss Ianculescu pentru că a susținut că Liga Drepturile și Datoriile Femeii era preocupată doar de dreptul de vot al femeilor educate și, astfel, exclude femeile muncitoare și țărănești.

Eugenia de Reuss Ianculescu a fost activă în lupta pentru vot în cea mai mare parte a perioadei interbelice. Membrele Ligii Drepturile și Datoriile Femeii au organizat întruniri sufragiste, au scris memorii politice, au strâns semnături și au participat la campaniile politice ale bărbaților și la întruniri electorale. În același timp, Reuss Ianculescu s-a alăturat altor organizații feministe care au devenit ulterior voci fruntașe în mișcarea pentru dreptul la vot al femeilor în România interbelică. După unirea Transilvaniei cu Regatul Român (1918), Reuss Ianculescu a devenit vicepreședintă a Uniunii Femeilor Române din România Mare, prezidată de Maria Baiulescu. În 1921, Liga Drepturile și Datoriile Femeii a devenit membră a Consiliului Național al Femeilor Române, o federație a organizațiilor de femei din România, fondată în acel an și prezidată de scriitoarea feministă Calypso Botez. Reuss Ianculescu a fost aleasă vicepreședintă a noii organizații, care s-a afiliat și la Consiliul International al Femeilor. Reuss Ianculescu a fost ea însăși membră a Consiliului Alianței Internaționale a Femeilor pentru Sufragiu și Cetățenie Egală între anii 1926 și 1935.

Izbucnirea primei conflagrații mondiale, participarea României la conflict pentru întregirea teritoriului său național, marile suferințe și profundele mutații petrecute în structurile societății românești au marcat puternic și mișcarea de femei. Pe de o parte, asociațiile și reuniunile femeilor române au condamnat "mariile imperii despotice" pentru declanșarea războaielor de cotropire și și-au exprimat convingerea că pentru dobândirea unei păci trainice era indispensabilă instaurarea unor regimuri democratice și garantarea drepturilor și libertăților pentru toți cetățenii, indiferent de sex. Pe de altă parte, documentele atestă că protagoniste ale mișcării de emancipare a femeii ca Adela Xenopol, Eugenia de Reuss-Ianculescu, Constanța Hodoș, Eleonora Stratilescu ș.a., în cuvântările și în articolele lor, au susținut cauza dreaptă a participării României la război, pentru întregirea țării.

În privința agendei ei feministe, Reuss Ianculescu s-a confruntat cu două dintre problemele majore ale "primului val de feminism": "loialitate față de națiune" versus "opoziție față de război" și dilemele de clasă/gen. Când, în 1915, Aletta Jacobs a invitat-o pe Reuss Ianculescu să participe la Congresul Internațional al Femeilor de la Haga – care avea drept scop să discute propuneri de încheiere pașnică a războiului – Reuss Ianculescu a refuzat pe motiv că datorează loialitate față de România. Dar chiar dacă a stat hotărât de partea "națiunii ei", poziția ei a permis nuanțe în ceea ce privește tensiunea de gen/clasă. Ea a rămas în mare parte în perimetrele clasei sale, căutând sprijin pentru ideile ei printre femeile de clasă superioară, în mare parte educate și distingându-și obiectivele de cele ale mișcării socialiste. Totuși, ea a fost, în același timp, preocupată de îmbunătățirea educației și a situației economice a țărăncilor, așa cum se dezvăluie în discursurile sale și în sprijinul ei pentru o școală gratuită pentru tinerele țărănci.

Decesul

Eugenia de Reuss Ianculescu a decedat pe 29 decembrie 1938 în casa ei din Igești.

Opere alese

 Voință (1902) București, România
 Spre desrobire (1903) București, România
 Pentr' o idee (1904) București, România
 Menirea femeii (1906) București, România
 Menirea femeii și rolul ei în viitor: Conferință ținută la Ateneul din București la 16 aprilie 1906. București, România
 ,,Femeia română și politica", Drepturile Femeii. București, România. Nr.2, ianuarie-februarie, 1913, pp.12-25

Note

Bibliografie

 De Haan, Francisca; Daskalova, Krasimira; Loutfi, Anna, eds. (2006). Biographical Dictionary of Women's Movements and Feminisms in Central, Eastern, and South Eastern Europe: 19th and 20th Centuries. Budapest, Hungary: Central European University Press. pp. 463–466
 Livezeanu, Irina; Farris, June Pachuta, eds. (2007). Women and Gender in Central and Eastern Europe, Russia, and Eurasia. Southeastern and East Central Europe. Vol. 1. Armonk, New York: M.E. Sharpe.
 Mihăilescu, Ștefania (2002). Din istoria feminismului românesc. Antologie de texte (1838-1929). Editura Polirom.
 Păun, Ștefan. ,,Eugenia de Reuss Ianculescu". Independența Română. Accesat în 06.08.2022

Nașteri în 1866
Decese în 1938
Feministe române
Bucovineni

Eugenia de Reuss Ianculescu


Osmán Roberto Morote Barrionuevo (Cuzco, 15 de abril de 1945), conocido con el alias de camarada «Nicolás» o «Remigio», es un terrorista peruano, uno de los miembros de la cúpula de la organización armada Partido Comunista del Perú-Sendero Luminoso. En su apogeo, Morote llegó a ser el siguiente al mando después del líder oficial Abimael Guzmán. Actualmente se encuentra recluido en el Penal Ancón 1 cumpliendo una condena de cadena perpetua.

Biografía
Hijo del folclorista Efraín Morote Best, que fuera rector de la Universidad Nacional San Cristóbal de Huamanga en los años 1960, y Leila Barrionuevo, hija del escritor Roberto Barrionuevo Navarro. Sus dos hermanos, Arturo y Katia, también fueron miembros de Sendero Luminoso. Se casó en 1970 con Teresa Durán Araujo, hermana de Maximiliano Durán, otro dirigente de esta agrupación.

Cursó antropología en la Universidad Nacional de San Cristóbal de Huamanga, que fuera reabierta en 1959 tras casi 80 años de estar cerrada. Allí conoció a Abimael Guzmán, quien se desempeñaba como profesor de Filosofía, bajo cuya influencia abrazó el maoísmo como ideología política. En 1969 se graduó con la tesis La lucha de clases en las zonas altas de Huanta. A principios de los años 1970 fue apresado en Huamanga y luego trasladado al penal de Lurigancho, en Lima, donde permaneció recluido durante seis meses.

Posteriormente, se trasladó a Huancayo, donde se desempeñó como profesor de Antropología en la Universidad Nacional del Centro del Perú. Paralelamente trabajó como investigador social independiente. En 1978 pasó a la clandestinidad, dos años antes del inicio del conflicto armado interno, en la que figuró como uno de sus mandos más importantes. Inicialmente, actuó en el departamento de Huancavelica, donde comandó ataques con explosivos contra entidades públicas y privadas y ordenó el asesinato de decenas de autoridades locales. En 1984 pasó a la sierra norte, donde aplicó los mismos métodos.

Ya reconocido como un sanguinario líder senderista, el Gobierno peruano puso precio a su cabeza a través de avisos publicitarios difundidos en la televisión y en la prensa escrita. Fue arrestado por la policía peruana el 11 de junio de 1988, cuando se hallaba alojado en un departamento precario situado en una quinta del jirón Manuel Cuadros, en el centro de Lima, ciudad adonde había llegado seis días antes para participar en las reuniones preparatorias de la dirección central con miras al primer Congreso Nacional de Sendero Luminoso, que se realizaría meses después. Su captura se produjo cuando estaba a punto de retornar al norte del país y fue posible gracias a la declaración de una mujer que, de casualidad, lo vio cuando fue a visitar al propietario del departamento donde se encontraba alojado. Junto con él fueron apresadas dos importantes dirigentes senderistas: Margot Liendo Gil, camarada «Noemí», y Nina Alvarado Ruiz, camarada «Ana». Esta captura se produjo bajo el Primer Gobierno de Alan García Pérez y fue el primer golpe de importancia dado a militantes de la organización.

Fue juzgado por cargos de terrorismo y homicidio, siendo condenado a 20 años de prisión. En marzo de 1992, apeló a la Corte Suprema del Perú y su sentencia fue reducida a 15 años. El mismo año, el régimen del presidente Alberto Fujimori abrió un nuevo juicio y Morote Barrionuevo fue condenado a cadena perpetua en prisión.

Un nuevo juicio se le inició en junio de 2003, siendo condenado a 25 años de prisión, descontando sus años de carcelería transcurridos desde 1988. Aunque debió salir libre en junio del 2013, continuó preso por tener pendientes nuevos juicios, uno de ellos por su responsabilidad en la matanza de más de 100 campesinos en el distrito de Soras, Ayacucho, ocurrida el 16 de julio de 1984. El 17 de abril de 2018 fue ordenada por el Poder Judicial su salida de prisión para solo estar en arresto domiciliario.

El 11 de septiembre de 2018 fue nuevamente intervenido y condenado a cadena perpetua.

Referencias

Bibliografía
 Tipe Sánchez, Víctor: Abimael: La captura. La verdadera historia sobre la caída del cabecilla de Sendero Luminoso. Lima, 2007.

Cuzqueños
Prisioneros de Perú
Miembros de Sendero Luminoso
Terroristas condenados a cadena perpetua

Osmán Morote


Artemisia Lomi eða Artemisia Gentileschi (8. júlí 1593 – um 1656) var ítölsk myndlistarkona á barokktímanum. Hún er álitin einn af fremstu listmálurum 17. aldar og var hluti af hópi listamanna sem kenndir voru við Caravaggio, ásamt föður sínum, Orazio Gentileschi. Hún var farin að mála myndir í atvinnuskyni aðeins 15 ára gömul. Hún var fyrsta konan sem fékk inngöngu í Accademia delle Arti del Disegno í Flórens og vann fyrir alþjóðlegan hóp viðskiptavina á tíma þegar konur höfðu annars fá tækifæri til listnáms eða sem atvinnulistamenn. Hún starfaði í Flórens, Róm, Napólí og á Englandi. Ekki er nákvæmlega vitað hvenær andlát hennar bar að en vitað er að hún tók við pöntunum í Napólí fram undir miðjan 6. áratug 17. aldar. Sumir telja að hún hafi látist í Napólíplágunni 1656.

Margar af myndum Gentileschi sýna konur úr goðsögum, táknsögum og Biblíusögum. Meðal þekktustu viðfangsefna hennar eru Súsanna og öldungarnir (sérstaklega málverk frá 1610 varðveitt í Pommersfelden), Júdit og Hólófernes (sérstaklega málverk frá 1614-1620 varðveitt í Uffizi-safninu í Flórens) og Júdit og þjónustustúlka hennar (málverk frá 1625 er varðveitt í Detroit).

Gentileschi var þekkt fyrir að mála raunsæja kvenlíkama og fyrir færni sína í að nota liti til að skapa átök og dýpt. Listrænir hæfileikar hennar fengu lengi minni athygli en sagan um það hvernig listamaðurinn Agostino Tassi nauðgaði henni þegar hún var ung kona og þátttöku hennar í réttarhöldunum yfir honum. Í mörg ár var litið á list hennar sem jaðarfyrirbæri, en seinni tíma rannsóknir listsagnfræðinga hafa leitt til endurmats á henni. Hún er nú talin einn framsæknasti og tjáningarríkasti listmálari sinnar kynslóðar og verk hennar eru áberandi á stórum alþjóðlegum listsýningum.

Tilvísanir

Ítalskir myndlistarmenn

Artemisia Gentileschi


An Melocalamus mastersii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Munro, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Radha Binod Majumdar. An Melocalamus mastersii in nahilalakip ha genus nga Melocalamus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Melocalamus

Melocalamus mastersii


Gymnosporangium clavariiforme est une espèce de champignons (Fungi) de l'ordre des Pucciniales et du genre Gymnosporangium. Ce microchampignon provoque la maladie cryptogamique de la rouille de l'aubépine sur l'ensemble de l'hémisphère Nord. À l'instar de nombreux agents de la rouille, il se développe en plusieurs phases successives, deux phases sur les Rosacées arborescentes, principalement les Aubépines, puis une phase sur les Genévriers.

Phases sur Rosacées arborescentes
Dans sa phase estivale, Gymnosporangium clavariiforme produit des spermogonies ainsi que des écidies sur une partie renflée de la face inférieure de la feuille, parfois même sur un fruit. Leur péridium est cylindrique et ouvert en s'effilochant à l'extrémité. Il est composé de longues cellules en forme de prisme constituant un maillage. Leurs écidiospores sont irrégulièrement sphériques à polyédriques, tronquées, densément et grossièrement verruqueuses, présentent une paroi de  d'épaisseur et mesurent en moyenne  de long pour  de large.

Cette phase infecte principalement les Aubépines mais également les Amélanchiers, les Aronias, les Cotoneasters, le Cognassier, les Pommiers, le Néflier, le Poirier et les Sorbiers.

Phase sur Genévriers
Dans sa phase printanière, G. clavariiforme produit des télies qui développent des renflements sur les branches, formant des galles et parfois des balais de sorcières . Elles sont ratatinées, cassantes et peu visibles lorsqu'elles sont sèches. En revanche, sous la pluie de printemps, elles gonflent très fortement et prennent un aspect gélatineux parfois fourchu et une couleur rouge orangé à brun jaunâtre. Ces télies mesurent  de haut pour  d'épais. Leur gonflement est le résultat de l'absorption d'eau par les pédicelles des spores. Elles produisent de longues téliospores, en forme de fuseau étroit mesurant de  de long pour  de large, chaque cellule ayant deux pores de germination près de la paroi de séparation.

Cette phase infecte uniquement des Genévriers, principalement le Genévrier commun et sa sous-espèce nana, mais aussi le Genévrier de Syrie, le Genévrier grec, le Cade, le Genévrier rigide et Juniperus foetidissima.

Espèces proches
Deux autres espèces de Gymnosporangium peuvent être présentes sur les Rosacées. Leurs écidies ne mesurent jamais plus de  de long. Gymnosporangium confusum a des écidies au péridium présentant des nervures obliques et longitudinales et Gymnosporangium gracile est une espèce méditerranéenne avec des écidies bosselées.

Quant aux autres espèces de Gymnosporangium présentes sur les Genévriers, leurs télies sont plus larges que hautes. Gymnosporangium tremelloides se trouve surtout sur les renflements des grandes branches, et ses télies ressemblent à des Tremelles. Gymnosporangium cornutum présente des télies de  d'épais et Gymnosporangium amelanchieris des télies de  d'épais.

Mycophagie
Une espèce de diptères de la famille des Cécidomyies, Mycodiplosis gymnosporangii Kieffer, 1904, est un mycophage inféodé aux galles formées sur les Genévriers par G. clavariiforme et G. sabinae. Ses larves rouges couvertes de verrues se nourrissent en groupe du mycélium printanier. L'adulte, qui apparaît en automne, est une petite mouche aux longues pattes, son corps couleur chair mesurant . L'espèce décrite depuis la France est présente en Espagne, en Bulgarie et en Grèce.

Références

Liens externes

Pucciniaceae
Champignon (nom scientifique)
Champignon vecteur de maladie des plantes
Galle

Gymnosporangium clavariiforme