Războiul lui Red Cloud - cunoscut și sub numele de Războiul Bozeman sau Războiul de pe Râul Powder - a fost un conflict armat între triburile Lakota, Cheyenne-ii Nordici și Nordicii Arapaho, respectiv Statele Unite care a avut loc în teritoriile Wyoming și Montana din 1866 până în 1868. Conflictul a avut ca motiv principal controlul părții vestice a districtului Powder River din ceea ce azi este partea central-nordică a statului Wyoming. Această pășune, bogată în bizoni, era tradițional sub controlul indienilor Crow, însă recent tribul Lakota a preluat controlul acesteia. Tribul Crow avea prin tratatul semnat la Fortul Laramie în 1851 dreptul la zona respectivă. Toate părțile semnatare au fost implicate în "Războiul lui Red Cloud".

În 1863, americanii europeni au constituită Traseul Bozeman prin inima teritoriului tribului Cheyenne, Arapaho și Lakota. Era cea mai scurtă și cea mai simplă rută din Fortul Laramie și Traseul Oregon către zăcămintele de aur din Montana. Din 1864 până în 1866, traseul a fost traversat de aproape 3.500 de mineri, coloniști emigranți și alte persoane, toți intrând în competiție cu indiene pentru resursele împuținate din apropierea traseului.

Statele Unite au numit războiul după Red Cloud, o cunoscută căpetenie a Oglala Lakota aliată cu triburile Cheyenne și Arapaho. Armata Statelor Unite a construit forturi ca răspuns la atacurile săvârșite asupra călătorilor civili folosindu-se de dreptul oferit de tratat pentru "a întemeia drumuri, posturi militare și altele". Toate trei forturile erau localizate în 1851 pe teritoriul indienilor Crow și acceptate de către aceștia. Tribul Crow considera că își protejau cel mai bine interesele prin cooperarea cu armata Statelor Unite.

Războiul lui Red Cloud a fost caracterizat în mare parte de raiduri și atacuri constante la scală mică asupra soldaților și civililor din cele trei forturi din comitatul Powder River, distrugând aceste garnizoane. Cea mai mare acțiune militară a conflictului a fost reprezentată de Lupta Fetterman - cu 81 de decese suferite de Statele Unite -, concomitent și cea mai mare înfrângere militară suferită de către Statele Unite pe Marile Câmpii până la bătălia de la Little Bighorn în rezervația indiană Crow care va avea loc zece ani mai târziu.

Obținând pacea prin Tratatul de la Fortul Laramie în 1868, tribul Lakota și aliații săi au fost victorioși. Au obținut controlul legal a părții vestice a comitatului Powder River, deși victoria va dura doar opt ani până la marele război Sioux din 1876, unde Statele Unite îi va strămuta. Triburile Crow și-au pierdut teritoriile de vânătoare din regiunea Powder River. Odată cu tratatul, "... guvernul a trădat triburile Crow care au fost de acord să ajute armata în susținerea pozițiilor timp de doi ani".

Context
Începând cu 1805, o tabără a tribului Crow i-a permis negustorului franco-canadian de blănuri Francois Antoine Larocque să o urmeze de-a lungul zonei Râului Powder. Conform acestuia, tribul Crow "... popula partea estică a munților Stâncoși la izvorul râului Yellowstone și a ramificațiilor acestora - râurile Bighorn, Tongue, Powder și altele - și aproape de izvorul râului Missouri". De la sfârșitul secolului XVII, tribul Lakota a început să migreze spre vest în Marile Câmpii. Aceștia și-au extins teritoriul atât de mult încât la începutul secolului XIX, regiunea intermediară a Râului Missouri se afla sub controlul acestora. Războinicii Lakota și cei din Cheyenne au comis un masacru într-o mare tabără a tribului Crow de pe Râul Tongue în 1820, fapt care a condus la nașterea unei animozități permanente. În 1843, exploratorul american John Frémont preciza că Lakota i-au adus la cunoștință dorința de a subjuga teritoriile Crow pe motiv că vânatul lor preferat, bizonii, erau extrem de numeroși în vest.

În 1851, zona în cauză a fost inclusă pentru prima dată într-un tratat semnat alături de Statele Unite, act intitulat Tratatul de la Fortul Laramie. Acordul de pace a conturat teritorile triburilor astfel încât Statele Unite să poată stabili pacea printre aceștia și să-și poată proteja propriii coloniști. Tratatul a fost semnat de către reprezentanții numeroaselor triburi din Câmpii și din regiunile vestice muntoase - Crow, Lakota, Cheyenne, Arapaho; Gros Ventre, Mandan, Arikara; Assiniboine și alte națiuni. Conflictele intertribale reprezenta o modalitate normală prin intermediul căreia triburilor obțineau avantaje economice și sociale - blănuri, sclavi, cai, teritorii de vânătoare și alte interese. Aceste lupte au continuat până în finalul secolului XIX.

Deoarece vânatul s-a diminuat la mijlocul anilor 1850, Lakota a început să-și extindă teritoriile de vânătoare și a "ignorat hotarele" tratatului din 1851. Au traversat Râul Powder (linia care separa teritoriile Lakota de cele ale tribului Crow) și și-au lansat "propriul program de expansiune" vestică în detrimentul celorlalte triburi. Pentru cei din Crow, cămpiile din apropierea viitorului oraș Wyola, Montana a devenit câmpul unor "bătălii la scală largă împotriva invadatorilor Sioux". Până în 1860, Lakota și aliații săi i-au alungat pe Crow de pe teritoriile de vânătoare din partea vestică a râului Powder garantate de tratat.

Numărătoarea de iarnă a celor de Lakota realizată de ben Kindle (Oglala) reflectă conflictele dintre Crow și Oglala în timpul acelor ani. În 5 din 8 "ierni" (ani) din 1857 până în 1864, acesta face referire la victoriile Ogala în fața membrilor Crow sau vice-versa. Anul 1857 este întipărit în memoria tribului datorită bătăliei în care "Cei din Sioux au ucis zece indieni Crow". Într-o luptă din 1863, "Cei din Crow au ucis opt indieni Oglala Sioux".

Descoperirea zăcămintelor de aur în 1863 în jurul Bannack, Montana a reprezentat un catalizator pentru coloniștii albi în crearea unei rute economice către regiunile aurifere. În timp ce unii emigranți au pornit către Salt Lake City și apoi spre în Montana, pionierul John Bozeman și John M. Jacobs au dezvoltat Calea Bozeman: din Fortul Laramie spre nord prin comitatul râului Powder aflat la est Munții Bighorn către Yellowstone, iar apoi către vest peste ceea ce azi este cunoscut drept Trecătoarea Bozeman. "Este evident că marile trasee nordice către și din Montana, atât pe apă, cât și pe pământ, sunt situate de-a lungul comitatului indienilor Crow..." stabilea Comisarul Afacerilor Indiene în 1867. Totuși, triburile Lakota "au alungat treptat triburile Crow de pe aceste teritorii către izvorul râului Yellowstone", iar acum revendică "drept pradă de război aproape întregul comitat traversat de ceea ce este numit ruta râului Powder [Calea Bozeman] ...". Traseul trecea prin teritoriile de vânătoare de pe râul Powder ale tribului Lakota sau Vesticii (Teton) Sioux. Un al doilea traseu, Calea Bridger, traversa la vest de munții Bighorn, însă distanța era mai lungă și mai puțin favorabilă.

Comitatul râului Powder cuprindea numeroase râuri - Bighorn, Rosebud, Tongue și Powder) care curgeau dinspre nord-est din Munții Bighorn în Yellowstone. Tribul Cheyenne a fost primul prezent în această zonă, urmați fiind de clanurile Lakota. Dat fiind faptul că teritoriile nordice au început să fie ocupate de coloniștii albi, această regiune a devenit ultimul teren virgin de vânătoare al triburilor Arapaho și Cheyenne, respetiv a câtorva clanuri Lakota.

Încălcarea tratatului prin anexarea teritoriilor Crow din zona râului Powder în anii 1850 de către Lakota a reprezentat motivul războiului purtat de Red Cloud cu Statele Unite zece ani mai târziu pe exact aceleași teritorii. Conflictul dintre Statele Unite și triburile Lakota a fost un conflict între "... două imperii expansioniste, cele mai dramatice bătălii fiind purtate pe teritoriile recent preluate de către Sioux".

În 1865, general-maiorul Grenville M. Doge a ordonat Expediția de pe râul Powder împotriva Lakota, Cheyenne și Arapaho. Trei coloane de soldați care cuprindeau 2.675 de bărbați aflați sub comanda lui Patrick E. Connor au pătruns pe teritoriile comitetului Powder. Expediția a fost neconcludentă; trupele nu au reușit să-i învingă pe indieni în vreo bătălie decisivă, deși au distrus un sat Arapaho în Bătălia de pe Râul Tongue. Expediția a reprezentat în mare parte un eșec deoarece rezistența indienilor Lakota era mai determinată ca niciodată.

După expediția de pe râul Powder, Statele Unite au încercat să negocieze dreptul coloniștilor de a traversa teritoriul indian în siguranță. În toamna anului 1865, a negociat câteva tratate cu liderii Lakota, Cheyenne și Arapaho. Tratatele asigurau compensații monetare indienilor în schimbul retragerii de pe rutele stabilite sau prestabilite dinăuntrul comitatul râului Powder. Totuși, semnatarii acestor tratate erau "trăntorii Laramie" - indieni care trăiau în apropierea Fortului Laramie și supraviețuiau de pe urma alimentelor oferite de locuitorii acestuia. Ca tratatul să fie aplicat, indienii care au luptat împotriva lui Connor, cu precădere Red Cloud, trebuiau să fie implicați. Dat fiind faptul că niciun colonist alb nu avea curajul să pornească în căutarea lui Red Cloud pentru a-l aduce să participe la negocieri în Fortul Laramie, câțiva "trântori" au preluat sarcina. Pe 12 martie 1866, Red Cloud și membrii Oglala au intrat în fort. Red Cloud a promis că va rămâne pașnic în fort atâta timp cât negociatorul șef, E. B. Taylor, va înmâna cadouri indienilor prezenți.

Membrii Crow - precum Wolf Bow - au încercat să-i îndemne pe americani să acționeze împotriva invadatorilor indieni: "Pune-i pe indienii Sioux în propria țară și ține-i departe de noi. Nu încetați luptele împotriva lor". De fiecare dată când aveau oportunitatea, membrii Crow îi atenționau pe soldați cu privire la atacurile iminente ale indienilor și au protejat alături de aceștia grajdurile cailor. Atacurile și raidurile săvârșite asupra soldaților de către Lakota "... păreau un mare război Sioux de protejare a propriilor teritorii. Și asta era - însă Sioux a cucerit de curând aceste teritorii de la alte triburi, iar acum le apără atât de acestea, cât și de coloniștii albi".

Consiliul de la Fortul Laramie
Negocierile dintre Red Cloud și ceilalți lideri ai triburilor ameridiene alături de reprezentanții Statelor Unite au început în iunie 1866. Totuși, pe 13 iunie, în cel mai nepotrivit moment, colonelul Henry B. Carrington - aflat în fruntea celui de-al 18-lea Regiment de Infanterie - a sosit în fortul Laramie cu două batalioane din regiment (aproximativ 1.300 de oameni în 16 companii) și materiale de construcție. Ordinele pe care trebuia să le înfăptuiască constau în întemeierea unor forturi în comitatul râului Powder cu ajutorul celui de-al doilea batalion din Regimentul 18. Cel de-al treilea batalion avea rolul de a proteja posturile situate d-a lungul vechii căi către Oregon, intitulată acum Drumul Platte. Carrington a ales cel de-al doilea batalion deoarece era format din 220 de veterani ai războiului civil. Când Carrington și-a făcut apariția la negocieri în următoarea zi, Red Cloud a refuzat să-l îngăduie și a acuzat Statele Unite de rea-credință. Red Cloud, Young Man Afraid Of His Horses și alți lideri s-au retras de la negocieri și au părăsit Fortul Laramie.

Negocierile au continuat alături de liderii indieni rămași. Statele Unite le-a oferit o sumă substanțială pentru cooperarea lor: 70.000$ anual pentru Lakota și 15.000$ anual pentru Cheyenne. Pe 29 iunie, Taylor a transmis către Washington că a fost stabilit un tratat și că "cele mai cordiale sentimente au predominat" între albi și indieni. A afirmat că doar 300 de războinici conduși de Red Cloud nu au fost de acord cu tratatul. Guvernul Statelor Unite au manifestat optimism cu privire la această înțelegere realizată în scopul stabilirii păcii. În decembrie, președintele Andrew Johnson în discursul privind Starea Uniunii a precizat că indienii s-au "suspus necondiționat autorității noastre și și-au exprimat dorința de reînnoire a relațiilor de prietenie". Johnson nu era conștient însă de fapt că Carrington era exact în momentul respectiv sub asediul indienilor la Fortul Phil Kearny.

Acordul nu a fost ratificat. Statele Unite, ca semnatar al tratatului de la Fortul Laramie din 1851, putea întreprinde negocieri importante cu privire la cămpiile vestice din comitatul râului Powder doar cu deținătorii legitimi ai zonei, tribul Crow.

Beligeranți
Carrington a părăsit Fortul Laramie îndreptându-se spre comitatul Râului Powder pe 17 iunie 1866, în fruntea a 700 de soldați, 300 de civili - inclusiv soțiile și copiii soldaților -, o grupare militară formată din 35 de oameni și 1.000 de vite rezerve de hrană. Numărul soldaților reflectă scăderea efectuată în forțele armate după încheierea războiului civil. Expedițiile militare precedente organizate împotriva Sioux de către Alfred Sully, Henry Hastings Sibley și Patick Edward Connor din 1863 până în 1865 cuprindeau peste 2.000 de soldați.

Cincisute din soldații lui Carrington erau recruți noi și majoritatea făceau parte din infanterie. Resursele de muniție erau mult mai reduse decât cele 100.000 promise acestuia. Oamenii lui Carrington erau înarmați cu puști Springfield muzzleloader utilizate în războiul civil, nu cu noile carabine Spencer și puștile cu încărcare pe culată. Acesta a fost "echipat cu oameni, arme și rezerve să construiască și să protejeze forturile, nu să poarte un război".

Carrington nu a utilizat cercetași indieni, însă aceștia i-ar fi putut furniza informații esențiale cu privire la oponenții săi și la trupele trimise într-o misiune de "recunoaștere și distrugere". Aproape întregul succes al expediției de pe râul Powder organizate anul trecut erau atribuite cercetașilor Pawnee și Omaha care au însoțit campania. Un cercetaș dintr-un alt război indian ar spune despre soldații Statelor Unite că "Băieții unchiului Sam sunt prea lenți pentru o astfel de sarcină". Ghidul lui Carrington a fost munteanul Jim Bridger.

Dușmanii lui Carrington, societățile nomadice de vânători și războinici ale triburilor Lakota Sioux, Cheyenne-ii Nordici și Arapaho, erau avantajați datorită mobilității, echitației, cunoșterii ținutului, tacticilor de gherilă de tipul "lovește și fugi" și capacității de concentrare a forțelor astfel încât să obțină superioritate numerică. Concomitent, aceștia erau caracterizați de o serie de slăbiciuni precum puterea militară - în special în aspecte ce țin de organizare și acces la arme. Pe timp de vară și iarnă, lipsa resurselor naturale îi obligă pe indieni să trăiască în mici grupuri autonome dispersate. Aceștia se reunesc spre finalul verii și toameni în tabere imense pentru organizarea ceremoniilor, respectiv pentru luarea deciziilor politice și planificarea acțiunilor colective. Clanurile erau puternic descentralizate, iar indivizii nu considerau necesară respectarea deciziilor luate în cadrul grupului. Lakota era formată din șapte clanuri independente, fiecare împărțită la rândul său în numeroase subclanuri independente. Populația Cheyenne era caracterizată de o organizație mai structurată și mai centralizată politic.

Unii istorici au estimat numărul războinicilor lui Red Cloud la 4.000 de oameni. Numărul total al tribului Lakota în 1865 era de apoximativ 13.860. Cheyenne-ii Nordici și Arapaho cuprindeau aproape 3.000 - în total aproape 17.000 de bărbați, femei și copii. Mii de oameni din toate aceste trei triburi nu erau în comitatul Râului Powder alături de Red Cloud; alții nu s-au implicat în conflicte. Tipic milițiilor din Statele Unite, bărbații indieni erau războinici "part-time". Aceștia își petreceau anual mare parte din vară și toamnă vânând bizoni și alte animale pentru a-și putea hrăni familile. Spre finalul iernii, respetiv al primăverii, mobilitatea acestora era limitată până la înverzirea ierbii și până când caii își vor redobândi puterea pierdută în iernile aspre din nordul Marilor Câmpii. Eficacitatea forțelor indiene era diminuate de lipsa de organizare și coeziune.

Indienii dețineau puține arme de foc și muniție insuficientă; doar șase din 81 de soldați care aveau să fie uciși în Lupta Fetterman au fost împușcați, iar doi din aceștia s-ar putea să se fi împușcat accidental. Arma standard utilizată de către aceștia era arcul și sâgeata. Scurt și robust, de obicei mai mic de 1.3 metri, arcul indian era construit pentru vânat de la mică distanță. Deși fatal pe rază scurtă, avea probabil mai puțin de jumătate din raza arcului lung englezesc care era eficace și de la 180 metri. Războinicii indieni nu aveau capacitatea de a produce daune semnificative oponenților aflați la mai mult de 90 metri. Spre deosebire de aceștia din urmă, muscheta Springfield Model de 1861 avea o rază de 257 metri sau chiar mai mult. Totuși, această armă avea cadența de tragere mult mai mică decât arcul, compensând parțial propriul avantaj.

Războiul
Carrington și convoiul său au ajuns la Fortul Reno pe 28 iunie unde au  lăsat două companii (aproape 100 de soldați) pentru a le înlocui pe cele din a a 5-a Infanterie de Voluntari ai Statelor Numită (porecliți "Galvanized Yankees"), care au păzit fortul pe parcursul iernii. Continuându-și drumul spre nord, Carrington întemeiază pe 14 iulie Fortul Phil Kearny pe pârâul Piney, lângă ceea ce azi este Buffalo, Wyoming.

De acolo, două companii a celui de-al 18-lea Regiment a avansat 146 km. nord-vest unde, pe 13 august, au întemeiat cel de-al treilea post, Fortul C. F. Smith pe râul Bighorn. Deși era conștient de iernile severe și timpurii și de faptul că luna august nu era potrivită pentru inițierea construcțiilor, drumul i-a fost încetinit de transportul unei imense "mașini de tuns iarba". În ciuda înlocuitorilor și întăririlor, forțele lui Carrington nu depășeau 700 de oameni, 400 dintre aceștia fiind localizați în Fortul Kearny.

Carrington era de profesie inginer și era desemnat politic, fără experiență pe câmpul de luptă. A utilizat resursele umane pentru a construi fortificații superioare. Ajuns în regiune la mijlocul lui iulie, a încercat să se pregătească pentru iarnă. Dată fiind asprimea iernilor din Wyoming, motivul era rezonabil, însă mare parte din ofițerii săi, nerăbdători să intre în luptă, erau furioși. Majoritatea erau veterani ai războiului civil, însă nu aveau experiența luptelor cu indieni și considerau că aceștia putea fi învinși cu ușurință.

Pe 16 iulie, un grup de Cheyenne-i - inclusiv Dull Knife și Two Moons - l-au vizitat pe Carrington la Fortul Reno și au proclamat dorința lor pentru pace. Aceștia au spus că Red Cloud era prezent în zonă alături de 500 de războinici. Doi civili albi au fost uciși în acea zi, iar campania Lakota dusă împotriva forturilor situate de-a lungul căii a început în următoarea zi. Luptătorii lui Red Cloud s-au infiltrat printre paznicii din apropierea fortului și s-au năpustit asupra celor 175 de cai și catâri. În jur de 200 de soldați i-au următit pe indieni într-o luptă purtată de-a lungul a 24 km., încercând fără succes să recupereze animalele. Doi soldați și-au pierdut viața și alți trei au fost răniți în acest conflict. Întoriși în fort, au descoperit trupurile a șase negustori civili uciși de către indieni.

Pe 20 iulie, războinicii lui Red Cloud au atacat o căruță cu 37 de soldați și civili, dintre care doi și-au pierdut viața, la Crazy Woman Fork pe râul Powder. În urma atacurilor lansate asupra altor trăsuri civile, aproape întreg traficul a fost oprit pe Calea Bozeman. Carrington putea primii rezerve de hrană și muniție doar prin trăsurile bine păzite. În săptămânile și lunile următoare, indienii au continuat să atace căruțele care părăseau Fortul Kearny pentru a achiziționa cherestea dintr-o pădure aflată la 10 km. distanță. Căruțele care transporatu lemnul erau imense, constând din două linii paralelor formate din 24-40 de trăsuri protejate de cavaleri pe ambele flancuri. În cazul unui atac, trăsurile formau rapid un oval pentru protecție. Cincisprezece atacuri în apropierea fortului Kearny între 16 iulie și 27 septembrie au avut ca rezultat 6 soldați și 28 de civili uciși, respectiv pierderea a câteva sute de cai, catâri și vaci. De asemenea, mașina de tăiat fân a lui Carrington a fost distrusă.

Bătălia de la Hundred Slain și Lupta Fetterman

În noiembrie 1866, căpitanii William J. Fetterman și James Powell au sosiit la Fortul Phil Kearny din garnizoana fortului Laramie a celei de-a 18-a Infanterii pentru a înlocui câțiva ofițeri recent concendiați. Spre deosebire de Carrington, Fetterman avea o lungă experiență a luptelor câștigată pe parcursul războiului civil, însă nu avea experiența luptelor cu indienii. Fetterman nu a fost de acord cu strategia propusă de Carrington despre care ar fi spus că era "pasivă" și lăudându-se că dacă i se dau "80 de soldați, va călări prin teritoriul Sioux".

Pe 6 decembrie, sublocotenentul Horance S. Bingham aflat în fruntea Companiei C a celei de-a 2-a Cavalerii, a fost ucis de indieni în timp ce alunga un grup care tocmai atacase o căruță cu cherestea. Aceștia au fost urmăriți în timp ce se retrăgeau peste Lodge Trail Ridge unde Bingham a fost copleșit de forțele lor. Carrington devenise îngrijorat de tendințele propriilor ofițeri de a urmări orbește aceste "momeli". Fetterman era revoltat de ceea ce numea ineficacitatea conducerii lui Carrington. Considera că comandantul Departamentului Platte, generalul Philip St. George Cook, a ordonat garnizoanei să pregătească o campanie agresivă de iarnă.

În dimineața zilei de 21 decembrie 1866, căruțele cu cherestea au fost din nou atacate. Carrington a ordonat unor întăriri - formate din 49 de infanteriști din cea de-a 18-a Infanteri, 27 de cavaleri ai celei de-a 2-a Cavalerii - aflate sub comanda căpitanului Powell să pornească spre locul incidentului. Powell a condus cu două zilei înainte o grupare similară și a refuzat să-i urmărească pe indieni peste culme. Totuși, făcând apel la vechimea sa în funcția de locotentent-colonel, Fetterman a primit comanda întăririlor și a continuat să-i urmărească pe indieni, Powell fiind lăsat în urmă. Un alt ofițer, Lt. George W. Grummond, un alt critic al lui Carrington, a condus cavalerie care era lipsită de comandant încă de la începutul lunii decembrie când locotenentului Bingham a fost ucis. Căpitanul Frederick Brown, șeful intendenței, și alți doi civili, James Wheatley și Issac Fisher, s-au alături lui Fetterman. Astfel, numărul forțelor aflate usb comanda sa erau de 81 de ofițeri și bărbați. Infanteria a mărșăluit prima deoaree cavaleria a fost nevoită să-și recupereze caii.

Colonelul Carrington menționa că i-a ordonat lui Fetterman să nu treacă Creasta Lodge Trail, unde trimiterea altor întăriri ar fi dificilă, și lui Grummond să-i reamintească acestuia de ordinele primite. În loc să mărșăluiască la plecarea din fort către căruța cu cherestea aflată sub asediul indienilor, Fetterman s-a întors spre nord și a trecut Dealurile Sullivant către Culmea Lodge Trail. La câteva minute după plecare, un "grup-momeală" - în care era prezent și Crazy Horse - a apărut pe culme. Fetterman a prins momeala; câțiva războinici călare s-au dezbrăcat și au început să-și miște fesele în fața soldaților. Fetterman și compania sa erau însoțiți de Grummond la trecerea pârâului; s-au desfășurat și au mărșăluit peste culme în urmărirea indienilor. Au intrat în Valea Peno, unde un număr imens de indieni - estimat între 1.000-3.000 - erau prezenți. Au intrat în luptă cu soldații pe 6 decembrie.

Ambuscada nu a fost observată din fort, însă în jurul amiezii, locuitorii fortului au auzit împușcături. Când războinicii Oglala și Cheyenne i-au prins în capcană, soldații nu mai aveau scăpare; nu au existat supraviețuitori. Dovezile indică probabilitatea ca indienii să fi fost fugăriți de cavalerie; trupurile celui mai avansat grup al acesteia au fost găsite la aproape 1.6 km de infanterie în josul culmii.

Din relatările celor care au adunat rămășițele s-a aflat că soldații au fost uciși în trei grupuri. Cel mai avansat și probabil mai eficient, erau cei doi civili, înarmați cu puști Henry, și un număr mic de cavaleri care și-au abandonat caii și s-au adăpostit în spatele stâncilor. În spatele lor pe versant erau trupurile cavalerilor aflați în retragere, înarmați cu carabine Spencer, îngreunați însă de propriii lor cai și de lipsa locurilor în care se puteau adăposti. Și mai sus pe versant erau Fetterman, Brown și infanteriștii. Aceștia erau dotați cu învechitele muschete utilizate în timpul războiului civil; indienii erau înarmați cu arme de foc la fel de arhaice. Soldații au luptat pentru scurt timp până când au rămas fără muniție și au fost năpădiți.

La auzul împușcăturilor, Carrington a trimis pe moment o trupă formată din 40 de soldați sub comanda căpitanului Tenedor Ten Eyck. La scurt timp, ultimii 30 de cavaleri ai Companiei C au fost trimiși în ajutorul lui Ten Eyck, urmați de două trăsuri, prima fiind încărcată în grabă cu muniție și escortată de alți 40 de bărbați. Carrington a ordonat formarea unei trupe care să apere fortul. Detașamentul a lăsat pentru protecția fortului doar 119 de soldați.

Ten Eyck a urmat o rută ocolitoare și a ajuns în vârful culmii exact la încheierea ostilităților în jurul 12:45 p.m. A transmis un mesaj în care preciza că nu poate localiza trupele lui Fetterman, însă valea era plină de grupuri de indieni care-l provocau să coboare. Ten Eyck a fost aspru criticat pentru faptul că nu a mărșăluit pe câmpul de bătălie, cu toate că prin această acțiune ar fi repetat greșeala lui Fetterman. Acesta a sosit la locul conflictului și a recuperat corpurile oamenilor lui Fetterman. Din cauza amenințării constante, nu s-a reușit recuperarea trupurilor cavalerilor timp de două zile.

Fetterman și întregul său detașament format din 81 de soldați erau morți. Raportul oficial al lui Carrington preciza că Fetterman și Brown s-au împușcat reciproc pentru a evita capturarea. La autopsie, medicii militari au concluzionat că acesta a încetat din viața în urma unei lovituri de cuțit. Subiectul rămâne subiect de dezbatere. Războinicii indieni au mutilat mare parte din trupurile soldaților. Majoritatea erau scalpați, decapitați, dezmembrați, spintecați și deseori castrați, aspecte publicate la scară largă de agențiile de presă. Singurul trup intact era cel al unui tânăr trompetist pe nume Adolph Metzler. Despre acesta se spune că s-ar fi luptat cu câțiva indieni utilizându-și trompeta pe post de ciomag. Pe lângă rana fatală din zona capului și rănile de pe torace, trupul său a fost găsit intact și acoperit cu o haină din blană de bizon. Motivul rămâne necunoscut.

Această bătălie a fost numită "Bătălia celor O Sută de Nimiciți" sau "Battle of the Hundred in the Hand" de către indieni și "Masacrul Fetterman" de către soldați. Va fi cea mai mare înfrângere suferită de armata Statelor Unite pe teritoriul Marilor Câmpii până la bătălia Little Bighorn care se va desfășurat zece ani mai târziu.

Consecințele Luptei Fetterman

În seara de după dezastrul Fetterman, un civil, John "Portugee" Philips, s-a oferit să transmită un mesaj cu privire la catastrofă către Fortul Laramie. Mesajul lui Carrington pentru generalul Cooke preciza înfrângerea suferită de Fetterman și cerea urgent întăriri și  carabine Spencer. Philips a reușit să parcurgă toate cele 379 km. până la Fortul Laramie în patru zile. O furtuna a început pe 22 decembrie, iar Philips a călătorit prin zăpadă de 30 cm. și temperaturi sub zero grade. Nu a observat vreun indian pe parcursul călătoriei sale. A ajuns la Fortul laramie spre finalul zilei de 25 decembrie în timpul unui bal organizat de Craciun. Amețit și epuizat, a intrat la petrecere pentru a transmite mesajul.

Generalul Cooke l-a eliberat imediat din funcția de comandant pe Carrington și l-a înlocuit cu generalul de brigadă Henry W. Wessells. Acesta din urmă a sosit cu bine la Fortul Kearny pe 16 ianuarie însoțit de două companii ale cavaleriei și patru ale infanteriei. Unul din oamenii săi a murit de frig pe parcursul călătoriei. Carrington a părăsit Fortul Kearny pe 23 ianuarie împreună cu soția sa, respectiv cu alte femei și copii, printre care se afla și soția însărcinată a decedatului locotenent Grummond, pe drum către Fortul Laramie suportând temperaturi de până la -39 C. O jumătate din escorta sa - formată din 60 de soldați - a suferit degerături. Generalul Ulysses S. Grant, comandantul armatei Statelor Unite, nu considera că vina îi aparținea doar lui Carrington. Acesta l-a eliberat din funcție pe Cooke pe 9 ianuarie 1867. Atât o comisie militară de anchetă, cât și Ministerul de Interne, au investigat Lupta Fetterman. Armata nu a obținut nici o concluzie oficială, iar ministerul l-a exonerat pe Carrington. În urma unei râni severe suferite la șold, Carrington a demisionat din comisie în 1870. Și-a petrecut restul zilelor apărându-și acțiunile și condamnând presupusa nespunere a lui Fetterman.

După Lupta Fetterman, indienii s-au disipat în mici grupuri pe parcursul iernii anului 1866-1867. Conflictul s-a diminuat pe durata sezonului. Wessells și oamenii săi din Fortul Phil Kearny s-au descurcat anevoios pe timpul iernii. Lipsa hranei, caii și catârii morți din cauza inaniției, iar scorbutul era prevalent printre soldați. Acesta și-a anulat planurile pentru o campanie agresivă de iarnă împotriva indienilor. În aprilie, raidurile au reînceput de-a lungul Căii spre Oregon în valea râului North Platte. Jurnalistul Henry M. Stanley afirma că "ucigașii ajung să fie atât de domesticați prin multitudinea lor încât nimeni nu-i mai ia în seamă".

Construcția primei căi ferate transcontinentale care traversa sudul statului Wyoming reprezenta acum problema principală. Deși numărul soldaților a fost sporit de-a lungul Căii Bozeman și la Fortul Laramie ca urmare a dezastrului Fetterman, resursele era încă insuficiente pentru a-i ataca pe indieni. Negocierile în vederea stabilirii păcii purtate de prietenosul lider Lakota, Spotted Tail, cu Red Cloud păreau inițial a da roade, însă s-a dovedit într-un final că reprezentau doar o tactică prin care indienii trăgeau de timp; tribul Lakota își organiza anualul Dans al Soarelui în luna iulie.

Luptele Hayfield și Wagon Box

Spre finalul lunii iulie 1867, triburile Lakota și Cheyenne și-au continuat atacurile separat. O armată compusă în principal din membri Cheyenne și Arapaho s-au pregătit de un atac asupra Fortului C. F. Smith de pe râul Bighorn în Montana. Altă adunare, în mare parte formată din membri Lakota, au decis să atace Fortul Phil Kearny, la 145 km. sud-est. Tribul Crow locuia în apropierea Fortului Smith și a furnizat informații soldaților din fort cu privire la viitoarele atacuri. Pe 23 iulie, fortul a fost primit întăriri două campanii de infanterie aflate sub comanda locotenent-colonelului Luther P. Bradley. Numărul soldaților din front ajungând la 350.

Cel mai important fapt era că întăririle erau înarmate cu puști Springfield model din 1866, înlocuind muschetele pe care le foloseau înainte soldații. Noile puști aveau o rată de foc de 8 până la 10 împușcături pe minute în comparație cu muschetele care aveau între 3 și 4; de asemenea, noile arme putea fi ușor încărcate și dacă erai întins. Rezervele de armament nou au produs probabil cea mai mare schimbare din război de la Lupta Fetterman. Acestea puteau fi încărcate rapid, iar tacticile indiene de atacare a pozițiilor ofensive în timpul reîncărcării armelor au luat sfârșit. Cu ajutorul noilor puști, soldații puteau rămâne la adăpost în timpul încărcării.

Soldaților din Fortul Smith avea rolul de a-i proteja pe civili în timp ce tăiau fânul pe care îl vor oferi cailor peste iarnă. În dimineața zilei de întâi august, soldații și alți 9 civili lucrau pe camp la aproape 5 km. de Fortul Smith moment în care câteva sute de indieni călare au inițiat un atac; soldații și ceilalți civili s-au adăpostit în spatele buștenilor și în tranșee. Pe parcursul zilei, americanii au respins o serie de atacuri cu ajutorul puștilor. Indienii au încetat atacul în acea după-masă. Americanii au pierdut doi soldați și un civil, respectiv trei oameni au fost răniți. Pierderile indienilor s-au ridicat la opt morți, însă soldații au estimat că au ucis între 18 și 23 de războinici.

Lupta Wagon Box din apropierea fortului Kearny din următoarea zi a fost identic. Douăzeci și șase de soldați și șase civili au poziționat cutiile de lemn din cele 14 vagoane într-o formă ovală în apropierea zonei din care se achiziționează cherestea, iar majoritatea soldaților și civililor s-au adăpostit în spatele acestora în momentul în care dintr-o dată sute de indiei călare și-au făcut apariția. Înarmați cu noile puști Springfield, americanii au respins atacurile indienilor timp de șase ore până la sosirea întăririlor din Fortul Kearny. Trei americani și-au pierdut viața și doi au fost răniți; alți patru tăietori de lemne au fost uciși la aproximativ 1.6 km depărtare. Lupta Wagon Box a fost caracterizată la momentul respectiv drept "cea mai mare bătălie indiană din lume", pierderile acestora fiind exagerat estimate la 1.500. Istoricul George E. Hyde afirma că indienii au pierdut 6 oameni, respectiv alți 6 au fost răniți, însă nu consideră că aceștia au pierdut conflictul deoarece au capturat un număr mare de catâri și cai. Mulți ani mai târziu, Red Cloud afirma că nu reține lupta Wagon Box, deși dat fiind numărul imens de indieni implicați în acțiune acest fapt pare improbabil.

Rezultatele acestor conflicte au descurajat indienii din a continua atacurile la scară largă, însă nu s-au oprit din a hărțui forturile situate de-a lungul Căii Bozeman și din a ucide soldați și civili. Pe 7 august, indienii au atacat un tren al Union Pacific Railroad la pârâul Plum lângă ceea ce azi este Lexington, Nebraska, la o distanță mare de Comitatul Râului Powder și într-o regiune considerată de către Statele Unite până la momentul respectiv una pașnică. Acest fapt a alarmat guvernul.

Tratatul de la Fortul Laramie

În ciuda succeselor militare din luptele Hayfield și Wagon Box, guvernul Statelor Unite a încercat să obțină o soluție pașnică în detrimentul celei militare în cazul războiului lui Red Cloud. Încheierea lucrărilor la calea ferată transcontinentală era prioritară, iar armata nu avea suficiente resurse pentru a proteja atât calea ferată, cât și Calea Bozeman de atacurile indienilor. Prezența militară în comitatul Râului Powder era concomitent costisitoare și neproductivă, un număr estimativ de 20.000 de soldați fiind necesari pentru a putea subjuga indienii.

Comisarii acordului de pace au fost trimiși la Fortul Laramie în primăvara anului 1868. Red Cloud a refuzat să-i întâlnească până când armata a abandonat forturile de pe râul Powder: Phil Kearny, C. F. Smith și Reno. În august 1868, soldații guvernamentali au abandonat forturile și s-au retras în fortul Laramie. După plecarea soldaților, indienii au incendiat forturile în următoarea zi. Calea Bozeman a fost închisă pentru totdeauna.

Red Cloud nu a sosit la Fortul Laramie până în noiembrie. Acesta a semnat Tratatul de la Fortul Laramie din 1868 prin care lua naștere Marea Rezervație Sioux (aceasta cuprindea și Dealurile Negre). Rezervația îngloba tot teritoriul la vest de râul Missouri din Dakota de Sud. De asmenea, reprezentanții triburilor nordice Araphao au luat parte la discuții și au semnat tratatul. Acordul declara comitatul Râului Powder drept "teritoriu aborigen", teritoriu de vânătoare pentru Lakota, Cheyenne și Arapaho, respectiv rezervație pentru indienii care nu doreau să locuiască în noua rezervație. Tratatul acord în același timp indienilor Lakota drepturi de vânătoare în vestul statului Kansas și estul statului Colorado alături de alte populații precum Pawnee. Aceste îndepărtate teritorii de vânătoare aflate în sud și ramificațiile râului Repiblican rămân în proprietatea Statelor Unite, fiind cumpărate de aceștia încă din 1833 când indienii Pawnee le-au vândut teritoriile și alte părți din comitat. Cel mai important fapt este că tratatul specifica exact ce dorea Red Cloud: "niciunui alb nu-i va fi permis să se stabilească sau să ocupe o bucată de pământ" în comitatul Râului Powder "sau să tranziteze teritoriul fără consimțământul indienilor".

Triburile Lakota permiteau prin tratat construcția "oricărei căi ferate" în afara rezervației. Își cedau "dreptul de a ocupa permanent teritoriul din afara acesteia" și vor "considera rezervația casa lor permanentă". De asemenea, aceștia au acceptat "să nu atace persoane care călătoresc sau sunt în propria locuință...".

Deși tratatul a avut loc între Statele Unite și triburile Lakota, efectele acestuia au fost resimțite profund de tribul Crow. Pentru a realiza cererile membrilor Lakota cu privire la zona vestică a râului Powder, Statele Unite au fost nevoiți să o cumpere de la semnatarii tratatului din 1851, tribul Crow, și să recunoască tribul Lakota drept proprietar. Prin urmare, Statele Unite au început discuțiile cu indienii Crow, iar pe 7 mai 1868, aceștia din urmă au acceptat să vândă zone imense din teritoriul câștigat prin semnarea tratatului din 1851. Terenul cedat cuprindea teritoriile de vânătoare ale tribului aflate la vest de râul Powder, aflat deja de câțiva ani sub controlul tribului Lakota și a aliaților săi. Concomitent, tribul Crow a fost de acord să se stabilească într-o mică rezervație întemeiată pe partea sudică a râului Yellowstone, în centrul propriului teritoriu din 1851. Rezerația îngloba "Valea Căpeteniilor", cunoscută americanilor drept valea Râului Little Bighorn.

Micul trib Ponca reprezenta o altă națiune indiană afectată de noul tratat de la Fortul Laramie. Din greșeală, Statele Unite au oferit tribului Lakota prin tratat dreptul asupra rezervației tribului Ponca.

Repercusiuni
Suveranitatea tribului Lakota peste comitatul Râului Powder a durat doar opt ani până la începutul războiului Sioux din 1876. Asemănător cu "Războiul lui Red Cloud", operațiunile militare din 1876 au fost purtate pe teritoriile tribului Crow invadate și anexate de către triburile Lakota. Acord de pace din 1868 le-a permis triburilor Oglala și Lakota să se concentreze din nou pe conflictele intertribale. În noiembrie, după uciderea a doi membri din clanul său, căpetenia Red Cloud a cerut Statelor Unite arme de foc pentru luptele cu tribul Crow. Concomitent, Lakota "și-au continuat raidurile devastatoare" împotriva triburilor Poncas "indignați de faptul că aceștia locuiau pe ceea ce acum era teritoriu Sioux". Folosindu-se de dreptul de a vâna de-a lungul Râului Repiblican pe teritoriul Statelor Unite în vara anului 1873 - drept garantat de tratat -, două mari tabere Lakota au organizat un atac la scară largă împotriva unui grup de indieni Pawnee în ceea ce avea să fie cunoscut drept Masacrul Canyon.

După 1868, Red Cloud a continuat să locuiască în rezervație. Observând că numărul emigranților și tehnologia Statelor Unite îi vor distruge pe Sioux, Red Cloud a început să lupte cu Biroul Afacerilor Indiene în vederea unei mai bune tratări a oamenilor săi. Acesta a fost un important lider al Lakota pe parcursul perioadei de tranziție: trecerea de la libertatea câmpiilor la rezervația îngrădită. A trăit mai mult decât toate căpetenile importante care au luat parte la războaiele indiene. A încetat din viața în 1909 în Rezervația Pine Ridge, unde a și fost înmormântat. Fetterman, Brown și soldații Statelor Unite uciși în Lupta Fetterman din 1866 au fost reînmormântați în Cimitirul Național al Statelor Unite la Monumentul Național Câmpul de Bătălie Little Bihgorn, lângă Crow Agency, Montana.

Referințe

Legături externe
 Hartă a Războiului lui Red Cloud

1866 în Statele Unite ale Americii
Conflicte din secolul al XIX-lea
Istoria Statelor Unite ale Americii (1865-1918)
Războaiele Statelor Unite ale Americii
Istoria statului Wyoming
Istoria statului Montana

Războiul lui Red Cloud


أبو القزاز هي قرية صغيرة تتبع محافظة الوجه التابعة لمنطقة تبوك بالمملكة العربية السعودية. تقع قرية أبو القزاز شمال شرق محافظة الوجه على بعد 70 كيلو متر وبالغرب عن قرية بداء حيث تبعد حوالي 29 كيلو متر حيث يربطها طريق أسفلتي وتعتبر من القرى التاريخية كونها مهبط واستراحة للرحل والمسافرين قديماً.

مراجع

قرى منطقة تبوك
مراكز محافظة الوجه

أبو القزاز


Gökçedere, Çubuk - Ankara ili Çubuk ilçesine bağlı mahalle
 Gökçedere, Susurluk - Balıkesir ili Susurluk ilçesine bağlı mahalle
 Gökçedere, Oltu - Erzurum ili Oltu ilçesine bağlı mahalle
 Gökçedere, Nurdağı - Gaziantep ili Nurdağı ilçesine bağlı mahalle
 Gökçedere, Tekkeköy - Samsun ili Tekkeköy ilçesine bağlı mahalle

Gökçedere


, également connu sous le titre , est un poliziottesco italien réalisé par Carlo Lizzani et sorti en 1975.

Synopsis
À Milan, les histoires de certaines filles qui ont fini ou qui sont devenues membres du réseau de prostitution sont accompagnées de celles de leurs clients et de quelques jeunes malfrats lombards reconvertis en proxénètes. Il y a six histoires. Au début, une femme transforme sa nièce mineure en prostituée en échange d'un trajet en voiture. Il y a ensuite l'histoire d'une jeune Sarde, Rosina, qui est introduite dans le milieu avec l'illusion d'un travail honnête et bien rémunéré. Une vierge est gardée comme telle par les proxénètes pour faire monter le prix. Laura, une jeune fille passionnée de musique classique, se vend en signe de protestation contre sa riche famille. Antonietta, une jeune fille de 14 ans enceinte, est mal vue par les proxénètes. Deux jeunes filles se racontent leurs expériences et, entre un client et un autre, s'aiment, jusqu'à ce que la plus jeune se suicide. Finalement, la femme et sa petite-fille, agressées par les proxénètes, battent l'un d'eux à mort avec un bâton, puis cachent son corps et quittent Milan en faisant du stop.

Fiche technique
 Titre original italien :  ou
 Réalisateur : Carlo Lizzani
 Scénario : Mino Giarda, Carlo Lizzani
 Photographie :
 Montage : Franco Fraticelli
 Musique : Ennio Morricone
 Décors :
 Costumes :
 Production : , Adelina Tattilo
 Société de production : Thousand Cinematografica
 Pays de production :
 Langue de tournage : Italien
 Format : Couleur par Telecolor - 1,78:1 - Son mono - 35 mm
 Durée : 123 minutes ()
 Genre : Poliziottesco
 Dates de sortie :
 Italie :

Distribution
  : Velluto
  : la psychologue
 Enzo Fisichella : juge
  : chef de l'agence
  : client
 Anna Curti : client : Antonietta Barni
 Cinzia Mambretti : Rosina.
 Cristina Moranzoni : Gisella
 Lidia Di Corato : Laura
 Danila Grassini : Albertina
  : Daniela
  : la fille de l'auto-stoppeur
 Bianca Verdirosi : la femme de l'auto-stoppeur
  : mère de Gisella
  : dame de la maison
 Paola Fajola : mère de Daniela
 Sandro Pizzocchero : Alberto
 Annibale Papetti : homme qui achète Antonietta.
 Ilona Staller : un mannequin
 Mario Mattia Giorgetti :

Production
La plupart des acteurs sont non-professionnels. Contrairement à San Babila : Un crime inutile où un seul épisode d'actualité avait été scénarisé, il a été nécessaire pour ce film de faire des recherches sur l'ensemble du phénomène de la prostitution enfantine. Partant d'un reportage de , la recherche a duré plusieurs mois et a permis de documenter des histoires qui se sont réellement produites et qui étaient si dramatiques qu'il était difficile de les traduire d'une manière supportable pour le grand public.

Le film présente également une jeune Ilona Staller, avant qu'elle ne devienne Cicciolina, dans le rôle d'un mannequin désinhibé dans l'avant-dernier sketch. Le film devait être l'ouverture du genre réaliste que Lizzani allait poursuivre l'année suivante avec San Babila : Un crime inutile. Les deux films ont une musique composée par Ennio Morricone.

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1975
Poliziottesco
Film policier italien
Film sur la sexualité des mineurs
Film sur la prostitution en Italie
Film avec une musique composée par Ennio Morricone
Film réalisé par Carlo Lizzani
Film en italien
Film tourné à Milan
Film se déroulant à Milan
Film à sketches italien

Storie di vita e malavita


Finn Nørgaard Foreningen af 14. februar 2015 er en dansk velgørenhedsforening, som er oprettet af pårørende og familiemedlemmer til den afdøde filminstruktør Finn Nørgaard. Foreningen uddeler hvert år en pris samt midler til projekter og initiativer, der støtter udsatte børn og unge. Den har desuden et selverklæret formål om at fremme medmenneskelig forståelse og dialog.

Baggrund

Finn Nørgaard Foreningen blev oprettet i 2015 kort efter Finn Nørgaards død. Den 55-årige filminstruktør var det ene af to ofre ved terrorangrebene i København 2015, da han blev skudt uden for Krudttønden af gerningsmanden Omar El-Hussein i forbindelse med et debatmøde om ytringsfrihed.

Foreningen blev oprettet på initiativ af Finn Nørgaards venner og familie med den hensigt at videreføre den terrordræbte filmmands livsværk og kamp for udsatte børn og unge.

Foreningens mission er "at støtte projekter, der fremmer medmenneskelig forståelse og dialog med henblik på at imødegå konflikter som den der kostede Finn Nørgaard livet. Foreningen har et særligt fokus på udsatte børn og unge og mennesker med sociale udfordringer."

I spidsen for foreningen står Finn Nørgaards nære venner journalist Ole Mølgaard og erhvervsmanden Steffen Lüders.

Ole Mølgaard har sagt følgende om initiativet: "Finn voksede selv op i et råt miljø, hvor mange i hans omgangskreds led hårde skæbner og endte som kriminelle. Han brugte meget af sit liv på at finde ud af, hvorfor nogle mennesker ikke får en plads i fællesskabet. Derfor samler vi penge ind til udsatte børn og unge."

Foreningen modtog hurtigt donationer efter oprettelsen og det samlede beløb oversteg flere hundrede tusinde kroner.

Priser

På årsdagen efter terrorangrebet og Finn Nørgaards død uddelte foreningen sin første velgørenhedspris samt 50.000 kroner til organisationen Street Society, som organiserer gadesport for unge i udsatte boligområder.

I 2017 gik prisen og beløbet på 50.000 kroner til initiativet Fritidsakademiet, som forsøger at få unge på kanten af samfundet væk fra gaden og ind i fællesskabet ved at gøre dem jobparate.

Referencer

Velgørenhedsorganisationer
Etableret i 2015


Sospan Fach (en idioma galés significa Pequeña Cazuela) es una canción popular de Gales. Se sitúa entre las canciones más conocidas cantadas en idioma galés. Esta canción cuenta los sinsabores de una ama de casa.

Tradicionalmente se relaciona con el club de rugby de Llanelli RFC (Gales del Sur). Más recientemente también con el equipo de rugby profesional galés Scarlets.

Letra

Enlaces externos
 Sospan Fach abestia entzungai. Cerys Matthews abeslaria.
 Sospan Fach abestia entzungai. Orkestra bertsio abestua.
 Sospan Fach abestia entzungai. Dafydd Keith Jones abeslaria.

Canciones en galés

Sospan Fach


Širkovce este o comună slovacă, aflată în districtul Rimavská Sobota din regiunea Banská Bystrica, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 988 de locuitori. Se învecinează cu , , , ,  și .

Istoric
Localitatea Širkovce este atestată documentar din 1264.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Širkovce


O Peru foi o país-sede dos Jogos Pan-Americanos de 2019 em Lima, de 26 de julho a 11 de agosto de 2019.

Lima, a capital do país, foi a sede dos jogos. A delegação peruana consistiu em 599 atletas (315 homens e 284 mulheres).

Durante a cerimônia de abertura dos jogos, o velejador Stefano Peschiera foi o porta-bandeira do país.

Atletas
Abaixo está a lista do número de atletas (por gênero) participando dos jogos por esporte/disciplina.

Medalhistas

Badminton

Individual

Beisebol

Sumário

 Grupo A

Disputa pelo sétimo lugar

Boliche

Boxe

O Peru classificou 11 boxeadores (oito homens e três mulheres). Sete das vagas foram automáticas como país-sede, enquanto o restante foi conquistado no torneio classificatório.

Masculino

Feminino

Canoagem

Slalom

Velocidade

Masculino

Feminino

Legenda de classificação: QF – Classificado à final; SF – Classificado à semifinal

Caratê

Kumite

Kata

Ciclismo

BMX
Estilo livre

Corrida

Estrada

Pista

Velocidade

  Kacio Fonseca, do Brasil, foi desclassificado por violação de doping.

  Njisane Phillip, de Trinidad e Tobago, foi desclassificado por violação de doping.

Perseguição por equipes

Keirin

Omnium

Madison

Mountain bike

Esgrima

O Peru classificou uma equipe completa de 18 esgrimistas (nove homens e nove mulheres).

Masculino

Feminino

Esqui aquático

O Peru classificou cinco atletas (três homens e duas mulheres).

Esqui aquático
Masculino

Feminino

Wakeboard

Fisiculturismo

O Peru classificou uma equipe completa de dois fisiculturistas (um homem e uma mulher).

Não houve resultados na fase de pré-julgamento, com apenas os seis melhores avançando.

Futebol

Sumário

Masculino

Grupo B

Disputa pelo sétimo lugar

Feminino

Grupo B

Disputa pelo sétimo lugar

Golfe

O Peru classificou uma equipe completa de 4 golfistas (dois homens e duas mulheres).

Handebol

Sumário

Masculino

Grupo B

Classificação do 5º-8º lugar

Disputa pelo sétimo lugar

Feminino

Grupo B

Classificação do 5º-8º lugar

Disputa pelo sétimo lugar

Hipismo

O Peru classificou uma equipe de 10 ginetes (três no Adestramento, quatro no CCE e três nos Saltos).

Adestramento

CCE

Saltos

Hóquei sobre a grama

O Peru classificou uma equipe masculina e uma feminina (de 16 atletas cada, para um total de 32).

Sumário

Masculino

Fase preliminar

Grupo B

Quartas-de-final

Classificação do 5º-8º lugar

Disputa pelo sétimo lugar

Feminino

Fase preliminar
Grupo B

Quartas-de-final

Classificação do 5º-8º lugar

Disputa pelo sétimo lugar

Judô

Masculino

Feminino

Levantamento de peso

Como país-sede, o Peru conseguiu inscrever uma equipe máxima de 12 halterofilistas (seis homens e seis mulheres).

Masculino

Feminino

Lutas

Masculino

  Shalom Villegas, da Venezuela, perdeu a medalha de prata por violação de doping.

Feminino

Natação artística

Patinação sobre rodas

Artística

Velocidade

Pelota basca

Masculino

Feminino

Pentatlo moderno

O Peru classificou uma equipe de quatro atletas (dois homens e duas mulheres).

Polo aquático

Sumário

Masculino

Grupo B

Quartas-de-final

Classificação do 5º-8º lugar

Disputa pelo sétimo lugar

Feminino

Grupo B

Quartas-de-final

Classificação do 5º-8º lugar

Disputa pelo sétimo lugar

Raquetebol

Masculino

Remo

Masculino

Feminino

Rugby sevens

Sumário

Feminino

Grupo B

Classificação do 5º-8º lugar

Disputa pelo quinto lugar

Saltos ornamentais

Masculino

Feminino

Softbol

O Peru classificou uma equipe masculina e uma feminina (de 15 atletas cada) como país-sede.

Sumário

Masculino

Fase preliminar

Todas as partidas seguem o fuso horário local (UTC-5).

Feminino

Fase preliminar

Todas as partidas seguem o fuso horário local (UTC-5).

Squash

Masculino

Feminino

Misto

Surfe

Artístico

Corrida

Taekwondo

Kyorugi

Masculino

Feminino

Poomsae

Tênis

Masculino

Feminino

Misto

Tênis de mesa

Masculino

Feminino

Misto

Tiro com arco

Masculino

Feminino

Misto

Tiro esportivo

Masculino

Feminino

Misto

Triatlo

Individual

Misto

Vela

O Peru classificou automaticamente como país-sede 11 barcos, para um total de 17 velejadores.

Masculino

Feminino

Misto

Aberto

Voleibol

Praia

O Peru classificou quatro voleibolistas de praia (dois homens e duas mulheres) como país-sede.

Quadra

Sumário

Masculino

Disputa pelo sétimo lugar

Feminino

Disputa pelo quinto lugar

Ver também
Peru nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Países nos Jogos Pan-Americanos de 2019
2019
Desporto no Peru em 2019

Peru nos Jogos Pan-Americanos de 2019


Porcupine Tree britanski je rock-sastav koji je 1987. godine osnovao glazbenik Steven Wilson. Grupa je u početku bila samostalni glazbeni projekt te je tako Wilson bio autor svih njezinih pjesama. Međutim, krajem 1993. godine odlučio je pretvoriti projekt u punopravnu skupinu, pa su tako njegovi česti suradnici – klavijaturist Richard Barbieri, basist Colin Edwin i bubnjar Chris Maitland – zajedno oformili prvu pravu postavu sastava. Ta je postava, s Wilsonom kao pjevačem i gitaristom, trajala do veljače 2002. godine, kad je Maitland napustio grupu, a zamijenio ga je Gavin Harrison.

Rani zvuk Porcupine Treeja isticao se stilom psihodeličnog rocka usporedivim s onim progresivne rock grupe Pink Floyd. Nakon što je potpisala ugovor s diskografskom kućom Kscope koncem 1990-ih, glazbeni stil skupine približio se alternativnom rocku koji je bio bliži glavnoj struji. Početkom 2000-ih sastav je potpisao ugovor s većim izdavačem i ponovo promijenio glazbeni stil, ovog puta prigrlivši elemente progresivnog metala.

Nakon objave desetog studijskog albuma The Incident, koji je postao komercijalno najuspješniji uradak grupe, i njegove naknadne promidžbene turneje, Porcupine Tree prestao je s radom jer se Wilson posvetio svojim samostalnim uradcima, a ostali su se članovi počeli baviti svojim zasebnim projektima. Godine 2018. Wilson je izjavio da se skupina više neće okupiti; međutim, 2021. se ipak ponovno okupila, no u okupljanju nisu sudjelovali Edwin i Maitland. Skupina je najavila da će njezin jedanaesti studijski album Closure / Continuation biti objavljen 24. lipnja 2022.

Tijekom karijere Porcupine Tree dobio je pohvale kritičara i suvremenih glazbenika, stekao mnogo obožavatelja i postao uzor novim izvođačima. Međutim, njegovi uradci uglavnom nisu ušli u glavnu struju, te su ga zato časopisi poput Classic Rocka i PopMattersa opisali kao "najvažniji sastav za koji nikad niste čuli."

Povijest

Početci (1987. – 1991.)
Porcupine Tree nastao je 1987. kao lažni suradnički projekt Stevena Wilsona i Malcolma Stocksa. Djelomično nadahnuti psihodeličnim/progresivnim grupama iz 1970-ih koje su vladale glazbenom scenom dok su bili djeca, kao što je Pink Floyd, ta su dvojica odlučila osnovati fikcionalnu legendarnu rock skupinu pod imenom The Porcupine Tree. Izmislili su detaljnu priču o njoj u kojoj su navodili i informacije o njezinim članovima i nazivima albuma, ali su prepričavali i njezinu "šaroliku" povijest u kojoj se spominju događaji poput upoznavanja na festivalu rock glazbe tijekom 1970-ih i nekolicine odlazaka u zatvor. Čim je uštedio dovoljno novca za kupnju vlastite studijske opreme, Wilson je snimio nekoliko sati glazbe kako bi "dokazao" kako grupa doista postoji. Iako je Stocks pridonio projektu obrađenim vokalima i eksperimentalnim sviranjem gitare, njegova uloga u njemu uglavnom se svodila na povremeno davanje prijedloga, dok je velik dio materijala skladao, snimio, svirao i pjevao Wilson.

U to je vrijeme Porcupine Tree bio više poput zabavne šale nego sastava, a sam se Wilson posvećivao svojem drugom projektu, No-Manu, u kojem je surađivao s pjevačem i kantautorom Timom Bownessom. Međutim, do 1989. Wilson je zaključio da je dio glazbe Porcupine Treeja utrživ. Služeći se imenom Porcupine Tree Wilson je snimio kasetu Tarquin's Seaweed Farm. Ne zapostavljajući izvornu humorističnost grupe Wilson je uz kazetu priložio knjižicu od osam stranica u kojoj su bili izneseni dodatni lažni podatci o Porcupine Treeju, među kojima su i aludiranja na izmišljene članove skupine kao što su Sir Tarquin Underspoon i Timothy Tadpole-Jones.

Wilson je poslao primjerke Tarquin's Seaweed Farma nekolicini ljudi za koje je smatrao da će biti zainteresirani u snimke. Nick Saloman, kultni britanski gitarist poznatiji kao The Bevis Frond, predložio mu je da jedan primjerak pošalje Richardu Allenu, jednom od autora kontrakulturnog časopisa Encyclopaedia Psychedelica i jednom od glavnih urednika britanskog psihodeličnog garage rock časopisa Freakbeat. Allen je napisao recenziju o uratku u obama časopisima. Iako mu se dio materijala nije sviđao, većem je dijelu uratka dao pozitivne kritike. Nekoliko mjeseci kasnije Allen je zamolio Wilsona da jednom skladbom doprinese dvostrukom albumu A Psychedelic Psauna, koji je nastao kako bi se moglo pokrenuti novu diskografsku kuću Delerium. Allen je kasnije postao menadžer sastava, njegov reklamni agent i promotor te je na tim položajima bio sve do 2004. godine, dok se njegova uloga u reklamiranju skupine počela smanjivati nakon objave albuma The Sky Moves Sideways. U međuvremenu je Wilson nastavio raditi na novom materijalu. Godine 1990. objavio je EP Love, Death & Mussolini, koji je bio izdan u vrlo ograničenoj nakladi od 10 primjeraka. EP je i danas veliki raritet. Sastojao se od devet tada prethodno neobjavljenih skladbi koje su najavljivale nadolazeći drugi album. Iduće je godine Wilson objavio drugu kazetu Porcupine Treeja, The Nostalgia Factory, koja je dodatno povećala podzemni krug obožavatelja grupe, iako je sastav tada još uvijek tvrdio da ga čine legende rocka iz 1970-ih. U to je vrijeme Porcupine Tree postao pravi samostalni projekt jer se Stocks odlučio posvetiti drugim aktivnostima.

Doba s Deleriumom (1991. – 1997.)

On the Sunday of Life...
Uz kompilaciju A Psychedelic Psauna, koja je sadržavala pjesmu "Linton Samuel Dawson" Porcupine Treeja, novoosnovana diskografska kuća Delerium, koju su pokrenuli urednici Freakbeata Richard Allen i Ivor Trueman, odlučila je ponovno objaviti kazete Tarquin's Seaweed Farm i The Nostalgia Factory. Dvjesto primjeraka svake kazete bilo je prodano putem Freakbeatove usluge poštanske narudžbe The Freak Emporium, te je ubrzo Porcupine Tree postao poznat kao tajnoviti novi izvođač u tada podzemnoj britanskoj sceni psihodelične glazbe.

Ubrzo nakon toga Wilson je potpisao ugovor s Deleriumom i tako postao jedan od prvih glazbenika tog izdavača. Prvi uradak objavljen nakon tog događaja jest album koji je kompilirao najbolji materijal s njegovih dviju kazeta, izdan sredinom 1992. pod imenom On the Sunday of Life.... Bio je to jedan od naziva s dugačkog popisa mogućih besmislenih naziva koje je skupio Richard Allen. Ostatak glazbe s izvornih snimki bio je objavljen na kompilaciji Yellow Hedgerow Dreamscape u ograničenoj nakladi.

Godine 1992. Delerium je objavio On the Sunday of Life... u gatefold inačici od 1000 primjeraka. Album se dobro prodavao, pogotovo u Italiji, neko se vrijeme objavljivao na gramofonskim pločama, ali nakon toga se sve do danas objavljivao samo na CD-u. Na albumu se pojavio budući favorit obožavatelja na koncertima i česta skladba na bisu, "Radioactive Toy". Do 2000. godine On the Sunday of Life... prodan je u više od 20.000 primjeraka. On the Sunday of Life... izvorno su trebale činiti četiri ploče/dva CD-a koji bi sadržavali sadržaje obiju kazeta u cijelosti, ali, prema Wilsonovim riječima, na koncu se sastojao od najboljih pjesama s kazeta. Godine 2004. Wilson je remiksao i remasterirao sve tri kazete i objavio ih u box setu od 3 CD-a pod imenom Footprints: Cassette Music 1988-1992. Taj je box set bio podijeljen samo njegovim članovima obitelji i prijateljima.

Up the Downstair
Dok je uspjeh Porcupine Treeja rastao, Wilsonov su drugi sastav, No-Man, počeli uvelike hvaliti britanski novinari, zbog čega je skupina 1991. godine potpisala ugovor s glavnim britanskim nezavisnim izdavačem, što je dovelo do ugovora s One Little Indian Recordsom i Epic 440/Sonyjem u SAD-u. No-Manov uspjeh omogućio je Wilsonu da napusti svoj redoviti posao i posveti se isključivo glazbi. Sva je Deleriumova izdanja objavio Hit & Run, čiji je izvršni direktor Dave Massey potpisao ugovor s No-Manom i postao usko povezan s Wilsonovim projektom Porcupine Tree.

Drugi je album Porcupine Treeja, Up the Downstair, bio objavljen u svibnju 1993. godine. I taj je album izvorno trebao biti dvostruki; drugi je CD trebao zauzimati "Voyage 34", ali je naknadno bilo odlučeno da će biti objavljena samostalno kao singl. Album je dobio pohvale kritičara, a Melody Maker opisao ga je kao "psihodelično remek-djelo... jedan od albuma godine." Uradak je nastavio spajati elektroničku glazbu s rockom te su se na njemu kao gostujući glazbenici pojavili budući članovi Porcupine Treeja: Richard Barbieri, iz art rock sastava Japan, i Colin Edwin.

U studenom 1993. Voyage 34 ponovno je objavljen uz dodatni dvanaestoinčni singl koji je sadržavao Astralasijin remiks pjesme. Album se uspio naći na indie ljestvici NME-a i ondje ostati šest tjedana; u glazbenom podzemlju postao je klasik za opuštanje usprkos tome što se nije reproducirao na radiju.

The Sky Moves Sideways
Popularnost Porcupine Treeja narasla je do te mjere da je Wilson želio početi održavati koncerte. Tako je u prosincu 1993. sastav počeo nastupati uživo s pjevačem i gitaristom Stevenom Wilsonom, basistom Colinom Edwinom, bubnjarem Chrisom Maitlandom i klavijaturistom Richardom Barbierijem.

Sva tri nova člana skupine radila su s Wilsonom na raznim projektima prethodnih godina, pogotovo Barbieri i Maitland, koji su činili koncertnu postavu No-Mana. Prvi koncertni album nove postave, Spiral Circus, sadržavao je snimke s njezina prva tri koncerta, među kojima je bio i nastup na radiostanici BBC Radio One.

Sljedeći album Porcupine Treeja objavljen je tek početkom 1995., ali mu je prethodio EP Moonloop, na kojem su posljednje dvije skladbe bile snimljene tijekom snimanja samog albuma te su bile prve snimke na kojima je nastupala nova grupa. Treći studijski album sastava, The Sky Moves Sideways, bio je uspješan kod obožavatelja progresivnog rocka te je tako Porcupine Tree bio prozvan Pink Floydom 1990-ih. Wilsonu je to kasnije teško palo te je izjavio: "Ne mogu utjecati na to. Istina je da sam tijekom snimanja The Sky Moves Sidewaysa malo previše pokušavao zadovoljiti obožavatelje Pink Floyda koji su nas slušali jer ta grupa više nije pravila albume. Žao mi je zbog toga."

The Sky Moves Sideways isticao se opsežnim melodičnim zvukovljem i eksperimentiranjem s ambijentalnim rockom, ali je na koncu bio prijelazni uradak čija je jedna polovica bila snimljena prije nastanka skupine, dok je druga nastala nakon toga. Velik dio albuma zauzela je 35-minutna naslovna skladba, koju je jednom prilikom Wilson želio proširiti tako da zauzme cijeli prostor na albumu. Alternativna inačica pjesme, u kojoj su neki dijelovi glazbe bili izrezani, pojavila se na remasteriranoj inačici albuma iz 2004. godine. Također se pojavila na ljestvicama NME-a, Melody Makera i Music Weeka. Uz EP Moonloop to je bio prvi uradak Porcupine Treeja objavljen u Americi, u kojoj je bio obljavljen u jesen 1995. godine, te je dobio pohvale novinara s obje strane Atlantika. Skupina je iste godine podržala album nekolicinom koncerata na raznim većim mjestima u Velikoj Britaniji, Nizozemskoj, Italiji i Grčkoj.

Signify
Djelomično nezadovoljan time što je The Sky Moves Sideways napola bio grupni, a napola samostalan rad, Porcupine Tree brzo je odlučio snimiti prvi punopravni grupni album. Wilson je priznao da mu se oduvijek "sviđala ideja rock sastava" jer "grupe imaju određenu vrstu glamura, privlačnosti i romantičnosti koje samostalni projekti jednostavno nemaju." Skupina je iduće godine sporadično radila kako bi razvila čvršći i ambiciozniji rock zvuk.

Nakon objave prvog pravog singla Porcupine Treeja, "Waiting", koji se pojavio na svim britanskim indie ljestvicama, ali i na nacionalnoj britanskoj ljestvici te se puštao diljem Europe, četvrti studijski album, Signify, objavljen je u rujnu 1996. godine. Činila ga je mješavina instrumentalnih skladbi i melodija koje su bile strukturirane poput popularnih pjesama te je spajao razne žanrove rock glazbe s avangardnim stilovima kao što je krautrock. Wilson je komentirao kako je zadovoljan glazbenim stilom albuma: "...Pjesme poput 'Every Home Is Wired' i 'Dark Matter' u potpunosti nadilaze žanr i usporedbe. Vjerujem da stvaramo potpuno originalnu vrstu glazbe koja će obilježiti 1990-te, ali čiji su korijeni i dalje u progresivnoj glazbi." Glazbenici su bili navedeni kao autori nekih skladbi, a pogotovo na pjesmi "Intermediate Jesus", koja je nastala tijekom neobavezne svirke kasnije objavljene na albumu Metanoia krajem 1998. godine. Europski su mediji pokazali veliko zanimanje za sastav tijekom objave navedenog albuma.

U ožujku 1997. grupa je održala tri noćna koncerta u Rimu pred publikom od više od 5.000 ljudi. Sva su tri nastupa bila snimljena za koncertni album Coma Divine – Recorded Live in Rome iz 1997. godine; navedenim se albumom Porcupine Tree oprostio od Delerium Recordsa, koji je smatrao da mu više ne može pružiti potrebne resurse za daljnji rast i svjetsku popularnost. Koncem 1997. prva tri albuma Porcupine Treeja bila su remasterirana i ponovno objavljena. Signify je također bio objavljen u SAD-u, a objavila ga je diskografska kuća Ark 21 Milesa Copelanda.

Godine sa Snapperom (1998. – 2001.)

Stupid Dream
Wilson, Barbieri, Edwin i Maitland cijelu su 1998. godinu proveli snimajući svoj peti studijski album, na kojem su skladbe sastava strukturalno postale sličnije tipičnim pjesmama. Wilson je to potvrdio jer ga je u to vrijeme bio "više zanimalo skladanje pjesama u umjetničkom smislu nego stvaranje zvukovlja" te je dodao da su ga nadahnuli Pet Sounds The Beach Boysa, Todd Rundgren, Crosby, Stills, Nash & Young i "sve na čemu je pjevala dobra grupa izvođača". Također je napomenuo da ga je "zainteresirala ideja pop skladbe kao vrste eksperimentalne simfonije".

Grupa je snimila album dok nije imala ugovor s diskografskom kućom, ali ga je sklopila sa Snapperom/Kscopeom prije nego što je objavila Stupid Dream u ožujku 1999. Album je podržao turnejom u Ujedinjenom Kraljevstvu, Italiji, Grčkoj, Nizozemskoj, Belgiji, Švicarskoj, Njemačkoj, Francuskoj, Poljskoj i SAD-u. Tri singla s uratka, "Piano Lessons", "Stranger by the Minute" i "Pure Narcotic", pojavila su se u glavnoj struji diljem SAD-a i Europe i našla se na britanskim indie ljestvicama te radijskim popisima za reprodukciju. Iako je album označio odmak od prijašnjeg glazbenog stila, skupini je donio novostečenu popularnost i postao njezin najprodavaniji i kritički najprihvaćeniji album do tog vremena.

Lightbulb Sun
Šesti studijski album Porcupine Treeja, Lightbulb Sun, dovršen u veljači 2000., a kojem je gudačkim aranžmanom pridonio Dave Gregory iz XTC-a, nastavio je nadograđivati na mješavinu pjesama, stvaranje zvukovlja i dinamiku rocka koji su se pojavili na Stupid Dreamu. Objavljen je u svibnju 2000. godine, a prethodio mu je singl "Four Chords That Made a Million". Rasprodanim koncertom u londonskom klubu Scala započeo je manji niz nastupa po Ujedinjenom Kraljevstvu, nakon kojih je kasnije iste godine sastav nastupio na nekoliko europskih festivala, ali je otišao i na veću turneju na kojoj je bio predgrupa Dream Theateru. Skupina je ostala na turneji sve do kraja 2000. godine i početka 2001. te je tijekom nje prvi put nastupila na više mjesta u Njemačkoj. Posebna inačica Lightbulb Suna objavljena na dva CD-a bila je objavljena u Izraelu i Njemačkoj.

U svibnju je sastav objavio kompilaciju B-strana Recordings, na kojoj se našlo devet pjesama koje su nastale u vrijeme snimanja Stupid Dreama i Lightbulb Suna, ali koje se nisu pojavile na navedenim albumima. Istog je mjeseca Porcupine Tree održao tri koncerta kao predgrupa Marillionu poimence u Francuskoj, Njemačkoj i Nizozemskoj. U lipnju je skupina održala kraću američku turneju, započevši ju na NEARfestu u Pennsylvaniji, a završivši ju rasprodanim koncertom u The Bottom Lineu u New Yorku. Ubrzo nakon toga grupa je najavila da je potpisala novi međunarodni ugovor s Lavom/Atlantic Recordsom.

Godine s Lavom (2002. – 2005.)

In Absentia
Prva i jedina promjena u postavi Porcupine Treeja dogodila se u veljači 2002. godine kad ga je nakon osam godina napustio bubnjar Chris Maitland. Skupini se tada pridružio bubnjar i dugogodišnji poznanik Gavin Harrison. U ožujku 2002. objavljen je box set koji je sadržavao rani rad grupe pod imenom Stars Die: The Delerium Years 1991-1997, a ona je sama započela snimati svoj prvi album za većeg izdavača, odabirući neke od trideset pjesama koje je Wilson napisao u prethodne dvije godine. Snimanje se održavalo u studiju Avatar Studios u New Yorku i Londonu, a u stvaranju albuma uvelike su sudjelovali i inženjer zvuka Paul Northfield te Dave Gregory koji je bio zaslužan za gudačke aranžmane. Album je u Los Angelesu tijekom svibnja miksao Tim Palmer.

Rezultirajući album, In Absentia, Lava Records objavio je u rujnu 2002. godine. Sastav je također objavio i inačicu albuma s 5.1 surround zvukom koji je miksao producent Elliot Scheiner. Ta je inačica albuma osvojila nagradu za najbolji 5.1 miks na dodjeli nagrada Surround Sound Music u Los Angelesu 2004. godine.

Kako bi podržala album, skupina je otišla na četiri turneje po Europi i Sjevernoj Americi, a na jednoj od njih nastupali su sa švedskom metal grupom Opeth. Na turneji novu je postavu sastava proširio dodatni koncertni pjevač i gitarist John Wesley. Tijekom tih turneja glazba Porcupine Treeja na nastupima bila je poduprijeta mračnim i nadrealnim spotovima koje je izradio redatelj i fotograf Lasse Hoile, koji je bio autor i naslovnice za In Absentiju. Dugotrajna promidžbena kampanja za In Absentiju završila je 30. studenog 2003. godine kad je sastav održao rasprodani koncert u London Astoriji.

Tijekom 2003. Porcupine Tree osnovao je vlastitu diskografsku kuću, Transmission, čija se internetska prodavaonica nalazila na stranicama izdavača Burning Shed. Prvi uradak koji je objavio Transmission label bila je studijska sesija koja je bila snimljena za  XM Radio u Washingtonu, dok je 2004. godine bila objavljena snimka s poljskog radija iz 2001. godine. Skupina se koristila tom diskografskom kućom kako bi objavila dodatne uratke kao što su EP-ovi, demouradci i koncertne snimke. K tome, 2003. godine započeli su ponovno objavljivati i remasterirati svoje uratke, te su tako mnogi raniji albumi bili prošireni na dva CD-a. Među tim su se reizdanjima pojavile ponovno snimljene i remiksane inačice albuma Up the Downstair, The Sky Moves Sideways i Signify na dva CD-a te reizdanja Stupid Dreama i Lightbulb Suna, čiji su CD-ovi sadržavali novi stereo miks i DVD-Audio s 5.1 surround miksom.

Deadwing

Početkom 2004. skupina je počela snimati sljedeći album, Deadwing, svoj drugi za izdavače Lava/Atlantic. Album je bio nadahnut scenarijem koji su napisali Wilson i njegov prijatelj redatelj Mike Bennion. Snimanje je bilo dovršeno u studenom 2004. te je Deadwing bio objavljen u Europi i SAD-u tijekom proljeća 2005. u stereo i 5.1 surround inačici, a prije njega bila su objavljena dva singla: "Shallow" u SAD-u i "Lazarus" u Europi. Gostujući glazbenici na albumu bili su Adrian Belew iz King Crimsona i Mikael Åkerfeldt iz Opetha te je bio komercijalno uspješan, djelomično zbog česte reprodukcije pjesme "Shallow", čiji je najviši položaj bio na 26. mjestu Billboardove ljestvice Hot Mainstream Rock Tracks. K tome, "Lazarus" se našao na 91. mjestu Top 100 njemačkih singlova. "Shallow" se našao i u glazbi za film Četiri brata.

Album je osvojio nagradu Surround Music za "najbolji uradak načinjen za surround" iste godine kad je bio objavljen te je bio proglašen drugim najboljim albumom 2005. godine u Sound & Visionu, najrasprostranjenijem američkom časopisu koji se bavi tematikom kućnom elektronikom i zabavom. Porcupine Tree objavio je Deadwing u Japanu 22. ožujka 2006. te je tako to postavo njegov prvi album objavljen u toj državi.

Promidžbena turneja za album započela je u Ujedinjenom Kraljevstvu krajem ožujka. Mike Bennion stvorio je stranicu na Myspaceu posvećenu potencijalnom filmu Deadwing, na kojoj je objavio prvih 15 stranica scenarija te je na nju priložio i trailer. Međutim, iako je scenarij dovršen, projekt je i dalje neaktivan zbog manjka financijskih sredstava.

Godine s Roadrunnerom (2006. – 2010.)

Fear of a Blank Planet

U kolovozu 2006. godine Porcupine Tree objavio je da je potpisao ugovor s Roadrunner Recordsom. Prije nego što je Roadrunner objavio njegov prvi album, sastav je 10. listopada 2006. godine objavio svoj prvi koncertni DVD, Arriving Somewhere.... Popratila ga je kraća turneja tijekom čije je prve polovice grupa svirala 50 minuta novog materijala s nadolazećeg albuma. U Europi joj je predgrupa bio švedski Paatos, a u SAD-u ProjeKCt Six.

Skupina je u siječnju 2007. godine najavila da će naziv idućeg albuma biti Fear of a Blank Planet te je album bio objavljen 16. travnja 2007. godine. Album se pojavio na glazbenim ljestvicama u gotovo svim europskim državama te je njegov najviši položaj na ljestvici Billboard 200 bila na 59. mjestu. Tijekom turneje iste godine sastav je nastupio u državama u kojima prethodno nikad nije bio, među kojima su bili Finska i Meksiko. Tijekom nje pojavio se i na glazbenim festivalima kao što je Voodoo Experience u New Orleansu, njemačkim festivalima Hurricane i Southside te festivalu Download u Donington Parku. Svoje prve koncerte u Australiji grupa je održala 2008. godine.

Tekstovi pjesama na albumu bave se uobičajenim poremećajima u ponašanju ljudi u 21. stoljeću, pogotovo među mlađima, a među njima su bipolarni poremećaj, poremećaj manjka pažnje, zloupotrebljavanje droge, otuđenost i deprivacija koju uzrokuju masovni mediji. Koncept albuma nadahnuo je roman Lunar Park Breta Eastona Ellisa, a njegov naziv aludira na album Public Enemyja, Fear of a Black Planet, a oba albuma prikazuju razne sukobe koji u određeno vrijeme utječu na društvo. Wilson je napomenuo da iako je odnos između rasa bio glavni problem među mladim ljudima u vrijeme kad je bio objavljen album Public Enemyja, u 21. ga je stoljeću zamijenila opća površnost, dosada i povučenost. Na albumu su gostovali Rushev Alex Lifeson i King Crimsonov Robert Fripp.

Wilson: "Bojim se da generacija djece koja se rađa u vrijeme ove revolucije informacija, koja raste s internetom, mobitelima, iPodima, ovom kulturom preuzimanja, Američkim idolom, reality emisijama, lijekovima na recept, PlayStationima—zbog svih tih stvari ljudi zaboravljaju ono što je doista važno u životu, odnosno ne razvijaju znatiželju."

Dana 5. studenog 2007. Fear of a Blank Planet osvojio je nagradu Album godine na dodjeli nagrada časopisa Classic Rock. U prosincu 2007. nominiran je za nagradu Grammy za najbolji surround sound album, ali ga je u tome potukao Love The Beatlesa. Album je u anketi web-stranice Dutch Progressive Rock Page bio proglašen "najboljim albumom 2007. godine".

Novi EP pod imenom Nil Recurring objavljen je 17. rujna 2007. te su se na njemu nalazile neobjavljene skladbe nastale tijekom snimanja Fear of a Blank Planeta te je i na njima sudjelovao Robert Fripp. Drugi dio turneje započeo je 3. listopada 2007. i tijekom njega sastav je svirao skladbe s EP-a. Nil Recurring našao se na osmom mjestu britanske ljestvice Top 30 indie albuma. EP je 18. veljače 2008. ponovno objavio Peaceville Records.

Snimka uglavnom akustičnog nastupa koji se održao 4. listopada 2007. u trgovini Park Avenue CDs u Orlandu, Floridi bila je objavljena 18. veljače 2008. godine na CD-u  We Lost The Skyline. Naziv uratka aludira na tekst pjesme "The Sky Moves Sideways (Phase One)", kojom je počeo taj koncert. Album je na gramofonskoj ploči bio objavljen 21. ožujka 2008. godine. Iako je izvorno cijeli sastav trebao nastupiti, zbog manjka prostora u trgovini koncert su održala samo dva gitarista, Wilson i John Wesley.

The Incident
Grupa je otišla na kraću europsku turneju u listopadu 2008. godine kako bi snimila svoj drugi koncertni film, Anesthetize. Snimanje se održavalo od 15. do 16. listopada u koncertnoj dvorani 013 u Tilburgu, Nizozemskoj. Tijekom jednog od tih nastupa Wilson je spomenuo da je Porcupine Tree počeo raditi na novom albumu te da ga planira objaviti 2009. godine. Koncertni film objavljen je 20. svibnja 2010. na DVD-u i Blu-Rayu.

Sastav je počeo snimati svoj deseti studijski album The Incident u veljači 2009. To je potvrdila sama grupa izjavivši: "Skladanje pjesama za idući studijski album PT-a već je u tijeku. Skupina je nedavno provela dva tjedna na engleskome selu gdje je radila na novim pjesmama. Snimanje tih skladbi i tridesetpetominutnog ciklusa pjesama Stevena Wilsona započelo je tijekom veljače..." Nakon nekoliko mjeseci Wilson je komentirao da je tridesetpetominutna pjesma evoluirala u pedesetpetominutnu i tako zauzela cijeli CD.

Na službenoj web-stranici Porcupine Treeja 12. su lipnja 2009. bili navedeni detalji o novom albumu: "Album će 21. rujna diljem svijeta kao dvostruki CD objaviti Roadrunner Records. U središtu se nalazi istoimena skladba, koja zauzima cijeli prvi CD. Pedesetpetominutni uradak nadrealni je ciklus pjesama o početcima i krajevima i osjećaju da 'nakon ovoga više ništa neće biti isto'. Producenti na albumu bili su sami članovi skupine te album zaključuju četiri zasebne skladbe koje su članovi napisali tijekom prošlog prosinca – Flicker, Bonnie the Cat, Black Dahlia i Remember Me Lover, koje se pojavljuju na zasebnom CD-u veličine EP-a, označavajući tako svoju nezavisnost od ciklusa pjesama." Album je označio najveći komercijalni uspjeh skupine do danas, našavši se na 23. mjestu britanske ljestvice albuma i unutar top 25 mjesta američke ljestvice Billboard.

Grupa je objavila još jedan koncertni album, Atlantu, u lipnju 2010. Nastup je bio snimljen 29. listopada 2007. u Roxy Theatreu u Atlanti tijekom promidžbene turneje za album Fear of a Blank Planet. Distribuirao se isključivo preko interneta, a sva je dobit bila donirana Micku Karnu kako bi mogao platiti svoje liječenje protiv raka.

Neaktivnost i raspad (2011. – 2020.)
Nakon što je promidžbena turneja za The Incident završila 2010. godine, Wilson je ostatak te i iduće godine proveo snimajući i objavljujući svoj drugi samostalni album, Grace for Drowning, i Blackfieldov treći album, Welcome to My DNA. U početku je grupa komentirala da bi 2012. godine mogla raditi na novoj glazbi, sam je Wilson istaknuo da bi to moglo biti "početkom 2012", dok je Harrison pretpostavio da bi mogla početi s radom 2012. godine, a uradak objaviti iduće godine. Međutim, takvi su se planovi ubrzo promijenili; Wilson je izjavio da će se u budućnosti nastaviti baviti svojom samostalnom karijerom. Zbog tog je novog pristupa tijekom prve polovice 2012. godine došlo do drugog dijela promidžbene turneje za Grace for Drowning, snimanja trećeg samostalnog albuma, koji je Wilson tijekom druge polovice iste godine snimio sa svojim koncertnim sastavom i objavio ga početkom 2013., i promidžbene turneje za taj album koja je trajala većinu 2013. godine. Wilson je i dalje tvrdio da se skupina "nije raspala" i da se "nema namjeru razići", ali je dodao i da trenutno ne planira snimiti novi album. Iako je rekao da i dalje "želi da se jednom prilikom Porcupine Tree opet okupi", dodao je da ne zna u kojem bi ga glazbenom smjeru odveo jer mu je "dosta metal glazbe", a jednom njezinom članu ne sviđa se džez i zbog toga ne bi mogla biti slična ni njegovim samostalnim albumima.

U lipnju 2012. godine Wilson ponovno je istaknuo da se želi usredotočiti na svoju samostalnu karijeru te je na pitanje "...Postoji li mogućnost da će Porcupine Tree prestati postojati?" odgovorio: "Iskreno, ne znam. Trenutno mi je najvažnija samostalna karijera. Mislim o njoj više nego o bilo čemu drugome, više se usredotočujem na nju nego na bilo što drugo, uživam u njoj više nego u bilo čemu drugom..." Koncertni album od 2 CD-a, Octane Twisted, objavila je tog studenog diskografska kuća sastava, Kscope, te se na njemu nalazila koncertna snimka The Incidenta u cijelosti, sastavljena od materijala snimljenog na koncertima održanim 2010. u Riviera Theateru u Chicagu i Royal Albert Hallu. U svibnju 2013. Wilson je ponovio svoj stav o statusu skupine: "...Nije da se sastav raspao ili bilo što takvoga. I dalje bismo se mogli okupiti za godinu dana ili pet, deset godina. Doista ne mogu reći jer trenutno nema nikakvih planova." Edwinov je stav bio jednak.

Nakon što je Wilson u veljači 2013. godine objavio svoj treći studijski album, The Raven That Refused to Sing (And Other Stories), i otišao na promidžbenu turneju koja je trajala do kraja godine, uspjeh tog albuma natjerao ga je da tijekom 2014. nastavi skladati i snimati četvrti samostalni album Hand. Cannot. Erase. i objavi ga 2015.; tako je mogući rad s Porcupine Treejem odgodio do barem 2016. godine. U ožujku 2015. godine Wilson je komentirao: "Ako se Porcupine Tree ikad ponovo okupi—i, k tome, nikad nisam rekao da je to nemoguće—bit će to sporedni projekt. Sad bi svi trebali znati da mi je moja samostalna glazbena karijera najvažnija."

Godine 2016. Wilson je iznio dva različita stava o mogućem ponovnom okupljanju. U intervjuu s Prog Magazineom u veljači te godine izjavio je da postoji "velika vjerojatnost" da će se Porcupine Tree ponovo okupiti kako bi snimio još jedan studijski album negdje u budućnosti. Međutim, kad je u kolovozu 2016. bio upitan o mogućnosti koncerta Porcupine Treeja, Wilson je odgovorio: "Čekat ćete još dugo, taj sastav više ne postoji." U kolovozu 2017. Wilson je objasnio: "Nije slučajno da su sve druge suradnje postale sekundarne sad kad je moj samostalni projekt postao popularan. Porcupine Tree nije snimio album od 2009., a No-Man od 2008. Trenutno se ne želim kreativno baviti ičim drugim što nije moj samostalni rad. Moja samostalna karijera zadovoljava moje trenutne glazbene potrebe."

U intervjuu održanom u ožujku 2018. Wilson je bio upitan kakve su šanse da Porcupine Tree opet postane aktivan. Odgovorio je: "Iskreno, rekao bih nula posto jer jednostavno nisam takva osoba. Ne idem natrag. Ne želim ići natrag. Želim ići naprijed, želim raditi različite stvari, želim raditi s različitim ljudima, želim istražiti različite vrste glazbe. Čini mi se da bi [ponovno pokretanje Porcupine Treeja] bio strašan korak unazad. Ponosim se diskografijom; ondje je, postoji, ali dovršena je, gotova." Međutim, u veljači 2021. Wilson je izjavio da bi do ponovnog okupljanja sastava ipak moglo doći u vrijeme kad se takav potez uopće ne bi očekivao.

Ponovno okupljanje (2021. – danas)
Dana 27. listopada 2021. službeni profili Porcupine Treeja, Wilsona i Harrisona diljem društvenih mreža podijelili su kraći teaser i poveznicu na prijavu na popis e-adresa, čime su nagovijestili novi uradak. Također je objavljena stilizirana slika s natpisom "P/T C/C". Dana 1. studenoga skupina je objavila "Harridan", prvi singl u gotovo 13 godina, i izjavila je da će jedanaesti album Closure / Continuation biti objavljen 24. lipnja 2022. pod licencijom Music For Nations.

Glazbeni stil

Utjecaji
Neki glazbeni utjecaji Porcupine Treeja vuku podrijetlo još iz Wilsonova djetinjstva, kad su si njegovi roditelji davali poklone za Božić. Njegov je otac dobio The Dark Side of the Moon Pink Floyda, a njegova majka Love to Love You Baby Donne Summer. Oba je nosača zvuka Wilson često slušao te su utjecali na njegovo skladanje pjesama. Među ostalim poznatim utjecajima nalaze se Camel, Karlheinz Stockhausen i ABBA.

Kad je bio tinejdžer, Wilsonu se kraće vrijeme sviđao novi val britanskog heavy metala, no čim je otkrio glazbu iz 1970-ih i progresivni rock, počeo se manje zanimati za metal i više za eksperimentalnu glazbu. Tijekom 2000-ih otkrio je skupine kao što su Gojira, Sunn O))), Neurosis i Meshuggah, zbog kojih se ponovo zainteresirao za metal. "Dugo vremena nisam znao kamo su otišli svi ti kreativni glazbenici...", rekao je Wilson, "i otkrio sam da se bave ekstremnim metalom". Ubrzo nakon toga postao je producent triju albuma švedskog progresivnog death metal sastava Opeth, koji je podosta utjecao na način na koji sklada pjesme.

U skladbama skupine primjetljiv je i utjecaj krautrocka i elektroničke glazbe; Wilson je obožavatelj grupa kao što su Can, Neu!, Tangerine Dream, ali i glazbenika kao što su Squarepusher, Aphex Twin, Klaus Schulze i Conrad Schnitzler. Wilson je nekoliko puta spomenuo da mu se sviđa rad američkog glazbenika Trenta Reznora, jedinog službenog člana Nine Inch Nailsa.

Karakteristike
Glazbu Porcupine Treeja često se opisuje melankoličnom. Wilson je spomenuo da glazbom kanalizira svoje negativne osjećaje i "egzorcira [negativne] dijelove sebe" jer mu je "lakše pisati pjesme o negativnoj nego o veseloj strani svijeta." Na koncertnom albumu Warszawa, snimljenom tijekom radijskog nastupa, prije nego što je sa sastavom odsvirao pjesmu "Stop Swimming", Wilson kaže da je "najtužnija glazba često najljepša."

Porcupine Tree skupina je koja se usredotočuje na albume, odnosno na albumima koje snima mnoge su skladbe međusobno povezane. Wilson je komentirao:  Na svojim se snimkama sastav koristio melotronom, bendžom, dulcimerom i gimbrijem, kao i ostalim glazbalima neuobičajenim za rock skupine.

Glazba Porcupine Treeja vrlo je teksturalna i eksperimentalna te se često mnogi žanrovi spajaju u jednoj pjesmi. Rad sastava značajan je po svojoj atmosferičnosti, kojoj uglavnom doprinose Barbierijev stil sviranja klavijatura i mogućnosti obrade zvuka, kao i Wilsonov osjećaj za kinematografiju, koji je razvio kao obožavatelj redatelja Davida Lyncha, čiji su filmovi čuveni po svojem zvukovnom sadržaju. Ovako Wilson opisuje zvuk skupine: "Vrlo je slojevita, a produkcija i aranžman vrlo su složeni i visoke kvalitete". Uz normalnu inačicu albumi Stupid Dream, Lightbulb Sun, In Absentia, Deadwing, Fear of a Blank Planet i The Incident dostupni su i u DTS (5.1 Surround Sound) miksu; ova je tehnika miksanja za sastav u kasnijem razdoblju postala uobičajena.

Koncerti skupine također su bili hvaljeni te ju je 2010. godine Music Radar stavio na četvrto mjesto popisa "30 najboljih trenutnih koncertnih izvođača diljem svijeta".

Porcupine Tree često se klasificira kao progresivni rock sastav. Iako ju mnogi slušatelji opisuju takvom, Steven Wilson nekoliko je puta u prošlosti iskazao da mu se ne sviđa izraz "progresivni" kad se njime opisuje grupu. Međutim, nedavno je komentirao da je počeo prigrljivati tu riječ jer što više vremena prolazi, ona postaje "puno širi pojam". Nekoliko je puta istaknuo da ne voli kad novinari uspoređuju Porcupine Tree s neo prog skupinama ili ga nazivaju 'novim Pink Floydom'. U intervjuu s nizozemskom web-stranicom Progressive Rock Page Wilson je komentirao: "To je vrlo uvredljivo jer insinuira život u sjeni neke druge skupine. Nikad nisam htio biti novi netko, samo sam želio biti stari ili novi Porcupine Tree."

Nasljeđe
Porcupine Tree utjecao je na novu generaciju glazbenika i skupina. Riverside je na početku svojeg postojanja bio obožavatelj Porcupine Treeja, kao i američki Abigail's Ghost, čiji su predvodnici komentirali da je In Absentia najbolji album koji su ikada čuli. Ostali izvođači koji su uvelike bili nadahnuti skupinom bili su Parallel or 90 Degrees Andyja Tillisona, Kingfisher Sky, The Man-Eating Tree, Coshish, For All We Know (projekt Ruuda Joliea iz Within Temptationa), Gandalf's Fist i DeeExpus, koji je nastao nakon što je njegov osnivač, Andy Ditchfield, otišao na koncert Porcupine Treeja.

Anders Nyström iz švedske grupe Katatonia komentirao je da su uradci Porcupine Treeja uvelike utjecali na Katatoniju nakon njezine death metal-faze. Luc Lemay, vođa tehničkog death metal sastava Gorguts, izjavio je da mu je The Incident bilo "veliko otkriće" i da je nadahnuo njegov noviji način skladanja pjesama. Spomenuo je da je koncert na promidžbenoj turneji za taj album bio jedan od dva najvažnija na kojim je ikad bio. Elektronički producent Seven Lions komentirao je kako je skupina utjecala na njegove dubstep i drum and bass skladbe. Među ostalim glazbenicima koji su istaknuli utjecajnost Porcupine Treeja su Leprous, Steffen Kummerer iz Obscure, Between the Buried and Me, Mudvayne, Nosound, Fear My Thoughts, The Mins, Wastefall, Khors, Knight Area, Long Distance Calling, Morgion, Kyros, Signal2Noise (projekt Douga Blaira iz W.A.S.P.-a), Destrage, Thurisaz, Ahab, Sylvan, Also Eden, District Unknown, Underground Authority, Steve Vantsis, i Dial.

Uz one izvođače koji su komentirali da je Porcupine Tree direktno utjecao na njihove karijere, među ostalim glazbenicima koji su pohvalili rad skupine su Neil Peart, Alex Lifeson, Adrian Belew, Jordan Rudess, Mike Portnoy, Arjen Lucassen, Rob Swire, Haken, Øystein Brun (Borknagar), Greg Hampton, Amorphis, Consecration, Lori Lewis i Declan Burke.

Članovi sastava
Sadašnja postava
 Steven Wilson – vokali, gitara, klavir, sintesajzer, dulcimer, bendžo, sempler, različiti instrumenti (1987. – 2010., 2021. – danas)
 Richard Barbieri – klavijature, sintesajzer, klavir i obrada zvuka (1993. – 2010., 2021. – danas)
 Gavin Harrison – bubnjevi i udaraljke (2002. – 2010., 2021. – danas)
Bivši članovi
 Chris Maitland – bubnjevi, prateći vokali (1993. – 2002.)
 Colin Edwin – bas-gitara, kontrabas (1993. – 2010.)
Koncertni članovi
 John Wesley – gitara, prateći vokali (2002. – 2010.)

Vremenska crta

Diskografija
Studijski albumi
On the Sunday of Life... (1992.)
Up the Downstair (1993.)
The Sky Moves Sideways (1995.)
Signify (1996.)
Stupid Dream (1999.)
Lightbulb Sun (2000.)
In Absentia (2002.)
Deadwing (2005.)
Fear of a Blank Planet (2007.)
The Incident (2009.)
Closure / Continuation (2022.)

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
Službena stranica

Britanski rock-sastavi

Porcupine Tree


L'étoile du nord («La estrella del Norte») es una opéra comique en tres actos con música de Giacomo Meyerbeer y libreto en francés de Eugène Scribe. Se estrenó en la Salle Favart por la compañía de la Opéra-Comique de París el 16 de febrero de 1854.

Gran parte del material, incluyendo algunas similitudes de la trama (con el flautista Federico el Grande sustituido por el flautista Pedro el Grande), deriva de un singspiel más antiguo de Meyerbeer Ein Feldlager in Schlesien (1844). Sin embargo, hay también algunas diferencias significativas, quizá la más importante es que se podía permitir a Pedro el Grande como protagonista de la acción, lo que no era el caso de Federico, quien tenía que tocar la flauta fuera del escenario. Pedro hace más que intervenir en la acción, puesto que él acaba siendo el interés romántico de la obra.

Personajes

Referencias
Notas

Fuentes
Huebner, Stephen, "L'étoile du nord" en The New Grove Dictionary of Opera, ed. Stanley Sadie (Londres, 1992) ISBN 0-333-73432-7
Fuentes en línea
Amadeus Almanac (en italiano)
Licencia

Enlaces externos

Óperas de Giacomo Meyerbeer
Óperas en francés
Óperas de 1854
Óperas estrenadas en París
Representaciones culturales de Pedro el Grande

L'étoile du nord


El Torneo de Santiago es un torneo de tenis que se jugó en arcilla. Se disputó en la ciudad de Santiago. Fue la 6° edición oficial del torneo. Se realizó entre el 9 y el 15 de noviembre.

Campeones

Individuales Masculino

 Francisco Clavet venció a  Younes El Aynaoui por 6-2 y 6-4

Dobles Masculino

 Mariano Hood /  Sebastián Prieto vencieron a  Massimo Bertolini /  Devin Bowen por 7-6, 6-7 y 7-6

Véase también
 Torneos ATP en 1998

Enlaces externos
 ATP Tennis

Torneo de Santiago 1998

Torneo de Santiago 1998


Esta é uma lista de ministros dos Povos Indígenas do Brasil.

Nova República (6ª República)

Referências

Ministros dos Povos Indígenas do Brasil

Lista de ministros dos Povos Indígenas do Brasil


Arnór Atlason (Akureyri, Island, 23. srpnja 1984.) je islandski rukometni trener te bivši rukometaš i nacionalni reprezentativac. Trenutno radi kao asistent u danskom Aalborgu u kojem je završio igračku karijeru.

Karijera
Atlason je rođen u Akureyriju, mjestu na sjevernoj obali zemlje te dolazi iz rukometne obitelji jer su otac Atli i sestra Þorgerður Anna također bili rukometaši i nacionalni reprezentativci. Sam Arnór je karijeru započeo u rodnom gradu igrajući za istoimeni KA Akureyri. Dobre igre omogućile su mu 2004. godine transfer u njemački Magdeburg gdje je nastupao dvije sezone. Nakon toga, Atlason seli u Dansku gdje je igrao najprije za FCK Håndbold a zatim za AG København (do 2012. kada je zbog financijskih razloga klub ugašen).

Nakon što se Flensburgov igrač Petar Đorđić teže ozlijedio, klub dovodi Islanđanina kao njegovu zamjenu. Nakon jedne sezone, Atlason potpisuje trogodišnji ugovor za francuski Saint-Raphaël. Istekom postojećeg ugovora, igrač se vraća u Dansku gdje postaje igrač Aalborga. Ondje je nakon dvije sezone prekinuo igračku te započeo trenersku karijeru kao asistent.

Poput oca i sestre, Atlason je također bio islandski reprezentativac te je s njime osvojio olimpijsko srebro i europsku broncu.

Izvori

Islandski rukometaši

Arnór Atlason


SC Cambuur, also known as Cambuur Leeuwarden, or simply Cambuur, () is a Dutch professional football club from the city of Leeuwarden formed on 19 June 1964. They currently play in the Eerste Divisie, the second tier of Dutch football, following relegation from the Eredivisie in the 2022–23 season. The home ground of the club is the 10,000-capacity Cambuur Stadion. The club usually plays in yellow shirts and blue shorts. The origin of the club's emblem is the coat of arms of the House of Cammingha, a Frisian noble family. Their main rivals are SC Heerenveen.

History

Founded in 1964, Cambuur has played a total of seven seasons in the top-flight Eredivisie. In the 1980s and 1990s, the club was a regular contender in the Eerste Divisie playoffs. Cambuur won the Eerste Divisie title in 1992 and gained promotion to the Eredivisie, but was relegated two seasons later in 1994. In 1998, the club was promoted again to the Eredivisie, but again was relegated after just two years in the top-flight in 2000. Troubled times followed which brought the "folk club" close to bankruptcy in 2005. The rebuilding started in 2006 and since 2010, the club has been in a relatively stable financial condition.

In 2009, the club almost won the playoff against Eredivisie side Roda JC, only losing on penalties. In 2010, the club came in second, again just narrowly missing promotion. Cambuur welcomed during these play-offs more than 40,000 spectators in just two weeks. Another estimated 7,000 fans watched the final play-off match against Roda on a large screen in the city centre of the city of Leeuwarden. More than 1.4 million people watched the final play-off match on television, which appeared to be another record for a play-off promotion match in the Netherlands. In total, more than 4.5 million people watched the play-off matches between Cambuur, PEC Zwolle and Roda JC on television that year.

Cambuur won the Eerste Divisie championship in the 2012–13 season, awarding the club promotion to the Eredivisie for the 2013–14 season. On 1 May 2016, Cambuur were relegated to the Eerste Divisie after losing 6–2 away to PSV.

Cambuur were denied promotion to the 2020–21 Eredivisie as a result of the COVID-19 pandemic, despite being in first place of the 2019–20 Eerste Divisie.

Supporters
Cambuur has a group of ultras, known as the M.I.-Side, who stand on the north and south stands at the Cambuur Stadion. The name derives from the street names in which the stands are built: M stands for Marathonstraat and I for Insulindestraat. Most of the hardcore fans of Cambuur are sitting close to the stand of the away fans on the northern side of the stadium. They are among the most notorious in the Netherlands. In the 2009–10 season, the average attendance was 8,600 fans per game, and more than 6,500 season tickets were sold. That was a new record for Cambuur, as these numbers were achieved while the club was in the second division but even higher than when it played in the Eredivisie. In the 2009–10 season, the club sold out six regular season matches with 10,000 fans per game, another milestone for the Leeuwarden-based club. Never before in the second division it had sold out that many regular season matches.

Current squad

Honours
Eerste Divisie
Winners: 1991–92, 2012–13, 2020–21
Runners-up: 1996–97, 1997–98, 2009–10

Tweede Divisie
Winners: 1956–57, 1964–65

Recent history

Below is a table with Cambuur's domestic results since the introduction of professional football in 1956.

Club staff

Managers

  Jan Bens (1 July 1964 – 30 June 1966)
  Piet de Wolf (1966–68)
  Jan Bens (1 July 1968 – 30 June 1970)
  Arie Otten (1 July 1970 – 30 June 1972)
  Leo Beenhakker (1972–75)
  Nol de Ruiter (1 July 1976 – 30 June 1980)
  Henk de Jonge (1980–83)
  Theo Verlangen (1983–85)
  Simon Kistemaker (1 July 1985 – 30 June 1986)
  Fritz Korbach (1 July 1986 – 30 June 1988)
  Sándor Popovics (1 June 1988 – 30 June 1990)
  Rob Baan (1 July 1990 – 30 June 1992)
  Theo de Jong (1 July 1992 – 30 September 1993)
  Fritz Korbach (30 September 1993 – 31 January 1995)
  Han Berger (1 July 1995 – 30 June 1998)
  Gert Kruys (1 July 1998 – 18 May 2002)
  Henny Lee (interim) (19 May 2002 – 30 June 2002)
  Rob McDonald (1 July 2002 – 30 June 2003)
  Dick de Boer (1 July 2003 – 31 December 2004)
  Jan Schulting (31 December 2004 – 30 June 2005)
  Roy Wesseling (1 July 2005 – 19 February 2007)
  Gerrie Schouwenaar (2007)
  Jurrie Koolhof (1 July 2007 – 14 September 2008)
  Stanley Menzo (20 September 2008 – 27 October 2010)
  Alfons Arts (27 October 2010 – 22 March 2013)
  Henk de Jong (interim) (22 March 2013 – 30 June 2013)
  Dwight Lodeweges (1 July 2013 – 1 April 2014)
  Henk de Jong (2 April 2014 – 9 February 2016)
  Marcel Keizer (15 February 2016 – 30 June 2016)
  Rob Maas (30 June 2016 – 15 October 2016)
  Sipke Hulshoff (15 October 2016 – 17 June 2017)
  Marinus Dijkhuizen (1 July 2017 – 28 November 2017)
  Sipke Hulshoff (28 November 2017 – 31 January 2018)
  René Hake (31 January 2018 – 30 June 2019)
  Henk de Jong (1 July 2019 – 20 October 2022)
  Pascal Bosschaart &  Martijn Barto (interim) (20 October 2022 – 14 November 2022)
  Sjors Ultee (14 November 2022 – 9 October 2023)
  Henk de Jong (10 October 2023 – present)

Notable former players

The players below had senior international cap(s) for their respective countries. Players whose name is listed represented their countries while playing for SC Cambuur.

Cameroon
 Marc Mboua
Democratic Republic of Congo
 Jody Lukoki
Indonesia
 Stefano Lilipaly
Iran
 Reza Ghoochannejhad
Lithuania
 Vytautas Andriuškevičius
Morocco
 Adnane Tighadouini

Netherlands
 Bert Konterman
 Michael Mols
 Jaap Stam
Netherlands Antilles
 Robin Nelisse
Nigeria
 Bartholomew Ogbeche
Philippines
 Paul Mulders
Republic of Ireland
 Jack Byrne

Slovakia
 Albert Rusnák
Ukraine
 Yevhen Levchenko
United States
 Gregg Berhalter
Yugoslavia
  Milko Đurovski

See also
 List of football clubs in the Netherlands

References

External links

 Official website
 Cambuur Leeuwarden at weltfussballarchiv.com

Sport in Leeuwarden
Football clubs in Friesland
Football clubs in the Netherlands
Association football clubs established in 1964
1964 establishments in the Netherlands

SC Cambuur


Mehlem este un cartier al orașului federal Bonn în districtul Bad Godesberg , cu aproximativ 9.000 de locuitori.

Geografie
Mehlem se situează în partea sudică a orașului. Panta dealului Rodderberg și a îngustării bazinului Rinului caracterizează acest cartier. În cartier coincid extremitatea sudică a depresiunii Rinului de Jos și a Munților Șistoși ai Rinului Mediu prin îngustarea bazinului din dreptul cartierului Bad Godesberg. Autostrada 9 și calea ferată din stânga cursului Rinului taie cartierul în partea de sus și cea de jos (dinspre Rin). Pârâul Mehlem traversează cartierul parțial prin canale și se varsă apoi în Rin pe teritoriul orașului. În sud, cartierul este învecinat cu Rolandswerth, cartier al orașului Remagen. O parte din Insula Nonnenwerth aparține și orașului Bonn.

Referințe

Legături externe

Bonn

Mehlem