Emily Charlot Bölk (født. 28. April 1998 i Buxtehude, Tyskland) er en kvindelig  tysk håndboldspiller som spiller for ungarske Ferencváros TC og Tysklands kvindehåndboldlandshold.

Karriere

Klubhold
Bölk skiftede til Bundesliga-topklubben Thüringer HC i sommeren 2018. Forinden havde hun spillet flere sæsoner for barndomsklubben Buxtehuder SV. Hun gik desuden på Viborg Idrætshøjskole, i årene 2012-2013. Den 1. september 2018 vandt hun DHB-Supercup med klubben og en måned efter, den 7. oktober 2018 spillede Bölk i EHF Champions League for første gang. I hendes debutkamp mod RK Podravka Koprivnica, scorede hun to mål. Med Thüringer HC vandt hun også DHB-Pokalen i 2019. I finalen scorede hun det afgørende mål mod SG BBM Bietigheim i sidste sekund og gjorde det til 24-23. I 2018/19-sæsonen sluttede hun på en fjerdeplads på topscorerlisten i Handball-Bundesliga Frauen med i alt 151 mål. Sæsonen stod hun noteret for 74 mål i 17 ligakampe, inden coronaviruspandemien.

Siden sommeren 2020 har hun optrådt for den ungarske storklub Ferencváros TC. Med Ferencváros vandt hun det ungarske mesterskab i 2021. Bag hollænderen Angela Malestein (136 mål) var Bölk den næstmest scorende spiller på holdet med 124 mål.

Landshold
Bölk fik debut for det tyske A-landshold den 5. juni 2016 i en EM-kvalifikationskamp mod . Hun blev første gang udtaget til en slutrunde ved EM 2016 i Sverige, hvor holdet blev nummer seks.

I begyndelsen af VM 2017 på hjemmebane var Bölk ikke en del af landsholdet, på grund af en fodskade. Først i den tredje kamp mod  blev hun udtaget af landstræner Michael Biegler. Tyskland røg dog ud i ottendedelsfinalen mod . Hun var ligeledes med for Tyskland ved EM 2018 og EM 2020, samt VM 2019 og VM 2021.

I juni 2021 blev hun udnævnt som ny landsholdsanfører, samme med Borussia Dortmund-spilleren Alina Grijseels.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Tyskland
Håndboldspillere fra Thüringer HC
Håndboldspillere fra Ferencváros TC (kvindehåndbold)

Emily Bölk


The Bates method is an ineffective and potentially dangerous alternative therapy aimed at improving eyesight. Eye-care physician William Horatio Bates (1860–1931) held the erroneous belief that the extraocular muscles effected changes in focus and that "mental strain" caused abnormal action of these muscles; hence he believed that relieving such "strain" would cure  defective vision. In 1952, optometry professor Elwin Marg wrote of Bates, "Most of his claims and almost all of his theories have been considered false by practically all visual scientists."

No type of training has been shown to change the refractive power of the eye. Moreover, certain aspects of the Bates method can put its followers at risk: They may damage their eyes through overexposure to sunlight, not wear their corrective lenses while driving, or neglect conventional eye care, possibly allowing serious conditions to develop.

Early history

In 1891, Bates published an article in the New York Medical Journal claiming to have successfully reversed seven cases of nearsightedness, or myopia. In 1911, Bates published an article claiming to have taught myopic schoolchildren how to correctly focus in the distance. He recommended that schools post a Snellen chart in each classroom and encourage students to read it daily.

In 1917, Bates teamed up with "'physical culture' faddist" Bernarr Macfadden on a "New Course of Eye Training" which was heavily advertised in the Physical Culture magazine. Bates' name was later dropped from the advertising, but Macfadden continued to market this correspondence course, which was renamed "Strengthening the Eyes". This course was criticized by the American Medical Association's Bureau of Investigation as dangerous quackery. In July 1919, Bates began publishing Better Eyesight, "A Monthly Magazine Devoted to the Prevention and Cure of Imperfect Sight Without Glasses". This was also criticized "as it were the product of a psychopathic ward".

In 1920, Bates self-published a book, The Cure of Imperfect Sight by Treatment Without Glasses (or Perfect Sight Without Glasses). In 1926, articles by his assistant Emily Lierman were re-printed in a book titled Stories From the Clinic; some of these stories claimed that such methods had cured glaucoma and cataracts as well as refractive errors. In 1929, the Federal Trade Commission lodged a complaint against Bates for advertising "falsely or misleadingly".

Underlying concepts

Accommodation

Accommodation is the process by which the vertebrate eye adjusts optical power to maintain focus on the retina while the eye's gaze shifts to a point either closer or farther away. The long-standing medical consensus is that this is accomplished by action of the ciliary muscle, a muscle within the eye, which adjusts the curvature of the eye's crystalline lens. This explanation is based in the observed effect of atropine temporarily preventing accommodation when applied to the ciliary muscle, as well as images reflected on the crystalline lens becoming smaller as the eye shifts focus to a closer point, indicating a change in the lens' shape. Bates rejected this explanation, and in his 1920 book presented photographs that he said showed that the image remained the same size even as the eye shifted focus, concluding from this that the lens was not a factor in accommodation. However, optometrist Philip Pollack in a 1956 work characterized these photographs as "so blurred that it is impossible to tell whether one image is larger than the other", in contrast to later photographs that clearly showed a change in the size of the reflected images, just as had been observed since the late 19th century.

Bates adhered to a different explanation of accommodation that had already been generally disregarded by the medical community of his time. Bates' model had the muscles surrounding the eyeball controlling its focus. In addition to their known function of turning the eye, Bates maintained, they also affect its shape, elongating the eyeball to focus at the near-point or shortening it to focus at a distance. Science author John Grant writes that many animals, such as fishes, accommodate by elongation of the eyeball, "it's just that humans aren't one of those animals."

Laboratory tests have shown that the human eyeball is far too rigid to spontaneously change shape to a degree that would be necessary to accomplish what Bates described. Exceedingly small changes in axial length of the eyeball (18.6–19.2 μm) are caused by the action of the ciliary muscle during accommodation. However, these changes are far too small to account for the necessary changes in focus, producing changes of only −0.036 dioptres.

Causes of sight problems

Medical professionals characterize refractive errors as consequences of the eye's shape and other basic anatomy, for which no evidence shows that any exercise can alter. Bates, however, believed that these conditions are caused by tension of the muscles surrounding the eyeball, which he believed prevents the eyeball from sufficiently changing shape (per his explanation of accommodation) when gaze is shifted nearer or farther. Bates characterized this supposed muscular tension as the consequence of a "mental strain" to see, the relief of which he claimed would instantly improve sight. He also linked disturbances in the circulation of blood, which he said is "very largely influenced by thought", not only to refractive errors, but also to double vision, crossed-eye, lazy eye, and to more serious eye conditions such as cataracts and glaucoma. His therapies were based on these assumptions.

Bates felt that corrective lenses, which he characterized as "eye crutches", are an impediment to curing poor vision. In his view, "strain" would increase as the eyes adjust to the correction in front of them. He thus recommended that glasses be discarded by anyone applying his method.

Treatments

In his writings, Bates discussed several techniques that he claimed helped patients to improve their sight. These techniques were all supposed to relieve "strain" to which Bates attributed sight problems.

Palming

Bates suggested closing the eyes for minutes at a time to help bring about relaxation. He asserted that the relaxation could be deepened in most cases by "palming", or covering the closed eyes with the palms of the hands, without putting pressure on the eyeballs. If the covered eyes did not strain, he said, they would see "a field so black that it is impossible to remember, imagine, or see anything blacker", since light was excluded by the palms. However, he reported that some of his patients experienced "illusions of lights and colors" sometimes amounting to "kaleidoscopic appearances" as they "palmed", occurrences he attributed to his ubiquitous "strain" and that he claimed disappeared when one truly relaxed. This phenomenon, however, was almost certainly caused by Eigengrau or "dark light". In fact, even in conditions of perfect darkness, as inside a cave, neurons at every level of the visual system produce random background activity that is interpreted by the brain as patterns of light and color.

If while palming one ends up applying pressure to the eyes, this may increase the risk of glaucoma.

Visualization

Bates placed importance on mental images, as he felt relaxation was the key to clarity of imagination as well as of actual sight. He claimed that one's poise could be gauged by the visual memory of black; that the darker it appeared in the mind, and the smaller the area of black that could be imagined, the more relaxed one was at the moment. He recommended that patients think of the top letter from an eye chart and then visualize progressively smaller black letters, and eventually a period or comma. He cautioned against "concentrating" on such images, as he regarded an attempt to "think of one thing only" as a strain.

While Bates preferred to have patients imagine something black, he also reported that some found objects of other colors easiest to visualize, thus were benefited most by remembering those, because, he asserted, "the memory can never be perfect unless it is easy." Skeptics reason that the only benefit to eyesight gained from such techniques is itself imagined, and point out that familiar objects, including letters on an eye chart, can be recognized even when they appear less than clear.

Movement

Bates thought that the manner of eye movement affected the sight. He suggested "shifting", or moving the eyes back and forth to get an illusion of objects "swinging" in the opposite direction. He believed that the smaller the area over which the "swing" was experienced, the greater was the benefit to sight. He combined this with visualization, advocating that patients close their eyes and imagine movement of objects. By alternating actual and mental shifting over an image, Bates wrote, many patients were quickly able to shorten the "shift" to a point where they could "conceive and swing a letter the size of a period in a newspaper".

Perhaps finding Bates' concepts of "shifting" and "swinging" too complicated, Bernarr Macfadden suggested simply moving the eyes up and down, from side to side, and shifting one's gaze between a near-point and a far-point.

Sunning

Bates advocated sungazing, characterizing ill effects as "always temporary". This is at odds with the well-known risk of eye damage that can result from direct sunlight observation.

In his magazine, Bates later suggested exposing only the white part of the eyeball to direct sunlight, and only for seconds at a time, after allowing the sun to shine on closed eyelids for a longer period. Posthumous publications of Bates' book omitted mention of the supposed benefits from direct sunlight shining on open eyes. Even on closed eyes, direct sunlight exposure poses a risk of damage to the eyelids, including skin cancer.

After Bates

After Bates died in 1931, his methods of treatment were continued by his widow Emily and other associates. In 1932, Gayelord Hauser published a book endorsing the Bates method but also adding new exercises and recommendations for his own dietary products. Most subsequent proponents did not stand by Bates' explanation of how the eye focused mechanically, but nonetheless maintained that relieving habitual "strain" was the key to improving sight.

Margaret Darst Corbett

Margaret Darst Corbett first met Bates when she consulted him about her husband's eyesight. She became his pupil, and eventually taught his method at her School of Eye Education in Los Angeles. She was of the stated belief that "the optic nerve is really part of the brain, and vision is nine-tenths mental and one-tenth only physical."

In late 1940, Corbett and her assistant were charged with violations of the Medical Practice Act of California for treating eyes without a license. At the trial, many of her students testified on her behalf, describing in detail how she had enabled them to discard their glasses. One witness testified that he had been almost blind from cataracts, but that after working with Corbett, his vision had improved to such an extent that for the first time he could read for eight hours at a stretch without glasses. Corbett explained in court that she was practicing neither optometry nor ophthalmology and represented herself not as a doctor, but only as an "instructor of eye training". Describing her method, she said, "We turn vision on by teaching the eyes to shift. We want the sense of motion to relieve staring, to end the fixed look. We use light to relax the eyes and to accustom them to the sun."

The trial attracted widespread interest, as did the "not guilty" verdict. The case spurred a bill in the Californian State Legislature that would have then made such vision "education" illegal without an optometric or medical license. After a lively campaign in the media, the bill was rejected.

Aldous Huxley

Perhaps the most famous proponent of the Bates method was the British writer Aldous Huxley. At the age of 16, Huxley had an attack of keratitis, which, after an 18-month period of near-blindness, left him with one eye just capable of light perception and the other with an unaided Snellen fraction of 10/200. This was mainly due to opacities in both corneas, complicated by hyperopia and astigmatism. He was able to read only if he wore thick glasses and dilated his better pupil with atropine, to allow that eye to see around an opacity in the center of the cornea.

In 1939, at the age of 45 and with eyesight that continued to deteriorate, he happened to hear of the Bates method and sought the help of Margaret Corbett, who gave him regular lessons. Three years later, he wrote The Art of Seeing, in which he related: "Within a couple of months, I was reading without spectacles, and what was better still, without strain and fatigue.... At the present time, my vision, though very far from normal, is about twice as good as it used to be when I wore spectacles." Describing the process, Huxley wrote, "Vision is not won by making an effort to get it: it comes to those who have learned to put their minds and eyes into a state of alert passivity, of dynamic relaxation." He expressed indifference regarding the veracity of Bates' explanation of how the eye focuses, stating, "my concern is not with the anatomical mechanism of accommodation, but with the art of seeing."

His case generated wide publicity, as well as scrutiny. Ophthalmologist Walter B. Lancaster, for example, suggested in 1944 that Huxley had "learned how to use what he has to better advantage" by training the "cerebral part of seeing", rather than actually improving the quality of the image on the retina.

In 1952, 10 years after writing The Art of Seeing, Huxley spoke at a Hollywood banquet, wearing no glasses, and according to Bennett Cerf, apparently reading his paper from the lectern without difficulty. In Cerf's words:
Then suddenly he faltered—and the disturbing truth became obvious. He wasn't reading his address at all. He had learned it by heart. To refresh his memory, he brought the paper closer and closer to his eyes. When it was only an inch or so away, he still couldn't read it, and had to fish for a magnifying glass in his pocket to make the typing visible to him. It was an agonizing moment.

In response to this, Huxley wrote, "I often do use magnifying glasses where conditions of light are bad, and have never claimed to be able to read except under very good conditions." This underscored that he had not regained anything close to normal vision, and in fact never claimed that he had.

Modern variants

"Natural vision correction" or "natural vision improvement" continues to be marketed by practitioners offering individual instruction, many of whom have no medical or optometric credentials. Most base their approach in the Bates method, though some also integrate vision therapy techniques. Also, many self-help books and programs, which have not been subjected to randomized controlled trials, are aimed at improving eyesight naturally. Purveyors of such approaches argue that they lack the funds to formally test them.

The heavily advertised "See Clearly Method" (of which sales were halted by a court order in November 2006, in response to what were found to be dishonest marketing practices) included "palming" and "light therapy", both adapted from Bates. The creators of the program, however, emphasized that they did not endorse Bates' approach overall.

In his 1992 book The Bates Method, A Complete Guide to Improving Eyesight—Naturally, "Bates method teacher" Peter Mansfield was very critical of eye care professionals for prescribing corrective lenses. The book included accounts of 12 "real cases", but did not report any information about refractive error.

Czech native John Slavicek claims to have created an "eye cure" that improves eyesight in three days, borrowing from ancient yogic eye exercises, visualizations from the Seth Material, and the Bates method. Although he has testimonials from his neighbor and others, several of his students indicate that he has greatly exaggerated their cases. Slavicek's self-published manual, Yoga for the Eyes, was rejected by an ophthalmologist who evaluated it, and evinced no interest from the World Health Organization and St. Erik's Eye Foundation in Sweden, as he had not conducted double-blind tests.

Possible reasons for claimed improvements

Some eye conditions may naturally change for the better with age or in cycles (ophthalmologist Stewart Duke-Elder suggested that this happened with Aldous Huxley's keratitis). A cataract when first setting in sometimes results in much improved eyesight for a short time. One who has been practicing the Bates method will likely credit it for any improvement experienced regardless of the actual cause.

When corrective lenses are removed, vision can adapt to lessen the initial perceived blur, sometimes by more than two lines on an eye chart. This phenomenon is known as blur adaptation. Some studies have suggested that a learned ability to interpret blurred images may also account for perceived improvements in eyesight.

General research

In 2004 the American Academy of Ophthalmology (AAO) published a review of various research regarding "visual training", which consisted of "eye exercises, muscle relaxation techniques, biofeedback, eye patches, or eye massages", "alone or in combinations". No evidence was found that such techniques could objectively benefit eyesight, though some studies noted changes, both positive and negative, in the visual acuity of nearsighted subjects as measured by a Snellen chart. In some cases noted improvements were maintained at subsequent follow-ups. However, these results were not seen as actual reversals of nearsightedness, and were attributed instead to factors such as "improvements in interpreting blurred images, changes in mood or motivation, creation of an artificial contact lens by tear film changes, or a pinhole effect from miosis of the pupil."

In 2005 the Ophthalmology Department of New Zealand's Christchurch Hospital published a review of forty-three studies regarding the use of eye exercises. They found that "As yet there is no clear scientific evidence published in the mainstream literature supporting the use of eye exercises" to improve visual acuity, and concluded that "their use therefore remains controversial."

General criticisms

Dead-end

A frequent criticism of the Bates method is that it has remained relatively obscure, which is seen as proof that it is not truly effective. Writer Alan M. MacRobert concluded in a 1979 article that the "most telling argument against the Bates system" and other alternative therapies was that they "bore no fruit". In regards to the Bates method, he reasoned that "If palming, shifting, and swinging could really cure poor eyesight, glasses would be as obsolete by now as horse-drawn carriages."

Philosopher Frank J. Leavitt has argued that the method Bates described would be difficult to test scientifically due to his emphasis on relaxation and visualization. Leavitt asked, "How can we tell whether someone has relaxed or imagined something, or just thinks that he or she has imagined it?" Regarding the possibility of a placebo trial, Leavitt commented, "I cannot conceive of how we could put someone in a situation where he thinks he has imagined something while we know that he has not."

Corrective lenses and safety
Discarding one's corrective lenses, as Bates recommended, or wearing lenses weaker than one's prescribed correction, as some Bates method advocates suggest, poses a potential safety hazard in certain situations, especially when one is operating a motor vehicle. James Randi related that his father, shortly after discarding glasses for this reason, wrecked his car. Bates method teachers often caution that when driving, one should wear the correction legally required.

Avoidance of conventional treatment

A follower of the Bates method may neglect urgently needed medical treatment for a condition such as glaucoma, which can lead to blindness. Also, children with vision problems may require early attention by a professional in order to successfully prevent lazy eye. Such treatment may include exercises, but which are different from those associated with the Bates method, and parents who subscribe to Bates' ideas may delay seeking conventional care until it is too late. It may further be necessary for a child at risk of developing lazy eye to wear the proper correction.

See also

 List of topics characterized as pseudoscience
 Iridology
 Pinhole glasses
 Tibetan eye chart

References

Further reading

External links

Ophthalmology
Optometry
Manual therapy
Naturopathy
Pseudoscience

Bates method


Flutter er inden for elektronik og kommunikation en forstyrrelse af et signal i form af hurtige ændringer. Det kan være på styrken, frekvensen eller fasen. Forstyrrelsen kan komme til udtryk som forstyrrelser i gengivelsen af et modtaget signal.

Flutter kan f.eks. skyldes:
Hurtige variationer i signalstyrken, der f.eks. kan skyldes atmosfæriske forstyrrelser, antennens bevægelser i kraftig vind eller interferens med andre signaler.
Radiobølgers udbredes normalt med refleksion i E-laget eller i højere lag i ionosfæren. Bølgerne kan helt eller delvist absorberes.
Radiobølger kan absorberes eller spredes af et fly, der passerer radiostrålen.
Et signal sendt over telefonkabler kan påvirkes af jævnstrømme i kablet til ballastspolerne.
Under optagelse eller gengivelse kan flytter skyldes mekaniske variationer i apparatets hastighed, f-.eks. en fejl i en båndoptagers capstan.

Elektronik
Lydteknologi

Flutter


An Fimbristylis mozambicensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Michel Gandoger. An Fimbristylis mozambicensis in nahilalakip ha genus nga Fimbristylis, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Mozambique. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fimbristylis

Fimbristylis mozambicensis


Sir William David Madel (born 6 August 1938) is a politician in the United Kingdom, who was a Member of Parliament for the Conservative Party.

Parliamentary career
Madel contested the London seat of Erith and Crayford in a 1965 by-election, and again in the general election the following year, but was beaten on each occasion by Labour's James Wellbeloved.

He was a Conservative Party Member of Parliament for South Bedfordshire and later South West Bedfordshire for 31 years from 1970 until he stood down at the 2001 general election.

Madel almost suffered one of the biggest upsets of the 1997 general election, when his majority was cut from the 1992 result of 21,273, to just 132 votes.

References

External links
Guardian Unlimited Politics for Sir David Madel, includes information about Voting History, Jobs and committees, Full biography

1938 births
Living people
Conservative Party (UK) MPs for English constituencies
UK MPs 1970–1974
UK MPs 1974
UK MPs 1974–1979
UK MPs 1979–1983
UK MPs 1983–1987
UK MPs 1987–1992
UK MPs 1992–1997
UK MPs 1997–2001
Knights Bachelor

David Madel


Die Ouvertüre zum "Fliegenden Holländer", wie sie eine schlechte Kurkapelle morgens um 7 am Brunnen vom Blatt spielt, in einer Bearbeitung für Streichquartett, ist eine um 1925 entstandene musikalische Parodie von Paul Hindemith. Die Aufführungsdauer des Werks beträgt 7 ½ bis 8 Minuten und ist etwa drei Minuten kürzer als das Original, Richard Wagners Ouvertüre zur Oper Der Fliegende Holländer.

Hintergrund
Hindemith, der als junger Komponist über viel Humor und Selbstironie verfügte, komponierte neben ernsten Werken zahlreiche Gelegenheitswerke und parodistische Stücke, von denen  häufig nur noch der Titel und die Besetzung bekannt sind, darunter eine Musik für 6 Instrumente und einen Umwender, eine Berceuse Der Sturm im Wasserglas, einen Gouda-Emmental-Marsch oder ein Lied im Stil von Richard Strauss, bei dem er das große Orchester durch ein Streichquartett ersetzte und die Sopranistin einen Text aus einer Imkerzeitung singen ließ.

Hindemith plante ursprünglich, auch seine parodistischen Stücke und Unterhaltungsmusiken zu publizieren, und schrieb deshalb 1920 an seinen Verleger Schott: "Können Sie auch Foxtrotts, Bostons, Rags und anderen Kitsch gebrauchen? Wenn mir keine anständige Musik mehr einfällt, schreibe ich immer solche Sachen." Der Verlag zeigte jedoch kein Interesse, sodass viele dieser Werke verloren sind. Zu den wiederentdeckten musikalischen Parodien gehört neben dem Streichquartett Minimax aus dem Jahr 1923 auch die um 1925 entstandene Ouvertüre zum "Fliegenden Holländer".

Musik

Giselher Schubert, Leiter des Frankfurter Hindemith-Instituts, betont im Vorwort zur Partitur, dass Hindemith nicht Wagners Komposition karikiert, sondern die Mitglieder einer Musikkapelle, die ein für sie neues, noch ungeprobtes Werk spielen. Hindemith, der in seiner Jugend selbst als Geiger bei Kurkonzerten mitgewirkt hatte, kannte seitdem die Situation, "wie sich lustlos-übermüdete Musiker verbissen-routiniert durch eine Partitur hindurchquälen".

In seiner Bearbeitung reduziert Hindemith die für ein romantisches Opernorchester geschriebene Ouvertüre auf ein Streichquartett, sodass eine glaubhafte Interpretation erforderlich ist, um bei der Imitation schlechter Orchestermusiker mit den "eingebauten Widerborstigkeiten" des Stückes fertigzuwerden.

Hindemith deckt in dem Werk verschiedene Tricks auf, mit denen sich die Musiker "durch das musikalische Chaos, das sie anrichten", mogeln. So müssen sich die Mitglieder des Streichquartetts bewusst verspielen, indem sie falsch intonieren oder fehlerhaft einsetzen.  In Takt 261–262 schreibt Hindemith beispielsweise ein Glissando der Ersten Geige "bis zu irgendeinem Ton hoch oben" vor. Zum Schluss, wenn das Ganze im Chaos zu enden droht, brechen die Musiker aus dem Stück aus und spielen ab Takt 271 einen Walzer, der ihnen mehr liegt, bevor sie "souverän" zu Wagner zurückfinden und die Ouvertüre mit einem kakophonisch-dissonanten Akkord beenden, der "erschauern läßt".

Hindemiths Bearbeitung ist minutiös auskomponiert, von höchster Schwierigkeit und verlangt von den Mitgliedern des Streichquartetts äußerste Präzision, "auch wenn das Resultat jämmerlich klingt".

Edition des Werkes
 Paul Hindemith: Ouvertüre zum "Fliegenden Holländer", wie sie eine schlechte Kurkapelle morgens um 7 am Brunnen vom Blatt spielt für Streichquartett, ED 8106, Schott, Mainz 1991, Partitur mit einem Vorwort von Giselher Schubert.

Aufnahmen
 Buchberger-Quartett, Wergo WER 6197-2 (1991, Aufnahme 1989–1990)
 Kocian Quartett, Praga digitals PR 250 093 94 (1995)
 Quatuor de L'Opera de Paris, UT3 (2006)
 Leipziger Streichquartett, MDG 307 1362-2 (2006)

Literatur
 Maria Goeth: Musik und Humor: Strategien, Universalien, Grenzen (= Studien und Materialien zur Musikwissenschaft. Band 93). Olms, Hildesheim 2016, ISBN 978-3-487-15426-8, S. 231–233 ().
 Knut Holtsträter: Mauricio Kagels musikalisches Werk. Der Komponist als Erzähler, Medienarrangeur und Sammler (= Schriftenreihe der Hochschule für Musik Franz Liszt. Band 5). Böhlau, Köln/Weimar/Wien 2010, ISBN 978-3-412-20245-3, S. 34–37 ().
 Giselher Schubert: Paul Hindemith mit Selbstzeugnissen und Bilddokumenten, Rowohlts Monographien, Reinbek 1981, ISBN 3-499-50299-2
 Giselher Schubert: Unsinn und Sinn. Kammermusik des frühen Hindemith, in: Beiheft zur CD Wergo 6197-2, 1991, S. 1–6

Weblinks
 Unbekannter Hindemith, Homepage der Fondation Hindemith

Einzelnachweise

Werk von Paul Hindemith
Streichquartett (Werk)
Parodie
Werk nach Richard Wagner

Ouvertüre zum „Fliegenden Holländer“, wie sie eine schlechte Kurkapelle morgens um 7 am Brunnen vom Blatt spielt


L'attentat du 25 novembre 2021 à Mogadiscio est survenu le 25 novembre 2021 à  lorsqu'un attentat-suicide à la voiture piégée s'est produit à Mogadiscio, en Somalie. La bombe, placée dans un véhicule utilitaire sport, a tué huit personnes et en a blessé 17 autres, dont des enseignants et des élèves de l'école primaire et secondaire de Mocaasir, qui a été gravement endommagée par le bombardement. Le groupe djihadiste al-Shabaab a revendiqué la responsabilité de l'attaque, affirmant qu'il visait un convoi de la mission de l'Union africaine en Somalie.

Notes et références

Mogadiscio
Terrorisme en 2021
Attentat islamiste en Somalie
Mogadiscio 20211125
Mogadiscio 20211125
Novembre 2021
2021 en Somalie
Explosion en 2021

Attentat du 25 novembre 2021 à Mogadiscio


Yasutoshi Miura (født 15. juli 1965) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1993||3||0
|-
!Total||3||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan
Fodboldtrænere fra Japan

Yasutoshi Miura


Qırmızı Qəsəbə (bis 1991 Krasnaja Sloboda, ; beides bedeutet "Rote Siedlung") ist eine Siedlung (qəsəbə) im Rayon Quba im Norden Aserbaidschans, am Ostrand des Großen Kaukasus.

Geografie
Qırmızı Qəsəbə liegt am linken (nördlichen) Ufer des Flusses Kudyal gegenüber der größeren Stadt Quba.

Geschichte und Bevölkerung
Fast die gesamte Bevölkerung der Siedlung, 3.200 Einwohner im Jahr 2021 und etwa 3.300 im Jahr 2014, gehört zu den Bergjuden, die in dem Gebiet nachweislich seit dem 13. Jahrhundert leben. 1742 wurde den Juden vom Khan von Quba, Feteli Khan, die Genehmigung zur Anlage einer Siedlung an der heutigen Stelle erteilt. Den Bewohnern wurde Religionsfreiheit zugesagt. Der ursprüngliche Name Hebräische/Jüdische Siedlung (Jewreiskaja Sloboda) wurde in der sowjetischen Zeit in Rote Siedlung geändert.

Die Bergjuden sprechen eine dem Persischen nahestehende Sprache, das Tatische oder Dschuhuri.

Die Zeit nach dem Ende der Sowjetunion
Nach dem Ende der Sowjetunion Anfang der 1990er-Jahre wanderten mehr als 75 % der 18.000 Bewohner der Stadt nach Israel und in die USA aus. Die erfolgreichsten Geschäftsleute aus Krasnaja Sloboda waren jedoch diejenigen, die nach Moskau gingen und dort zum Beispiel auf den Tscherkisowoer Markt Geschäfte machten. Einige von ihnen, so Sarach Ilijew oder God Nissanow, wurden Millionäre und Milliardäre, denen in Moskau unter anderem das Hotel Ukraina und das Einkaufszentrum Jewropeiski gehört.

Die Bergjuden in der Ferne sorgen dafür, dass die Siedlung gute Straßen und Infrastruktur besitzt. Die Häuser sehen gepflegt aus, eine neue Synagoge Bet Knesset wurde errichtet, und die Friedhöfe werden für manchen Auswanderer zur letzten Ruhestätte.

2020 wurde im Ort ein Museum der Bergjuden eröffnet, das zu diesem Zeitpunkt einzige seiner Art weltweit. Das Museum wurde im Gebäude der Kartschoga, einer historischen sechskuppeligen Synagoge, untergebracht.

Weblinks

 Das Judentum in Aserbaidschan: Jerusalem des Kaukasus

Einzelnachweise

Ort in Aserbaidschan
Rayon Quba

Qırmızı Qəsəbə


Burckhardt steht für:

 Burckhardt, ein Familienname, insbesondere eines Basler Patriziergeschlechts (Namensträger und Namensvarianten siehe dort)
 Burckhardt Compression, ein Hersteller von Kompressoren
 Burckhardt (Mondkrater), benannt nach Johann Karl Burckhardt
 Burckhardt (Wisconsin), eine Gemeinde in Wisconsin
 ein anderer Name der alten Rebsorte Aramon

Siehe auch:
 Heinrich-Christian-Burckhardt-Medaille

Burckhardt (Begriffsklärung)


Le Strike Fighter Squadron 106 ou VFA-106, connu sous le nom de "Gladiators", est un escadron de remplacement de l'United States Navy qui a été établi le  au  en Floride.

Il est un Fleet Replacement Squadron (FRS) et il est basé au Naval Air Station Oceana en Virginie.

Historique
Le , l'escadron a été établi sous le nom de Bombing Fighting Squadron 17 (VBF-17).

Le  l'escadron a été redésigné Fighter Squadron 6b (VF-6B), puis le  redésigné VF-62, avec le surnom de Gladiators en 1952.

Il est ensuite désigné en tant que Attack Squadron 106 (VA-106) le  et dissout le .

Le , l'escadron devient VFA-106 Gladiators  pour le Fleet Replacement Squadron.

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 VFA-101 (FRS)
 Tactical Support Wing
 Histoire de l'United States Navy

Liens externes
 VFC-106 - Site GlobaleSecurity.org
  VFA-106 - Site Seaforces.org
  FRS-(VFA-106) -  Site Wings-Aviation.ch

Strike Fighter Squadron de l'United States Navy

VFA-106


Nathaniel Edwin Clyne (* 5. April 1991 in London-Stockwell) ist ein englischer Fußballspieler. Er steht seit Oktober 2020 bei Crystal Palace unter Vertrag.

Karriere

Im Verein

Crystal Palace
Clyne, der in sozial schwierigen Verhältnissen im Südlondoner Bezirk Lambeth aufwuchs, fand in jungem Alter seinen "Weg von der Straße" zu der von Freiwilligen ins Leben gerufenen gemeinnützigen Organisation Afewee. Dort fand er Halt und bewies schnell sein fußballerisches Talent. Er war dabei zunächst ein reiner "Flügelspieler" und im Alter von zehn Jahren stellte er sich bei der Nachwuchsakademie des FC Arsenal vor. Die "Gunners" stuften ihn jedoch als "zu klein" ein. Bei Tottenham Hotspur zeigte man sich zwar interessiert, aber letztlich zog es ihn zu Crystal Palace, wo er auf Anhieb zu einem der spektakulärsten Jungspieler avancierte. Am 18. Oktober 2008 debütierte er in der ersten Mannschaften in der zweiten Liga. Im Saisonverlauf bestritt er weitere fünfundzwanzig Ligaspiele und beendete die Meisterschaft mit seiner Mannschaft auf dem fünfzehnten Tabellenplatz. In den beiden folgenden Spielzeiten etablierte er sich als Stammspieler, erreichte mit Palace jedoch jeweils nur einen Platz im unteren Tabellendrittel. Dank überdurchschnittlich guter Leistungen in der Saison 2011/12 wurde der 21-jährige Clyne im April 2012 ins PFA Team of the Year der zweiten Liga gewählt. Zuvor erhielt er bereits die Auszeichnung zum Spieler des Monats Oktober 2011. Nach einem weiteren Jahr in Südlondon wechselte er im Juli 2012 zum Erstligaaufsteiger FC Southampton.

FC Southampton

Clyne unterzeichnete beim FC Southampton einen Vierjahresvertrag und am 19. August 2012 feierte er bei Manchester City (2:3) sein Debüt in der Premier League. Rund einen Monat später gelang ihm beim 4:1-Heimsieg gegen Aston Villa der erste Treffer in der höchsten englischen Spielklasse. In den folgenden Jahren etablierte sich Clyne in der aufstrebenden Mannschaft des FC Southampton, die sich ab der Saison 2013/14 sogar überraschend in der oberen Tabellenhälfte etablierte. Dank seiner konstant guten Leistungen entwickelte er sich dazu zum englischen Nationalspieler und einem auch bei englischen Spitzenklubs begehrten Transferobjekt.

FC Liverpool
Zur Saison 2015/16 wechselte Clyne zum FC Liverpool. In seiner ersten Saison war er unter Brendan Rodgers und dessen Nachfolger Jürgen Klopp Stammspieler auf der Rechtsverteidigerposition. Er absolvierte 33 Premier-League-Spiele (alle von Beginn), in denen er ein Tor erzielte. In der Europa League verpasste Clyne lediglich ein Gruppenspiel und kam auf dem Weg in das Finale, in dem man sich dem FC Sevilla geschlagen geben musste, zu 14 Einsätzen (alle von Beginn). Auch in der Saison 2016/17 war Clyne unter Klopp Stammspieler und absolvierte 37 Ligaspiele (alle von Beginn). In der Vorbereitung auf die Saison 2017/18 erlitt er eine Rückenverletzung, mit der er bis Ende März ausfiel. Während seiner Abwesenheit etablierte sich Trent Alexander-Arnold als Rechtsverteiger. Clyne absolvierte lediglich 3 Ligaeinsätze (2-mal von Beginn). Der FC Liverpool erreichte das Finale der Champions League, in dem man Real Madrid unterlag. Clyne kam in der Champions-League-Saison jedoch nicht zum Einsatz. Auch in der ersten Hälfte der Saison 2018/19 erhielt Alexander-Arnold von Klopp den Vorzug als Rechtsverteidiger. Clyne kam daher nur zu 4 Ligaeinsätzen (ein Mal von Beginn).

AFC Bournemouth und Rückkehr nach Liverpool
Anfang Januar 2019 wechselte Clyne bis zum Saisonende auf Leihbasis zum Ligakonkurrenten AFC Bournemouth. Er kam bis zum Saisonende unter dem Cheftrainer Eddie Howe auf 14 Ligaeinsätze (13-mal von Beginn). In seiner Abwesenheit gewann der FC Liverpool die Champions League.

Zur Saison 2019/20 kehrte Clyne nach Liverpool zurück. In der Vorbereitung zog er sich beim Testspiel gegen Borussia Dortmund einen Kreuzbandriss zu. Er kam daher in der gesamten Saison zu keinem Pflichtspieleinsatz. Der FC Liverpool wurde erstmals seit 1990 englischer Meister.

Rückkehr zu Crystal Palace
Im Oktober 2020 kehrte Nathaniel Clyne zu Crystal Palace zurück.

In der Nationalmannschaft
Zwischen dem 8. September 2009 und dem 27. Juli 2010 bestritt Nathaniel Clyne neun Länderspiele für die englische U19-Nationalmannschaft. Vom 18. bis 30. Juli 2010 nahm er mit England an der U-19-Fußball-Europameisterschaft 2010 in Frankreich teil und bestritt alle vier Spiele, ehe England im Halbfinale mit 1:3 an Spanien scheiterte. Am 10. November 2011 debütierte er in der englischen U21-Nationalmannschaft beim 5:0-Heimsieg über Island und bis Juni 2013 bestritt er insgesamt acht Partien für den U-21-Nachwuchs.

Sein Debüt für die englische A-Nationalmannschaft fand am 15. November 2014 im Rahmen der Europameisterschaftsqualifikation gegen Slowenien statt. Die Partie endete mit einem 3:1-Erfolg und Clyne bildete mit den Innenverteidigern Gary Cahill und Phil Jagielka sowie Kieran Gibbs auf der linken Seite die Vierer-Abwehrkette der "Three Lions". Anlässlich der Euro 2016 in Frankreich absolvierte er eine Partie in der Gruppenphase gegen die Slowakei. Beim 0:0 bereitete er sieben Torchancen seiner Mannschaft vor – eine Rekordausbeute, die kein anderer englischer Spieler mehr bei einem Endrundenturnier seit 1980 erreicht hatte. Es blieb aber sein einziger Einsatz im Team, das im Achtelfinale gegen Island ausschied.

Titel/Auszeichnungen
 PFA Team of the Year: 2012 (Championship)

Weblinks

 Nathaniel Clyne, Profil auf der Homepage des englischen Fußballverbands (englisch)

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (England)
Teilnehmer an einer Fußball-Europameisterschaft (England)
Fußballspieler (Crystal Palace)
Fußballspieler (FC Southampton)
Fußballspieler (FC Liverpool)
Fußballspieler (AFC Bournemouth)
Sportler (London)
Engländer
Brite
Geboren 1991
Mann

Nathaniel Clyne


Las campañas italianas de las guerras revolucionarias francesas (1792-1802) fueron una serie de acciones bélicas ocurridas mayormente en el norte de Italia, entre las fuerzas del ejército revolucionario francés y una coalición de estados enemigos que constaban por Austria, Rusia, el reino de Cerdeña y el resto de otros Estados italianos.

Intervención francesa contra la Primera coalición
Inicialmente, la Revolución en Francia era un asunto meramente francés, que incluso reduciría la influencia política y económica de Francia en Europa. Los Estados europeos, reacios a intervenir, no emprendieron la guerra contra Francia hasta que no se sintieron amenazados por un expansionismo revolucionario, que ya había incorporado Aviñón y el Condado Venaissin, y amenazaba a los poderes extranjeros que apoyaran a los émigrés en sus actividades contrarrevolucionarias. Además, el propio rey Luis XVI de Francia tenía interés en apoyar la guerra para hacer caer al régimen revolucionario, y los girondinos para solventar la crisis y el descontento en la propia Francia. Austria y Prusia se aliaron en la Primera Coalición a las que siguieron las demás potencias europeas. La cañonada de Valmy en septiembre de 1792 supuso un punto de inflexión a partir del cual la nueva república francesa paso a la ofensiva. La Convención instituyó la doctrina de las fronteras naturales de Francia en los Pirineos, el Rin y los Alpes, y la creación de repúblicas hermanas más allá de esos límites para proporcionar a Francia protección y contribución económica.

En septiembre de 1792, los franceses entraron en Saboya, lo que llevaría a su soberano, Víctor Amadeo III de Cerdeña, a incorporarse a la Primera coalición; y el 26 de noviembre la Convención declaró la anexión de Saboya y Niza, pero fracasaron en la conquista de la isla de Cerdeña en enero de 1793 ante la flota inglesa. Desde entonces la situación en Italia llegó prácticamente a un punto muerto, teniendo la Convención puesta sus miras en la frontera a lo largo del Rin. En abril de 1794, los franceses emprendieron una ofensiva para aislar a Piamonte y sus aliados austriacos de la ayuda británica por mar, que resultó en la toma de Oneglia, Ormea, Garessio y Tanarello. El golpe de Thermidor en julio de 1794 y la falta de recursos en el ejército terminaron por paralizar la ofensiva.

El nuevo gobierno francés del Directorio mantuvo la guerra como forma de financiar a Francia, y volvió a poner su atención sobre el norte italiano, tratándolo como una moneda de cambio para obtener ventajas en Renania; pero Austria también tenía interés en la campaña en Italia para aliviar la presión francesa sobre los principados alemanes. En noviembre de 1795, la victoria francesa en Loano había puesto a los austriacos en retirada y dejado expedito el camino a los franceses por la Riviera italiana hasta Savona, aunque la estación invernal impidió aprovecharse de la victoria.

La nueva campaña francesa de Italia, que aseguró el futuro político de Napoleón Bonaparte, comenzó en marzo de 1796. Más preocupado en derrotar al poder imperial-austriaco que en llevar la revolución por Italia, firmó el armisticio con el rey de Cerdeña en Cherasco el 28 de abril de 1796, ratificado en el tratado París el 15 de mayo, por el cual el rey Víctor Amadeo III renunció a Saboya y Niza, garantizó el control francés a los pasos alpinos y el uso de fortalezas. La victoria de Lodi, el 10 de mayo, puso en retirada a los austriacos de Lombardía y los franceses entraron en Milán, los soberanos de Parma y Módena pidieron un armisticio pagando por su neutralidad. Antes de proseguir la persecución a los austriacos, los franceses se aseguraron la retaguardia con el objetivo primordial de conquistar Mantua.

A este fin estuvo dirigida durante el mes de junio la ocupación francesa de Verona, Legnano y Peschiera; y también la firma de una tregua con Nápoles y la posterior invasión de las legaciones pontificias de Ferrara y Bolonia, con lo que el Papa tuvo que aceptar el armisticio en Bolonia e indemnizar a los franceses. De aquí los franceses pasaron a Livorno para expulsar a los ingleses por lo que invadieron el Gran ducado de Toscana, imponiéndole una contribución.

Los intentos austriacos por liberar el asedio de Mantua resultaron infructuosos. En Génova, los feudos imperiales estaban en insurrección hostigando al ejército francés, por lo que los franceses motivaron un tratado en octubre de 1796 con Génova para fortalecer la presencia francesa. Tras la conquista francesa de Mantua el 2 de febrero de 1797, la guerra continuó contra el Papa, por el apoyo pontificio proporcionado a los austriacos, imponiéndole la paz de Tolentino el 19 de febrero, por el que el Papa renunciaba a las Legaciones de Ferrara, Bolonia y Romaña, y también a Aviñón y al Condado Venaissin, y se obligaba a pagar una fuerte indemnización.

Napoleón emprendió el camino hacia Viena, cruzó el Río Tagliamento en marzo, pero la imposibilidad de unir el ejército del Rin con el de Italia favoreció acordar un armisticio en Leoben el 7 de abril, seguido de una paz preliminar el 18 de abril de 1797. El armisticio de Leoben derivó en el tratado de paz de Campo Formio el 17 de octubre de 1797, por el que el emperador adquiría la terraferma veneciana desde el río Adigio, pero reconocía a la República Cisalpina. En noviembre Bonaparte regresó a Francia y en los siguientes dos años fue el campo de desarrollo de regímenes revolucionarios en Italia, que finalizaron con la campaña austro-rusa contra Francia en abril de 1799.

Las repúblicas del trienio de 1796-1799
La iniciativa política quedó en manos francesas, ya que los administradores franceses tenían poca confianza en la capacidad de los italianos, y la voluntad del Directorio post-jacobino estaba más orientado a implantar y favorecer gobiernos moderados, y en excluir a los radicales jacobinos, tildados como anarquistas. La actitud del Directorio francés fue explotar económicamente el territorio italiano para financiar las guerras de Francia, y crear repúblicas débiles, que reconocieran la hegemonía francesa y con aspiraciones sobre el territorio de las vecinas, y según modelo francés: un gobierno centralizado, con un poder ejecutivo de cinco directores y un legislativo bicameral elegido por sufragio indirecto. Tras la euforia profrancesa inicial, el jacobinismo italiano chocó con el expansionismo francés, demandando medidas de justicia social como control de precios y tributación progresiva, y una república unida sin interferencias extranjeras. Los franceses aportaron reformas como la abolición de feudalismo, matrimonio civil, diezmos, confiscación de las tierras de la Iglesia, o la igualdad de hombres y mujeres, que no fueron aceptadas uniformemente, de forma que provocaron también conflicto cultural, resentimiento y resistencia. Estos factores, unidos al interés de las potencias europeas de la segunda coalición de reducir el dominio francés en Italia, favorecieron los movimientos contrarrevolucionarios de 1799.

En agosto de 1796, los ciudadanos de Reggio se rebelaron contra el duque de Módena, lo que fue aprovechado por Bonaparte para ocupar los territorios del ducado. Con la protección francesa Reggio, Módena, Bolonia y Ferrara se confederaron, y en diciembre formaron la república Cispadana. En septiembre de 1796, se formó la Administración General de Lombardía, de carácter civil y provisional.

Tras la paz preliminar de Leoben, Bonaparte alteró el panorama político para controlar los gobiernos italianos:
 El éxito francés favoreció revueltas profrancesas en la Terraferma en marzo y abril de 1797, en mayo las tropas francesas entraron en Venecia, y la Serenísima República se disolvió, entregándose gran parte de su territorio a Austria en la paz de Campo Formio.
 La república de Génova fue desmantelada y reconstituida como República Ligur el 6 de junio de 1797.
 La república Cisalpina fue proclamada el 29 de junio de 1797, e incluía mayores territorios que la república Cispadana y la administración general de Lombardía, es decir, el antiguo ducado de Milán, los antiguos territorios venecianos de Bérgamo, Brescia, y Polesina, los principados de Módena, Reggio, Mirandola y Massa-Carrara, y las legaciones papales de Ferrara, Bolonia y Romaña, además de Mantua, y la Valtelina.

A estas repúblicas se añadieron la República Romana el 15 de marzo de 1798, con la invasión de los Estados Pontificios, y los intentos del rey de Nápoles, Fernando IV por liberar Roma le supuso su huida a Sicilia y la implantación de la República Partenopea en Nápoles el 23 de enero de 1799; su aliado, el Gran duque de Toscana tuvo la misma suerte, en marzo de 1799, los franceses ocupaban Toscana y el gran duque, Fernando III se exilió. Poco antes, en diciembre de 1798, el rey de Cerdeña Carlos Manuel IV tuvo que huir a la isla de Cerdeña, mientras en Piamonte se instauraba un gobierno provisional que en febrero de 1799, se integró en la República francesa.

Intervención francesa contra la Segunda coalición
Los gobiernos italianos profranceses fallaron en recibir el apoyo de las masas rurales. El conservadurismo de la población, la extensión de la influencia del clero, y los elevados impuestos de los regímenes republicanos favorecieron un sentimiento reaccionario contra los nuevos gobernantes. Los jacobinos, apartados del poder en las nuevas repúblicas, perdieron el entusiasmo y el respeto por los franceses, enardeciendo su nacionalismo.

Con la formación de la Segunda Coalición, en abril de 1799 los ejércitos austriacos y rusos entraron en Italia y derrotaron a los franceses, y con apoyo movimientos campesinos como la Massa Christiana en Piamonte
o Viva María en Toscana, en menos de tres meses se apoderaron de todo el norte italiano. La conferencia de Rastadt, convocada en noviembre de 1797, a instancias del tratado de Campo Formio, finalizó abruptamente en abril de 1799, con los éxitos austro-rusos, y la Dieta imperial declaró la guerra Francia meses más tarde, en septiembre. En el sur los Sanfedisti  pusieron en fuga a los franceses, finiquitando la República Partenopea en junio a la que siguió la caída de la República Romana en septiembre.

Bonaparte se hizo con el poder en Francia como cónsul en noviembre, tras el 18 de brumario, y emprendió el camino de Italia. Tras atravesar los Alpes entró en Milán en junio de 1800, y días después, la victoria francesa tras la Batalla de Marengo produjo el fracaso de la campaña austriaca en Italia. En Milán se restauró la República Cisalpina y por el armisticio de Alessandria, los austriacos se retiraron hacia el Mincio, abandonaron Piamonte, donde se reinstauró un nuevo gobierno provisional profrancés, y también abandonaron Génova, reinstaurándose la República ligur. En octubre los franceses ocuparon Toscana, en diciembre pasaron el Mincio y detuvieron su avance por el armisticio de Treviso en enero de 1801.

La paz llegó con el tratado de Lunéville, que liquidó el poder imperial en Italia.

Referencias

Guerras Revolucionarias Francesas

Campañas italianas de las guerras revolucionarias francesas


An Mesospinidium horichii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Irene Bock. An Mesospinidium horichii in nahilalakip ha genus nga Mesospinidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mesospinidium

Mesospinidium horichii


Arnold von Harff (dvorac Harff, Bedburg, 1471. – siječanj 1505.), bio je njemački vitez i putopisac iz 15. stoljeća. Putovao je u mnoge zemlje, prikupljajući jezike i kulturne podatke. Tijekom svojih putovanja u razdoblju od 1496. do 1499. godine pisao je o brojnim jezicima: bretonskom, hrvatskom, turskom, baskijskom, hebrejskom, arapskom, albanskom, mađarskom, sirijskom, amharskom i armenskom jeziku.

Životopis

Arnold von Harff rođen je u dvorcu Harffu, 1471. godine. Otac mu je bio plemić Adam von Harff. Kada je imao dvadeset i pet godina iz Kölna otputio se na hodočašće u Svetu Zemlju. To njegovo putovanje trajalo je od 7. studenoga 1496. do 10. listopada 1499. godine i o tome sročio je putopis. Taj Putopis bio je prilično popularan među pripadnicima njegove društvene klase u Porajnju i Vestfaliji, iako u rukopisu nastavio je kružiti i u 17. stoljeću. Tiskan je tek 1860. godine, a uredio ga je Eberhard von Groote (Die pilgerfahrt des ritters Arnold von Harff von Cöln durch Italien, Syrien, Aegypten, Arabien, Aethiopien, Nubien, Palästina die Türkei, Frankreich und Spanien, wie er sie in den jahren 1496 bis 1499), koristeći tri rukopisa iz pismohrane obitelji Harff. U tome putopisu Arnold von Harff zabilježio je i popis od 56 hrvatskih riječi protumačenih njemačkima. U Dubrovnik je stigao potkraj veljače 1497. godine i za njega kaže izrijekom kako se nalazi u kraljevstvu Hrvatskoj (»dese stat lijcht in dem koenynckrijch van Croatijen«).

S putovanja vratio se kući 1499. godine. Godine 1504. vjenčao se s Margarethe von dem Bongart.

Umro je 1505. godine.

Izvori

Putopisci
Hodočašće
Životopisi, Njemačka

Arnold von Harff


أبو المواهب عبد الوهّاب بن أحمد بن علي الأنصاري المشهور بـالشعراني، العالم الزاهد، الفقيه المحدث، المصري الشافعي الشاذلي الصوفي. يسميه الصوفية بـ «القطب الرباني». (898 هـ - 973 هـ).

نسبه
عرف الشعراني بنفسه في كتابه لطائف المنن، فقال: «فإني بحمد الله تعالى عبد الوهّاب بن أحمد بن علي بن أحمد بن علي بن محمد بن زوفا، ابن الشيخ موسى المكنى في بلاد البهنسا بأبي العمران، جدي السادس ابن السلطان أحمد ابن السلطان سعيد ابن السلطان فاشين ابن السلطان محيا ابن السلطان زوفا ابن السلطان ريان ابن السلطان محمد بن موسى بن محمـد بن الإمام علي بن أبي طالب».

مولده ونشأته
ولد الشعراني في قلقشندة في مصر يوم 27 رمضان سنة 898 هـ، ثم انتقل إلى ساقية أبي شعرة من قرى المنوفية، وإليها نسبته، فيقال: الشعراني، والشعراوي. نشأ يتيم الأبوين؛ إذ مات أبوه وهو طفل صغير، ومع ذلك ظهرت عليه علامة النجابة ومخايل الرئاسة، فحفظ القرآن الكريم وهو ابن ثماني سنين، وواظب على الصلوات الخمس في أوقاتها، وقد كان يتلو القرآن كله في ركعة واحدة قبل بلوغ سن الرشد  ثم حفظ متون العلم، كأبي شجاع في فقه الشافعية، والآجرومية في النحو، وقد درسهما على يد أخيه عبد القادر الذي كفله بعد أبيه. ثم انتقل إلى القاهرة سنة 911 هـ، وعمره إذا ذاك ثنتا عشرة سنة، فأقام في جامع أبي العباس الغمري وحفظ عدة متون منها:
 كتاب المنهاج للنووي.
 ألفية ابن مالك.
 التوضيح لابن هشام.
 جمع الجوامع.
 ألفية العراقي للحافظ العراقي.
 تلخيص المفتاح.
 الشاطبية.
 قواعد ابن هشام.

عرض ما حفظ على مشايخ عصره. لبث في مسجد الغمري يُعَلـِّم ويتعلم سبعة عشر عاماً، ثم انتقل إلى مدرسة أم خوند، وفي تلك المدرسة بزغ نجمه وتألق. حبب إليه علم الحديث فلزم الاشتغال به والأخذ عن أهله، وقد سلك طريق التصوف وجاهد نفسه بعد تمكنه في العلوم العربية والشرعية.

شيوخه
أفاض الشعراني في ذكر شيوخه في كتبه، وبين مدى إجلاله لهم خاصة في كتابه «الطبقات الكبرى» ، وذكر بأنهم نحو خمسين شيخاً منهم:

مشايخ العلم
 أمين الدين الإمام والمحدث بجامع الغمري.
 شمس الدين الدواخلي.
 شمس الدين السمانودي.
 الإمام شهاب الدين المسيري.
 نور الدين المحلي.
 نور الدين الجارحي المدرس بجامع الغمري.
 نور الدين السنهوري الضرير الإمام بجامع الأزهر.
 ملا علي العجمي.
 جمال الدين الصاني.
 عيسى الأخنائي.
 شمس الدين الديروطي.
 شمس الدين الدمياطي الواعظ.
 شهاب الدين القسطلاني.
 صلاح الدين القليوبي.
 نور الدين بن ناصر.
 نور الدين الأشموني.
 سعد الدين الذهبي.
 برهان الدين القلقشندي.
 شهاب الدين الحنبلي.
 زكريا الأنصاري.
 شهاب الدين الرملي.
 جلال الدين السيوطي.
 ناصر الدين اللقاني.

مشايخ الصوفية
 علي المرصفي.
 محمد الشناوي.
 علي الخواص.
( الشيخ على نور الدين الشونى )

مؤلفاته
عاش الشعراني 75 عاماً وقد ذكر أنه خلف فيها 300 كتاب في موضاعات شتى ، منها:
 الفتح المبين في جملة من أسرار الدين.
 الأنوار القدسية في معرفة قواعد الصوفية.
 الكوكب الشاهق في الفرق بين المريد الصادق وغير الصادق.
 البحر المورود في المواثيق والعهود.
 البدر المنير في غريب أحاديث البشير النذير.
 الطبقات الصغرى.
 الطبقات الوسطى.
الطبقات الكبرى المسماة بـ( لواقح الأنوار في طبقات الأخيار).
 الأنوار القدسية في بيان آداب العبودية.
 الأنوار القدسية في معرفة قواعد الصوفية.
 الدرر المنثورة في بيان زبد العلوم المشهورة، وهو موسوعة في علوم القرآن، والفقه وأصوله، والدين، والنحو، والبلاغة، والتصوف.
 كشف الغمة عن جميع الأمة، في الفقه على المذاهب الأربعة.
 لطائف المنن والأخلاق في بيان وجوب التحدث بنعمة الله على الإطلاق، وهي (المنن الكبرى). في التصوف والأخلاق الإسلامية.
 لواقح الأنوار القدسية في بيان العهود المحمدية.
 المختار من الأنوار في صحبة الأخيار.
 مختصر الألفية لابن مالك، في النحو.
 مختصر التذكرة في أحوال الموتى وأمور الآخرة (تذكرة القرطبي).
 مختصر تذكرة الإمام السويدي في الطب.
 تذكرة شهاب الدين أحمد سلاقة القليوبي الشافعي.
 مختصر كتاب صفة الصفوة (لأبي الفرج ابن الجوزي).
 مشارق الأنوار في بيان العهود المحمدية.
 المقدمة النحوية في علم العربية.
 الميزان الكبرى، في الفقه الإسلامي، ومذاهب أصول الفقه، وهو مدخل لجميع أقوال الأئمة المجتهدين ومقلديهم.
 اليواقيت والجواهر في بيان عقائد الأكابر.
 الكبريت الأحمر في بيان علوم الشيخ الأكبر، يدافع فيه عن محي الدين بن عربي.
 درر الغوّاص على فتاوى سيدي علي الخواص.

وفاته
توفي في القاهرة، في جمادى الأولى سنة 973 هـ، ودفن بجانب زاويته بين السورين. وقد قام بالزاوية بعده ولده الشيخ عبد الرحمن ثم توفى سنة إحدى عشرة بعد الألف.

مصادر

مراجع أخرى
 عبد الوهّاب الشعراني :اليواقيت والجواهر في بيان عقائد الأكابر ط3 المطبعة الأزهرية المصرية 1321 هجرية.
 الشعراني: الطبقات الكبرى الكواكب الدرية في تراجم السادة الصوفية.

اقرأ أيضا
 الصوفية.
 الشافعية.
 عبد القادر الجيلاني.
 أحمد الرفاعي.
 محيي الدين ابن عربي.
 ابن عطاء الله السكندري.
 أبو الحسن الشاذلي.
 أبو حامد الغزالي.

أشاعرة
أعلام التصوف
أئمة سنة
أئمة مصريون
حقوقيون في القرن 16
دارسون في السنة
شافعية
صوفيون سنة
صوفيون مصريون
علماء دين سنة
علماء دين سنة مصريون
علماء دين مسلمون
علماء دين مسلمون سنة
علماء عرب
كتاب صوفيون
متصوفون صوفيون
متصوفون مسلمون
مجددون
مسلمون سنة مصريون
مصريون في القرن 16
معلمون صوفيون
مواليد 1492
مواليد 898 هـ
مؤيدي ابن عربي
وفيات 1565
وفيات 973 هـ
وفيات في القاهرة

عبد الوهاب الشعراني


ජගත් වන්නිආරච්චි ප්‍රාදේශීය කලා ශිල්පියෙකි. විහාරස්ථාන ආශ්‍රේය  ශිල්ප කලා නිර්මාණයෙහිලා පළපුරුද්දක් ඇති හෙතෙම 1980 දශකයේ රෙජිෆෝම් කැටයම් ශිල්පියකු හැටියට ද එනමල් නාමපුවරු පින්තාරුකරණයෙහිලා ද සම්බන්ධ විය.

ජගත් වන්නිආරච්චි


Scotlandella, rod zelenih algi u porodici Codiaceae, dio reda Bryopsidales. Jedina priznata vrsta je S. alpina

Vrste
 Scotlandella alpina O. Dragastan

Neverificirane vrste:
 Scotlandella nodosa (F.W.Anderson) O.Dragastan

Izvori

Codiaceae

Scotlandella


La ermita de San Cristóbal es una ermita situada en la ciudad de San Cristóbal de La Laguna en la isla de Tenerife (Islas Canarias, España). Se encuentra junto a la plaza del mismo nombre.

En ella se venera la pequeña y primitiva imagen de San Cristóbal de Licia, santo patrono de la ciudad de San Cristóbal de La Laguna y titular de la Diócesis de San Cristóbal de La Laguna. Aunque, la imagen principal de este Santo se encuentra en la catedral de la ciudad.

Se cree que en esta ermita están los restos de Fernando Guanarteme, rey aborigen de Gáldar (Gran Canaria) que participó en la conquista de Tenerife. Si bien, se han realizado excavaciones en el lugar y sus restos no han sido encontrados.

Historia
Esta ermita fue construida por el Regidor Antón Joven, Regidor y Teniente Gobernador de Tenerife, a principios del . Ha sufrido notables transformaciones con respecto a la planta levantada por Leonardo Torriani.

En los datos proporcionados por Jesús Pérez Morera y M. Rodríguez Mesa en su publicación sobre La Laguna y San Cristóbal es conocido que el catalán Antón Joven dejó establecida una capellanía en su Ermita de San Cristóbal.

Edificada en unos terrenos que poseía a la salida de la ciudad, cercanos al viejo camino de Santa Cruz de Tenerife, se asegura que el solar de su ubicación corresponde a una parte del campo donde los aborígenes y conquistadores libraron la célebre batalla de Aguere en 1495. Con posterioridad una vez fundada la Villa de San Cristóbal de La Laguna junto a la desaparecida laguna el Cabildo comenzaría a celebrar la festividad de San Cristóbal.

En 1530, la ermita se encontraba en estado ruinoso, debido sobre todo a los muchos pleitos por los que había atravesado, pero el Cabildo seguía interesado en mantenerla e intervino para costear su reparación. A finales del , esta situación mejora y ya en los primeros años del seiscientos se conoce la existencia de una campana, un coro y un púlpito. Durante toda la centuria se van sucediendo obras de remodelación en toda la ermita, que incluyen trastejados, blanqueos de paredes, construcción de la sacristía, un nuevo campanario y embaldosado de la calle, pero todas estas obras no evitan que en 1677 se apuntale el edificio para evitar su desplome, iniciándose las obras de reedificación que se prolongaron más allá de 1688.

Los datos acerca de la evolución histórica de la Ermita durante los siglos siguientes son escasos, aunque se sabe de la sustitución de la pila de agua bendita en 1707. La fábrica actual se reedificó en el , desconociéndose las circunstancias de dicha reedificación.

Referencias

Véase también
 Plaza de San Cristóbal (San Cristóbal de La Laguna)

Arquitectura de San Cristóbal de La Laguna
San Cristobal
Iglesias de San Cristóbal de La Laguna
Bienes de interés cultural de la provincia de Santa Cruz de Tenerife
San Cristóbal de La Laguna
Iglesias de Canarias del siglo XVI

Ermita de San Cristóbal (San Cristóbal de La Laguna)


Christel Stormhøj (født 3. oktober 1961) er en dansk sociolog og lektor i bl.a. kønsforskning, queerteori, ligestilling og videnskabsteori (poststrukturalisme).

Hun er uddannet MA i kultursociologi fra Københavns Universitet i 1991 og har ph.d. i sociologi fra Københavns Universitet i 1998 i afhandlingen Kønnet vi tænker, kønnet vi gør. Hun modtog i 1991 Københavns Universitets guldmedalje.

Christel Stormhøj er væsentlig bidragyder i forhold til at beskrive store feministiske tænkere i den sociologiske videnskabslitteratur, såsom Judith Butler og Simone de Beauvoir, og har bl.a. skrevet artiklen Kønnets regerende dronning, der med udgangspunkt i Judith Butlers filosofi omhandler, hvordan køn kan tænkes som andet end binære modsætningspar (mand og kvinde) og ud over faste kategorier som hetero- og homoseksualitet.

Af øvrige publikationer har hun bl.a. udgivet Poststrukturalismer, videnskabsteori, analysestrategi, kritik, der omhandler den filosofihistoriske baggrund for poststrukturalismens videnskabsteori samt hvordan poststrukturalistisk forskning kan føres i praksis.

I dag arbejder Christel Stormhøj som lektor på Roskilde Universitet ved Institut for Samfundsvidenskab og Erhverv.

Kilder og henvisninger

Eksterne henvisninger

Sociologer fra Danmark

Christel Stormhøj


El libro de oro fue una publicación que circuló en el año 1868 en Venezuela, fue escrito por un General de división llamado Félix E. Bigotte y fue editado a la memoria del General Ezequiel Zamora. La publicación alcanzó una sola edición por carecer de documentación o bibliografía de apoyo pues, el interés del autor era dañar la memoria del Mariscal Juan Crisóstomo Falcón. El libro tuvo alguna aceptación por ser amarillista, fue editado en Caracas  en casa de su mismo autor apoyado por agentes que eran enemigos de la causa federalista.

Contenido
El libro fue dividido en tres partes:
Historia de la administración de Antonio Guzmán Blanco
Historia de la conducta observada por Guzmán Blanco en la Administración de Hacienda Nacional
Historial del empréstito de 1.500.000 libras esterlinas en el año 1864.

El autor quería destacar que el Mariscal Juan Crisóstomo Falcón había mandado a asesinar al General Ezequiel Zamora por haber demostrado más inteligencia, heroicidad y orden en las batallas que se dieron antes y luego de la Batalla de Santa Inés hasta San Carlos en que del propio rifle del General Falcón salió la bala que le asesinó.

Aunque el libro fue aplaudido por los historiadores centralistas no pudo seguir editándose ya que Bigotte no presentó ninguna prueba sobre el supuesto autor intelectual del asesinato de Zamora. A raíz de este hecho, el General Bigotte en un acto tribunalicio público y bochornoso tuvo que retractarse de las acusaciones.

Enlaces externos

 Arte Literal Artículo: Félix E. Bigotte, el genio malogrado por Carlos Yusti

Obras literarias de Venezuela
Libros de historia de Venezuela
Antonio Guzmán Blanco
Ezequiel Zamora
Literatura de Venezuela del siglo XIX
Venezuela en 1868

El libro de oro


Șamanismul maghiar a fost descoperit prin metodele comparative ale etnologiei, concepute pentru a analiza și interpreta date etnografice conținute în basmele populare maghiare, în cântece și în limbaj, sau prin compararea culturilor și a surselor istorice.

Cercetare

Cronologie
Studii făcute pe documentele proceselor intentate vrăjitoarelor arată că unele caracteristici din folclorul maghiar sunt resturi ale unor credințe șamanice, venind din trecutul profund, sau, eventual, împrumutate de la popoarele turcice cu care maghiarii au conviețuit înainte de migrarea în Bazinul Panonic sau poate este un efect al influenței estice ulterioare (migrația cumană).

Dovezi
Aceste resturi sunt parțial conservate fragmentar de unele caracteristici ale unor obiceiuri și credințe, de exemplu:
 refrenele anumitor cântece populare care însoțesc unele datini;
 anumite motive din basmele populare, de exemplu, copacul care ajunge până la cer, ,  credință existentă la mai multe popoare uralice, având unele asemănări cu conceptul de copac al lumii , dar și cu copacul șamanului având și alte particularități.

Caracteristici
De asemenea, au fost oameni care au avut roluri similare cu cele efectuate de către șamani la alte popoare: de ghicitor, prevestirea vremii, găsirea de obiecte pierdute. Aceste persoane sunt legate de șamanism (în contrast cu vracii culturilor non-șamanice), pentru că primii sunt înregistrați ca trecând prin experiențe similare cu cele ale multor șamani: se nasc cu anomalii fizice, cum ar fi surplus de oase sau dinți, boli, dezmembrare de către o ființă mitologică și recuperarea cu o creștere a capacităților, sau lupta cu alți șamani sau ființe fantastice.

Caracteristici de acest fel pot fi recunoscute în mai multe exemple de șamanism în Siberia. Întrucât limba maghiară aparține familiei uralice, ne putem aștepta să le găsim printre popoarele uralice. Unele dintre ele au menținut șamanismul până în vremurile moderne. Mai ales izolarea populației nganasan, a făcut posibil că șamanismul să fie un fenomen viu chiar și la începutul secolului 20. Ultimele ședințe notabile  ale unor șamani nganasani au fost înregistrate pe film în anii 1970.

Spațiul originar al populațiilor proto uralice este controversat. Rezultatele combinate ale mai multor științe au sugerat nordul Munților Urali Centrali și cursul mijlociu și inferior al fluviului [[Obi]]. .

Artefacte
Unele artefacte, (vezi online) sunt disponibile cu imagini și descrieri:

 Copacul care ajunge la cer pe un deal, cu un corp ceresc sus stânga, și vite, atât pe jos cât și pe sus. Aso, Diószegi Vilmos au identificat o scara șamanică în imagine. Decor de un corn saltcellar, colectate în satul Biharnagybajom, județul Hajdú-Bihar.  Artefactul (împreună cu alte cele) este desenat de Szűcs Sándor, etnograf. Vezi online.
 Luptă între doi oameni táltos (amândoi cu chip de tauri). Decor pe porumb saltcellar, colectate într-Sárrét. Artefactul este desenat de etnograful Szűcs Sándor. Vezi online. o Altă imagine prezintă oameni táltos care luptă ca  tauri albi și negri, unul dintre ei ajutat de către un bărbat. Desen de Dudás Juló, Galgamácsa. Nu on-line.

Dualismul sufletului
Dualismul sufletului poate fi observat în mai multe culturi, în mai multe variante: despre unele persoane se crede că au mai mult decât un singur suflet. Exemple pot fi găsite în mai multe culturi din nordul Eurasiei, la unele grupuri de eschimoși și la majoritatea popoarelor uralice, inclusiv la maghiari. Unele din multele exemple disting două suflete: un suflet al trupului pentru menținerea funcțiilor organismului, și un suflet liber, care poate părăsi corpul (chiar și în timpul vieții), cu mari variații pe această temă între culturi.

În unele culturi, ar putea fi legate de concepte șamanice . În credințele șamanice ale unor grupuri de eschimoși ,  "calatorie spirituala" a șamanului, cu ajutorul spiritelor sale, în locuri îndepărtate este explicat cu astfel de concepte legate de suflet. Sufletul liber al șamanului este cel care părăsește trupul. Potrivit unor explicații, această lipsă temporală a sufletului liber al șamanului  este urmată de un substitut: corpul șamanului este păzit de unul de-al lui/de-al ei spirit ajutător în timpul călătoriei spiritului; de asemenea, o legendă conține acest motiv în timp ce descrie o călătorie efectuată de  sufletul liber al șamanului ajutat de spirite.

După cum s-a menționat, conceptul a fost observat și în rândul maghiarilor. Sufletul corpului, lélek a fost legate de respirație (indicat de etimologie). Sufletul umbră numit íz a fost legate de sufletul călător al morților. Teama de el, se poate constata în blesteme ca: "Vigyen el az íz!" (= "Lua-te-ar sufletul umbră!"). Acest blestem este necunoscut celor mai mulți oameni în zilele noastre, și cuvântul "íz" (în acest sens) este de asemenea necunoscut, sau simțit ca un arhaism cu sensul uitat.

A se vedea, de asemenea,

 Táltos
 Mitologia maghiară

Note

Referințe

  The tale title means: "The land of the dead in the sky"; the book title means: Eskimo tales; the series means: "Tales of World Literature".
  The title means: Uralic peoples. Culture and traditions of our linguistic relatives; the chapter means "The Hungarians at the time of entering the Carpathian Basin, and their ancient beliefs".
  The title means: Remnants of Shamanistic Beliefs in Hungarian Folklore.
  Hungarian translation of the original: Vie et coutumes des Esquimaux Caribous, Libraire Payot Lausanne, 1944. It describes the life of Caribou Eskimo and Padlermiut groups.
  The title means: Uralic Peoples. Culture and traditions of our linguistic relatives; the chapter means "Linguistic background of the relationship".
  The title means: "Uralic peoples. Culture and traditions of our linguistic relatives"; the chapter means "The belief system of Uralic peoples and the shamanism".
  Title means: "Shamans, souls and symbols".
  The title means "Shamans in Eurasia", the book is written in Hungarian, but it is published also in German, Estonian and Finnish. Site of publisher with short description on the book (in Hungarian)

  Translation of the chapter: "Our ancient homes and wanderings", translation of the title: Finno-Ugric guide.

  The title means: "Belief systems of our language relatives in Siberia".

Lectură suplimentară

Legături externe

 A se vedea, de asemenea,.

Terebess Ázsia E-Tár:

 Bartha Júlia: O Kunság népi kultúrájának keleti elemei
 Lux Éva: Sámándobok és húsvéti tojások

Etnografia maghiară:

 Magyar Néprajz, capitolul "Természetfeletti képességű emberek – tudósok és közetítők" (oameni de abilități supranaturale – oameni vicleni și mediatori)
 Magyar Néprajz, capitolul "Világkép" (world view)
 Etnografia maghiară, lista graficelor

:

Mitologie maghiară

Urme șamaniste în folclorul maghiar


İranlılar, İran vatandaşı ya da İran milletinden olan. İranlı, ülkedeki tüm etnik unsurları kapsayan bir terimdir. Farsça konuşanlara Farsi ya da Pers denilmekte iken tarihsel anlamda Arap-Fars ayrımını belirtmek için Acem sıfatı da kullanılmıştır. İranlı olarak tanımlanan halklar genellikle İran dillerini konuşmaktadırlar.

Yaşadıkları yerler
Güneydoğu'da Belucistan olarak anılan Afganistan sınırı ile başlayan, halklara ait coğrafi yaşam alanı, Kuzeybatı'da Kafkaslar'a kadar uzanan bir dağılım gösterir.

Kimlikleri
Farslar, Kürtler, Zazalar, Tacikler, Mazenderanlılar, Gilekler, Lurlar, Beluciler, Tatlar, Talişler ve Osetler İrani halklardandır.

Bunun dışında İran'da çeşitli Türk boylarından halklar vardır: Azerbaycan Türkleri, Türkmenler, Kaşkaylar, Halaçlar gibi nüfus büyüklükleri farklı olan Türk boyları, çok eski dönemlerden beri bu coğrafyada yaşamaktadırlar.

Ayrıca bakınız
 İran halkları

Kaynakça

İranlılar


Gwangju (en coreano: 광주시, Romanización revisada: gwangjusi, léase: Kuánchu) es una ciudad en la provincia de Gyeonggi al norte de la república de Corea del Sur. Está ubicada al sureste de Seúl a unos 20 km. Su área es de 430 km² y su población total es de 242 mil (2010).

Administración
La ciudad de Gwangju se divide en 1 pueblo ,1 distrito y 2 villas.

Historia moderna
En 1962, 4 pueblos incluyendo 5 villas fueron anexadas a Seúl.

En 1973, 6 pueblos se separaron y formaron parte de la ciudad de Seongnam. En 1979, el pueblo de Gwangju se promovió. De hecho, el condado de Gwangju ascendió a ciudad en 2001.

Ciudades hermanas
 Dornogovi, Mongolia.
 Zibo, República popular China.

Referencias

Enlaces externos
Gwangju.com

Localidades de Gyeonggi

Gwangju (Gyeonggi)


Kolići su naseljeno mjesto u gradu Zenici, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 261

 Muslimani - 260 (99,62%)
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 1 (0,38%)

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 247

 Bošnjaci - 247 (100%)

Izvori

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Zenica

Kolići


Bedriye Tahir Gökmen, ilk Türk kadın pilottur. Gökmen Bacı adıyla tanınır.

1932 yılında Vecihi Uçuş Okulu'nda havacılık eğitimine başladı. Bir yandan memurluk yaparken bir yandan uçuş eğitimlerini sürdürdü. 1933'te bröve aldı. Abdurrahman Türkkuşu ona Gökmen lakabını takmıştı. Gökmen Bacı olarak tanınan Bedriye Tahir, 1934'te Soyadı Kanunu çıkınca Gökmen soyadını aldı.

Bedriye Tahir, havacılık uğraşısı yüzünden çok tepki aldı, engellemelerle karşılaştı. Havacılık ile uğraştığı için aylığından ceza kesildi, sonunda işinden kovuldu.

1934 yılında Vecihi Okulu, brövelerin onaylanması için öğrencilerin Hava Kuvvetleri Müsteşarlığı tarafından sınavdan geçirilmesini istemişti. Ancak sınav heyeti geldiğinde okulun tek faal uçağı kırım geçirmiş olduğundan sınav yapılamadı, heyet yeniden gelmeyi kabul etmeyince okul kapandı ve Gökmen Bacı'nın pilotluğu onaylanmadı. O sırada işinden çıkarılan Bedriye Tahir Gökmen'in daha sonraki hayatı bilinmemektedir. Ancak ilk Türk kadın pilot olarak havacılık tarihinde yerini almıştır.

Ayrıca bakınız
 Vecihi Hürkuş
 Sabiha Gökçen
Kadın havacılar listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Tayyareci.com - Bedriye Tahir

Türk kadın pilotlar

Bedriye Tahir Gökmen


Dujam Penić (Split, 29. srpnja 1889. – Zagreb, 28. rujna 1946.) bio je hrvatski kipar. Počeo je klesati u radionicama splitskih klesara, nastavio izobrazbu u Obrtnoj školi u Splitu te u Veneciji na Akademiji i kod kipara Artura Ferraronija. Između 1914. i 1920. djelovao u New Yorku (radio ugl. portrete), potom u Parizu (1924. – 32.), gdje su na njega odlučujuće utjecala djela A. Rodina. Isprva je oblikovao realističke portrete, potom je prihvatio secesijski stil (Duh tuge, 1918.; Ekstaza, 1919.). Na povratku u Europu, zanesen antikom i renesansom, oblikovao je klasične kipove u kamenu i bronci (Glava djeteta, 1922.; Venerino češljanje, 1926.). U potonjim radovima u duhu impresionizma modelirao je skice za kompozicije s većim brojem likova i portrete (Molitva čovječanstva, 1930.; Glava ribara, 1936.).

Vanjske poveznice
Hrvatska enciklopedija
Meštrović ga nije volio: tko je Dujam Penić, posljednji kipar antičke ljepote Slobodna Dalmacija

Životopisi, Split
Hrvatski kipari

Dujam Penić


Jean Piaget (9 Ağustos 1896 – 16 Eylül 1980),çocuk gelişimi alanında yaptığı çalışmalarla bilinen İsviçreli psikolog.
Uluslararası Eğitim Bürosu Direktörü olarak, 1934'te "yalnızca eğitim, toplumlarımızı olası bir çöküşten kurtarabilir" diyen Piaget çocukların eğitimine büyük önem veriyordu. Onun Çocuk gelişimi hakkındaki teorileri okul öncesi eğitimi akademik programlarında önemli bir yer tutmaktadır.

Ernst von Glasersfeld'e göre, Jean Piaget "yapılandırmacı yaklaşımın büyük öncüsüydü." Ancak fikirleri 1960'lara kadar geniş çapta popüler hale gelmedi. Bu fikirler sonrasında gelişim psikolojisi adı altında psikoloji biliminin önemli bir alt disiplinini oluşturdu. [26] 20. yüzyılın sonunda Piaget, B.F. Skinner'dan sonra o dönemin en çok alıntı yapılan ikinci psikologuydu.

Yaşamı
9 Ağustos 1896 tarihinde Neuchâtel'de doğdu. 1918 yılında Neuchâtel Üniversitesi'nde Bilim Doktorası'nı tamamladı. 1921 senesinde çocuk psikolojisi üzerine çalışmaya başladı. Cenevre Üniversitesi'ndeki profesörlük görevine 1929 yılında atandı. 1940'ta Psikoloji Laboratuvarı'nın yöneticisi oldu. Aynı yıl İsviçre Psikoloji Cemiyeti'nin başkanı oldu. Cenevre'deki Uluslararası Epistemoloji Merkezi'ni 1955 yılında kurdu ve yönetti. 1972'de Erasmus Ödülü'nü kazandı. Yaşamının sonlarına doğru, 1977 yılında, kendi talebiyle ve Cambridge Üniversitesi işbirliğiyle kendi çalışmaları ve kuramının epistemolojisini anlattığı Piaget on Piaget isminde bir film yapılmıştır. 16 Eylül 1980 tarihinde Cenevre'de ölmüştür.

Teorik çalışmaları
Genetik epistemoloji ve bilişsel gelişim alanında çığır açıcı çalışmalar yapmış olan Piaget, çocukta düşünce ve dil gelişiminin bir süreklilik içinde değil de, evrelerden geçerek oluştuğunu ve birey çevre ilişkilerinde etkin bir şekilde yapılandığını ortaya koymuştur.

Dış dünyadan yalnızca izlenimler almakla kalmayıp zekasını etkin bir tarzda yapılandıran çocukta bilişsel yapı, Piaget'ye göre, dört evrede gerçekleşir:

 Duyusal motor dönem (0-2 yaş)
 İşlem öncesi dönem (2-5/6 yaş)
 Somut işlemler dönemi (6/7-11/12 yaşlar) - (somut işlemsel dönem olarak da adlandırılır.)
 Soyut işlemler dönemi (11/12 ve sonrası) - (formel işlemsel dönem olarak da adlandırılır.)

Jean Piaget, çocuk zihniyetinin yetişkinin zihniyetiyle hiçbir ilişkisi olmadığını öne sürmüştür. Çocuğun mantığı kendine özgü olduğu gibi, ona göre, düşüncesi de benmerkezlidir. O kendisi için gelişir, kendi tarzında eğlenir; aklın kavramsal bilgileriyle ilgisi yoktur, çelişki bilmez. Çocuk ancak başkalarının düşüncesiyle temasa geçtiği zaman mantıklı olmaya başlar.

Ayrıca gelişim düzeyi kavramını Jean Piaget'e borçluyuz. Piaget Teorisi olarak bilinen teorisi, herkesin değişmez bazı düzeylerden geçtiğini ve bunların birbirinden ölçülebilir olarak ayrıldığını ortaya koymuştur. Bunların yanında, bilimsel gelişimi açıklamaya yönelik çok farklı ve kapsamlı bir bakış açısı ortaya koymuştur.

Temel eserleri
 Le Langage et la Pensée chez l'Enfant - Çocukta Dil ve Düşünce
 La Représentation du Monde chez l'Enfant - Çocukta Dünya Tasarımı
 Introduction à l'Épistemologie génétique - Genetik Epistemolojiye Giriş
 La Naissance de l'Intelligence - Zekânın Doğuşu.

Kaynakça

1896 doğumlular
1980 yılında ölenler
İsviçreli psikologlar
İsviçreli Protestanlar
Neuchâtel Üniversitesinde öğrenim görenler
Erasmus Ödülü sahipleri
Bilinç araştırmacıları ve teorisyenleri
İsviçreli eğitimciler
Epistemologlar
Çocuk gelişimi
Bilişsel psikoloji

Jean Piaget


Petula Clark, CBE (născută Sally Olwen Clark, )  o cântăreață, actriță și compozitoare britanică a cărei carieră se întinde pe opt decenii.

Cariera profesională a lui Clark a început ca artist de estradă pe BBC Radio în timpul celui de-al doilea Război Mondial. În anii 1950 a început să înregistreze în franceză și având succes internațional în limbile engleză și franceză, cu melodii precum "The Little Shoemaker", "Baby Lover", "With All My Heart" și "Prends Mon Cœur". În timpul anilor 1960, a devenit cunoscută la nivel mondial pentru hiturile populare precum "Downtown", "I Know a Place", "My Love", "A Sign of the Times", "I Couldn't Live Without Your Love", "Colour My Wolrd", "This Is My Song", "Kiss Me Goodbye" și "Don't Sleep in the Subway". Astfel, a fost supranumită "prima doamnă a Invaziei Britanice". A vândut peste 68 de milioane de albume.

Viața și cariera
Clark s-a născut din părinții Doris (născută Phillips) și Leslie Norman Clark în Epsom, Surrey, Anglia, pe data de 15 noiembrie 1932. Ambii părinți au fost asistenți medicali la Long Grove Spital. Mama ei era de origine galeză și tatăl ei era englez. Numele de scenă Petula a fost inventat de către tatăl ei, Leslie Clark;, glumind că era o combinație a numelor a două foste prietene, Pet și Ulla.

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, Clark a trăit cu sora ei la bunicii lor din Pontlottyn, South Wales, într-o mică casă de piatră fără electricitate, apă curentă și având o toaletă în fundul grădinii. Bunicii ei vorbeau foarte puțin limba engleză și Clark a învățat să vorbească galeză. Bunicul ei a fost miner. Prima interpretare cu public a fost la Colliers' Arms în Abercanaid, aproape de Merthyr Tydfil.

Începutul carierei

Începând de la vârsta de 9 ani, Clark apare la radio și televizor, în film, reviste și înregistrări până la vârsta de 17 ani.

În octombrie 1942, la vârsta de 9 ani, Clark și-a făcut debutul la radio în timp ce participa la o difuzare BBC cu tatăl ei. Ea a fost acolo în încercarea de a trimite un mesaj unui unchi plecat în străinătate, dar emisiunea a fost întârziată din cauza unui raid aerian. În timpul bombardamentelor, producătorul a cerut ca cineva să interpreteze ceva pentru a calma spectatorii, iar ea s-a oferit să cânte "Mighty Lak' a Rose", fiind foarte apreciată. A repetat interpretarea pentru difuzare, lansând-o într-o serie de aproximativ 500 de apariții în programe concepute pentru a distra trupele. Pe lângă radio, Clark a fost în turnee în Marea Britanie cu a sa colegă Julie Andrews. A interpretat pentru George al VI-lea, Winston Churchill și Bernard Montgomery. Clark a devenit cunoscută sub numele de "Shirley Temple a Marii Britanii" și a fost considerată drept mascotă de către Armata Britanică, ale cărei trupe lipeau fotografii cu Clark pe tancurile lor pentru noroc când mergeau la luptă.

În 1946, Clark s-a lansat în televiziune, după o apariție într-un show de varietate pe BBC, Cabaret Cartoons. Această apariție a dus la semnarea unui contract pentru a găzdui propria ei emisiune de după-amiază, intitulată simplu Petula Clark. În 1949 a urmat Pet's Parlour.

Faima europeană
În 1960, ea a pornit într-un turneu de concerte în Franța și Belgia cu Sacha Distel, care i-a rămas un prietenă apropiată până la moartea sa în 2004. Treptat, și-a extins prezența pe continent, înregistrând în germană, franceză, italiană și spaniolă, devenind cunoscută drept o intrepretă multilingvă.

Faima internațională – era "Downtown"
"Downtown" a fost primul dintr-o serie de 15 hituri consecutive care au intrat î n Top 40 hit în Statele Unite ale Americii, precum "I Know a Place", "My Love" (al doilea hit numărul 1 din SUA), "A Sign of the Times", "I Couldn't Live Without Your Love", "This Is My Song" (din filmul lui Charles Chaplin Contesa din Hong Kong) și "Don't Sleep in the Subway". Industria americană a onorat-o cu Premii Grammy pentru "Cea Mai Bună Înregistrare Rock & Roll din 1964" pentru "Downtown" și pentru "Cea Mai Bună Interpretare Vocală Contemporană (R&R) din 1965 – Femei" pentru "I Know a Place". În anul 2004, melodia "Downtown" a fost inclusă în Grammy Hall of Fame.

În 1968, NBC-TV a invitat-o pe Clark să găzduiască propria sa emisiune în SUA, iar astfel ea a intrat în istoria televiziunii. În timp ce cânta duetul "On the Path of Glory", o melodie anti-război pe care o compusese, cu oaspetele Harry Belafonte, aceasta l-a strâns de braț, spre consternarea unui reprezentant al Chrysler Corporation (sponsorul spectacolului), care se temea că momentul ar duce la reacții rasiste din partea telespectatorilor din Sud. Când reprezentantul a insistat ca scena să fie înlocuită cu o alta în care Clark și Belafonte sunt departe unul de altul, Clark și producătorul executiv al spectacolului—soțul ei, Wolff—au refuzat, au distrus toate celelalte copii ale altor scene și au livrat emisiunea către NBC cu scena atingerii intactă.  Reprezentantul Chrysler a fost demis și programul difuzat pe data de 8 aprilie 1968, la patru zile după asasinarea lui Dr. Martin Luther King, cu rating ridicat și aprecieri critice, o nominalizare Primetime Emmy, devenind prima instanță în televiziunea americană a unui contact fizic între un bărbat negru și o femeie albă. Pentru a comemora 40 de ani de la emisiunea originală, Clark și Wolff au apărut la Paley Center for Media în Manhattan, pe 22 septembrie 2008, pentru a discuta despre difuzare și impactul acesteia, după o vizualizare a spectacolului.

De-a lungul anilor 1960, Clark a fost în turnee de concerte în Statele Unite, și a apărut de multe ori în cluburi precum Copacabana în New York, la Hotelul Ambassador Cocoanut Grove din Los Angeles și Camera Imperiului de la Waldorf-Astoria Hotel.

1970-2000
Clark a continuat turneele în anii 1970, interpretând în cluburi din SUA și Europa.

În mijlocul anilor 1970, Clark și-a redus timpul dedicat carierei, pentru a fi mai mult timp aproape de familia ei. Pe 31 decembrie 1976, a interpretat piesa "Downtown" pe BBC1, în cadrul A Jubilee of Music, sărbătorind muzica britanică pentru Jubileul de Argint al Reginei Elizabeth a II-a. Ea a găzduit seria de televiziune The Sound of Petula (1972-74) și, de-a lungul anilor 1970, a avut numeroase apariții în programe de televiziune de varietate, de comedie  și jocuri.

În 1980, Clark a apărut în ultimul său film, în producția britanică Never Never Land.  Ultima ei apariție în televiziune a fost în 1981, în mini-seria franceză Sans Famille (Singur pe Lume).

În 1998, Clark a devenit Comandor al Ordinului Imperiului Britanic (CBE), onorul fiindu-i acordat de către Regina Elisabeta a II-a. În 2012, Clark a primit ordinul Comandor al Ordinului Artelor și Literelor din Franța de la Ministrul francez al Culturii.

2000–prezent

În 2007, Clark a participat în emisiunea BBC Wales Coming Home, despre istoria familiei sale galeze.

La Montreux Jazz Festival, pe 14 iulie 2008, Clark s-a alăturat lui Paolo Nutini în a interpreta "Goin' To Chicago Blues", în onoarea a celei de-a 75-a aniversări a lui Quincy Jones.

Pe 11 decembrie 2011, the Saw Doctors au lansat versiunea lor a "Downtown", în care apare și Clark. Ea a apărut și în videoclipul piesei, care a fost filmat în Galway, iar ea la Paris. Pe 22 decembrie 2011, meloadia a ajuns numărul 2 în topul irlandez.

Petula a lansat un nou album în limba engleză, From Now On, în octombrie 2016, care a fost promovat într-un turneu în Marea Britanie.

Pe 10 noiembrie 2017, un album în limba engleză a fost lansat, Living for Today. Petula pornit într-un turneu al Statelor Unite în noiembrie 2017. Acesta a fost primul ei turneu în SUA după cinci decenii.

Filmografie

 Medal for the General (1944)
 Strawberry Roan (1945)
 Murder in Reverse (1945)
 I Know Where I'm Going! (1945)
 Trouble at Townsend (1946)
 London Town (1946)
 Vice Versa (1948)
 Easy Money (1948)
 Here Come the Huggetts (1948)
 Vote for Huggett (1949)
 The Huggetts Abroad (1949)
 Don't Ever Leave Me (1949)
 The Romantic Age (1949)
 Dance Hall (1950)
 White Corridors (1951)
 Madame Louise (1951)
 The Card (1952)
 Made in Heaven (1952)
 The Runaway Bus (1954)
 The Gay Dog (1954)
 The Happiness of Three Women (1954)
 Track the Man Down (1955)
 That Woman Opposite (1957)
 6.5 Special (1958)
 À Couteaux Tirés (1964) (a compus și muzica din film) (numit Daggers Drawn pentru lansarea din America)
 Finian's Rainbow (1968)
 Goodbye, Mr. Chips (1969)
 Drôles de Zèbres (1977)
 Never, Never Land (1980)
 Sans famille (1981)

Note

Nașteri în 1932
Nașteri pe 15 noiembrie
Actrițe de film engleze
Actrițe de televiziune engleze
Actrițe engleze din secolul al XX-lea
Actrițe engleze din secolul al XXI-lea
Artiști ai Invaziei Britanice
Cântăreți în limba engleză
Cântăreți în limba franceză
Cântăreți în limba germană
Cântăreți în limba italiană
Câștigătorii premiilor Grammy
Commanders of the Order of the British Empire
Muzicieni ai Columbia Records
Muzicieni ai Decca Records
Muzicieni ai EMI Records
Muzicieni ai MGM Records
Muzicieni ai Warner Bros. Records
Englezi în viață
Pagini cu traduceri neverificate

Petula Clark


Officine Meccaniche Colombo war ein italienischer Hersteller von Flugmotoren und Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen wurde 1922 in Mailand zur Produktion von Flugmotoren gegründet. Auf dem Mailänder Automobilsalon von 1922 wurde erstmals ein Lieferwagen ausgestellt. 1923 begann die Produktion von Automobilen. Der Markenname lautete Colombo. 1924 endete die Produktion.

Fahrzeuge
Der 1922 vorgestellte Lieferwagen war ein Dreirad und eignete sich für Kurzstrecken. Das Tipo 9 genannte Automobil hatte einen Vierzylindermotor mit 1300 cm³ Hubraum, hängenden Ventilen, einer obenliegenden Nockenwelle sowie ein Dreiganggetriebe.

Literatur

 Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 1 A–F. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch)
 Autorenkollektiv: Enzyklopädie des Automobils. Marken · Modelle · Technik. Weltbild Verlag, Augsburg, 1989

Weblinks
 GTÜ Gesellschaft für Technische Überwachung mbH (abgerufen am 12. Februar 2012)

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Mailand)

Officine Meccaniche Colombo


دائرة المَنْصُورَة  هي دائرة بمقاطعة المرية بجنوب شرقي إسبانيا.

مراجع

المرية (مقاطعة)
جغرافيا إقليم في المرية

دائرة المنصورة (إسبانيا)


في الكيمياء، يُقال عن مادة أنها مذبذبة  عندما تتفاعل كحمض وكقاعدة. وكلمة أمفوتيرية مشتقة من اللاحقة اليونانية (-αμφί) والتي تعني «الاثنان معًا». تمتلك العديد من الفلزات (مثل الخارصين، القصدير، الرصاص، الألمنيوم والبريليوم وأغلب أشباه الفلزات أوكسيدات وهيدروكسيدات ذات صفات مذبذبة.

أكسيدات وهيدروكسيدات مذبذبة
الأكسيد المذبذب هو أكسيد ليس له صفة واضحة فهو يتصرف كحمض وقاعدة حسب الوسط، مثال عليه أكسيد الألمنيوم.

يتفاعل أوكسيد الخارصين (ZnO) بشكل مختلف تبعاً للدالة الحامضية المحلول:

في الوسط الحامضي: ZnO + 2H+ → Zn2+ +H2O

في الوسط القاعدي: ZnO + H2O + 2OH- → [Zn(OH)4]2-

مثال
الماء أيضا ماده متردده حسب مفهوم برونستد لوري (أي يتفاعل كحمض وكقاعده) كما في الاتي

-H2O+NH3_>NH4+ +OH

-H2O+HCL>H3O+ Cl

وايضا 2(HCO3- * SB(OH

هوامش
 : تعرب تلك الخاصة الكيميائية أيضاً أمفوتيرية وذلك حرفياً إذ يقابلها

مراجع

خصائص كيميائية
كيمياء حمض-قاعدة
كيمياء عامة
كيمياء لاعضوية

تذبذب (كيمياء)


Carniadactylus es un género extinto de pterosaurio que existió en Europa durante el período Triásico Superior. El género contiene una única especie, Carniadactylus rosenfeldi.

Descripción
Carniadactylus era similar en apariencia y anatomía a su pariente cercano Eudimorphodon, aunque era significativamente menor. Como Eudimorphodon, es notable por sus complejos dientes multicúspides. A pesar de sus similitudes, la diferencia de tamaño entre estos dos pterosaurios probablemente significa que ocupaban nichos ecológicos diferentes y dependían de fuentes de alimentación distintas. Esto es apoyado por estudios de sus dientes. Aunque era similares en constitución, los dientes de Carniadactylus muestran poco o ningún desgaste, a diferencia de los dientes más grandes de Eudimorphodon, los cuales podían masticar hasta cierto punto su comida de peces. El menor Carniadactylus probablemente se alimentaba de pequeñas presas de cuerpos blandos, como gusanos y larvas de insectos.

Clasificación
En 1995 el paleontólogo italiano Fabio Marco Dalla Vecchia nombró una nueva especie del género Eudimorphodon: E. rosenfeldi. El nombre de la especie honra a su descubridor, Corrado Rosenfeld. El holotipo es MFSN 1797, un esqueleto fósil parcial con piezas del cráneo y la mandíbula inferior, pero carece de cola, siendo hallado cerca de Údine.

Sin embargo, pronto se evidenció en los análisis cladísticos que E. rosenfeldi no era el taxón hermano de la especie tipo de Eudimorphodon: E. ranzii. Esto hace que, dependiendo de la precisión del análisis, el género sea parafilético o polifilético.

Para evitar esto Dalla Vecchia creó en 2009 el nuevo género Carniadactylus. La especie tipo es Carniadactylus rosenfeldi. El nombre del género se deriva de Carnia, el nombre de la región donde se encontró el fósil, y el griego daktylos, "dedo", una referencia al dedo alar típico de los pterosaurios. Un segundo espécimen, MPUM 6009, es el paratipo, consistente en un esqueleto casi completo que sin embargo está mayormente preservado como sólo una impresión. Es un tercio más pequeño que el holotipo, lo cual indica una envergadura de cerca de setenta centímetros. Esta disparidad es explicada por Dalla Vecchia como resultado de la variabilidad en la especie.

De acuerdo con los primeros análisis hechos por Alexander Kellner, Carniadactylus está relacionado con Peteinosaurus dentro de la familia Dimorphodontidae. David Unwin sin embargo, lo situó entre los Campylognathoididae. Esto se confirmó con un nuevo análisis de Dalla Vecchia que muestra que Carniadactylus es el taxón hermano de Caviramus schesaplanensis. Sin embargo, un análisis filogenétoco más exhaustivo publicado por Andres & Myers en 2013 apoyó la interpretación original de Carniadactylus como el taxón hermano de la especie tipo de Eudimorphodon, por lo que lo reclasificaron dentro de ese género.

Referencias

Rhamphorhynchoidea
Pterosaurios del Triásico
Pterosaurios de Europa

Carniadactylus


ويندوز كارد سبيس  (أطلق عليها اسم InfoCard) هو نظام للهوية أحادي التوثيق الذي أنشأته مايكروسوفت لنظام التشغيل ويندوز فيستا.

حيث يتم تخزين البيانات محلياً (كلمة السر مسير ويندوز لايف حساب مايكروسوفت)(أو على الخادم (أو دليل خادم متوافقة مع كارد سبيس Ws-Federation.
والوصول إلى هذه البيانات (المهنية والشخصية، والإدارية، ومعالجتها) بواسطة زر واحد وطريقة آمنة لمكافحة فيرسات من نوع مغلق المفاتيح keylogger أو حصان طروادة.

هو ملف XML على أساس تبادل آمن متوافق مع الخدمة بروتوكول الإنترنت (WSWS-Security, (WS-Trust, WS-MetadataExchange et WS-SecurityPolicy
كارد سبيس تأتي مع ويندوز.0NET Framework 3.0. ومن تركب بشكل تلقائي مع ويندوز فيستا ومتاحة للتنزيل لويندوز إكس بي ويندوز سيرفر 2003.

قد اتخذت منظمة المصدر المفتوح Open Source Eclipse مثال كارد سبيس لـ framework Higgins في إطار دعم آي بي إم ونوفيلNovell. وفي هذا الإطار أصبح هذا framework لشركات التكنولوجيا مثل CardSpace وOpenID.

انظر أيضا

 إطار عمل دوت نت
 ويندوز بريزنتاشن فونداشن
 ويندوز كوميونيكاشن فاونداشن

مراجع

وصلات خارجية

 الصفحة الرئيسية لويندوز كارد سبيس من شبكة مطوري ميكروسوفت
 الصفحة الرئيسية لويندوز كارد سبيس لمستخدمي الويندوز

الهوية الرقمية الموحدة
أدوات تطوير مايكروسوفت
أنظمة إدارة الهوية
دوت نت فريموورك
خدمات الويب
مكونات مايكروسوفت ويندوز ملغية

البطاقة الرقمية لويندوز


Fraser est une localité le long de la Klondike Highway dans le Nord-Ouest de la Colombie-Britannique au Canada. La communauté n'a aucun commerce ni résident permanent à l'exception des employés du poste de douanes de l'Agence des services frontaliers du Canada ainsi qu'un camp de maintenance des routes du gouvernement territorial du Yukon et un petit projet privé d'hydroélectricité qui fournit l'électricité.

Histoire
Historiquement, Fraser était un gare ferroviaire le long du chemin de fer White Pass and Yukon Route qui est devenue peu importante depuis la conversion aux locomotives diesel. De nos jours, le chemin de fer utiliser Fraser comme terminus pour les touristes où les passagers peuvent transférer pour un autre train ou un autocar.

Vivre à Fraser
Il n'y a aucun commerce ni résident permanent à Fraser à l'exception des employés du poste de douanes de l'Agence des services frontaliers du Canada ainsi qu'un camp de maintenance des routes du gouvernement territorial du Yukon et un petit projet privé d'hydroélectricité qui fournit l'électricité. Les résidences de l'endroit sont louées aux employés des douanes et aux travailleurs pour la maintenance des routes.

Les services de téléphonie et d'Internet sont fournis à partir de Carcross au Yukon. Ainsi, Fraser utilise l'indicatif régional 867.

Notes et références

Géographie de la Colombie-Britannique

Fraser (Colombie-Britannique)


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 8. prosinca – Ivan Gundulić, hrvatski pjesnik, epik, lirik i dramatik (* 1589.)

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1638.


Lupta din pasul Merișor a fost o acțiune militară de nivel tactic, desfășurată pe Frontul Român, în timpul campaniei din anul 1916 a participării României la Primul Război Mondial. Ea s-a desfășurat în perioada 1/14 septembrie - 9/22 septembrie 1916 și a avut ca rezultat respingerea forțelor române pe vechea frontieră, în ea fiind angajate forțe române din Divizia 11 Infanterie română și forțe ale Puterilor Centrale din Divizia 187 Infanterie germanăBrigada 144 Landstrum ungară. A făcut parte din acțiunile militare care au avut loc în operația ofensivă în Transilvania.

Contextul operativ strategic

Forțe participante

Dispozitivul forțelor române

Dispozitivul forțelor inamice

Comandanți

Comandanți români
General Ioan Muică

Comandanți ai Puterilor Centrale
General Edwin Sunkel
Colonel Berger

Planurile de luptă

Desfășurarea acțiunilor militare

Rezultate și urmări

Note

Bibliografie
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918, vol I, Tipografia Geniului, București, 1929
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989

Vezi și

 Participarea României la Primul Război Mondial

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial

Lupta din pasul Merișor (1916)