Sokoto is a major city located in extreme north-western Nigeria, near the confluence of the Sokoto River and the Rima River. As of 2006, it has a population of over 427,760. Sokoto is the modern-day capital of Sokoto State and was previously the capital of the north-western states. Modern Sokoto is known for trading sheepskins, cattle hides, leather crafts (a significant export), kola nuts and goatskins.

The seat of the former Sokoto Caliphate, the city is predominantly Muslim and an important seat of Islamic learning in Nigeria. The Sultan who heads the caliphate is effectively the spiritual leader of Nigerian Muslims.

Name and etymology
The name Sokoto (which is the modern/anglicised version of the local name, Sakkwato) is of Arabic origin, representing sooq, 'market' in English. It is also known as Sakkwato, Birnin Shaihu da Bello or "Sokoto, Capital of Shaihu and Bello".

Climate
Sokoto has a hot semi-arid climate (Köppen climate classification BSh). It is located in the dry Sahel surrounded by sandy savannah and isolated hills.

With an annual average temperature of , Sokoto is one of the hottest cities in Nigeria, however the maximum daytime temperatures are generally under  most of the year, and the dryness makes the heat bearable. The warmest months are February to April, where daytime temperatures can exceed 40 °C. The highest recorded temperature is 45 °C. The rainy season is from June to October, during which showers are a daily occurrence. The showers rarely last long and are a far cry from the regular torrential showers known in many tropical regions. From late October to February, during the 'cold season', the climate is dominated by the harmattan wind blowing Sahara dust over the land. The dust dims the sunlight, thereby reducing temperatures significantly.

The region's lifeline for growing crops is the floodplains of the Sokoto-Rima river system, which are covered with rich alluvial soil. For the rest, the  crops cultivated in Sokoto includes millet, guinea corn, beans perhaps being the most abundant, followed by maize, rice, sesame, other cereals and vegetables such as: onions, tomatoes, pepper, garden egg, lettuce, and cabbage. Apart from millet, Sokoto is the major onion producer in Nigeria, in terms of vegetation, Sokoto falls within the savannah zone. This is an open tse-tse fly-free grassland suitable for cultivation of grain crops and animal husbandry. Rain starts late and ends early with mean annual rainfall ranging between 500 mm and 1,300 mm. There are two major seasons in Sokoto, namely wet and dry. The dry season starts from October, and lasts up to April in some parts and may extend to May or June in other parts. The wet season on the other hand begins in most parts of the state in May and lasts up to September, or October. The harmattan, a dry, cold and fairly dusty wind is experienced in the state between November and February. Heat is more severe in the state in March and April. But the weather in the state is always cold in the morning and hot in the afternoons, save in peak harmattan period.

The topography of the state is dominated by the Hausa plain of northern Nigeria. The vast irrigable land of the Sokoto-Rima River systems dissects the plain and provides the rich alluvial soil fit for a variety of crop cultivation in the state. There are also isolated hills and mountains scattered all over the state.

Historical development

Sokoto had been used as early as October 1804 by the Shehu Usmanu Dan Fodiyo as the venue for the meeting with Galadima, Yunfa's Vizier. Subsequently, it was used by his son Muhammad Bello as a staging post for an attack on Dufua in the spring of 1806. Bovil suggested that the area/district may have been known as Sokoto as early as the seventeenth century. In historical perspective, Sokoto was founded as a ribat (military camp or frontier) in 1809, when Shehu Usmanu was at Sifawa. It later became the capital of the caliphate after Shehu's death.

In the 1820s, Sokoto was at its peak of prosperity coinciding with the peak of its 'rulers' powers at the center of the caliphate, receiving annual tribute from all the fiefs before a long period of decline. The explorer Hugh Clapperton (1827) was highly impressed by this prosperity and its effects on the city.

Clapperton noted the importance of Sokoto's closely settled surroundings: The rivers, rather than long-distance trade in the city's economy. But  trading activities in Sokoto is presently inconsiderable, owing to the disturbed state of the surrounding country.

By the time the explorer Heinrich Barth arrived in 1853, Sokoto was thinly inhabited and greatly dilapidated. Barth in 1857 estimated the population at only 20,000–22,000, but the market was still supplied and attended, and a thriving suburb outside the wall was more animated than Sokoto itself.

Bovil aptly described Sokoto as a strong position, with steep escarpments from the east to the north-west and a small valley on the west and the south west protecting it against surprise cavalry attacks. The town dominates the broad lowland where the two rivers, Rima and Sokoto meet, being the junction of roads from Gobir in the north, Kebbi in the south and Burmi Zamfara in the east.

In the early 19th century, the town (Sokoto) was divided into wards. Such wards include Magajin Gari ward, Waziri ward, Sarkin Musulmi ward, Sarkin Adar ward, Magajin Rafi ward, and Sarkin Zamfara Ward.  At this time the wards were small and surrounded with a wall, which included the mosques of Sultan Bello and Shehu, Sultan Palace and other buildings as well as the compound of Shehu.

In 1818, the wall was extended up to the extent that it has gates that come in and out of the Birni wall. Such gates are Kofar-Kade, Kofar-Kware, Kofar-Rini, Kofar-Dundaye, Kofar-Taramniya, Kofar-Aliyu Jedo, and Kofar-Marke.

The area of the present Sokoto was the home of many empires and kingdoms of the pre-colonial western Sudan. These include the Gobir and Kebbi kingdoms as well as the world-renowned caliphate whose spiritual and political capital is the headquarters of the state.

Following the conquest of the caliphate by the British in 1903, its various components were made autonomous and joined into the government of Northern Nigeria. The northern region was thus made up of mainly parts of the Sokoto caliphate and Kanem-Bornu Empire. This continued up to January 1967 when states were created to replace regional governments by General Yakubu Gowon. Sokoto became the headquarters of the north-western state created in 1967. In 1976 following the creation of Niger state out of North Western state, Sokoto state emerged with its headquarters. Yet in Sokoto, Kebbi and Zamfara states were carved out of Sokoto, in 1991 and 1996 respectively.

Sokoto metropolis has thus been the capital of various governments since its establishment by Caliph Muhammad Bello in 1809.

People and culture
Sokoto state has a projected population of 3.7 million people based on a 2006 census made up of two ethnic groups namely, Fulani and Hausa. Sokoto town, the capital of Sokoto state, has a population of approximately 2.5 million. Apart from Fulani and Hausa, there are the Zabarmawa and Tuareg minorities in the local government border areas. All these groups speak Hausa as a common language. Fulfulde is spoken by the Fulani.

Hausa people in the state are made up of Gobirawa, Zamfarawa, Kabawa, Adarawa and Arawa. The Fulani's on the other hand are of two main groups; the town Fulani (; ) and the Nomads. The former includes the Torankawa, the clan of Shehu Usmanu Danfodiyo, Sullubawa and Zoramawa. The Torankawa are the aristocratic class since 1804.

Culturally the state is homogeneous. The people of the state are predominantly Muslim. Their mode of dress is also of Islamic origin. Two major festivals namely, Eid-el-Fitri and Eid-el-Kabir are celebrated in the state every year. The former marks the end of the Ramadan fast, while the latter features the slaughtering of rams in commemoration of an act of the Islamic  prophet Ibrahim (the Jewish patriarch Abraham).

Traditional wrestling (Kokawa) and boxing (Dambe) are the two sports enjoyed by the Hausa while the Fulani and the Sullubawa entertain themselves with Sharo and Doro respectively. Important visitors to the state are usually treated to the grand or mini durbar, an event involving the parade of heavily decorated horses and camels mounted by men in full traditional military and cultural attire.

Pollution
The public in Sokoto is at serious risk for serious health problems as a result of the airborne dust, which can cause lung conditions and increase mortality rates, particularly from cardiovascular causes.

Economic activities

Over eighty percent (80%) of the inhabitants of Sokoto practice one form of agriculture or another. They produce crops like millet, guinea corn, maize, rice, potatoes, cassava, groundnuts , beans etc.for subsistence and produce wheat, cotton and vegetables for cash. Local crafts such as blacksmithing, weaving, dyeing, carving and leather works also play an important role in the economic life of the people of Sokoto; as a result, different areas like Makera, Marina, Takalmawa and Majema became important. Sokoto is also one of the fish producing areas of the country. Thus a large number of people along the river basin engage in fishing.

Sokoto is equally endowed with natural and mineral resources. Agro allied industries using cotton, groundnut, sorghum, gum, maize, rice, wheat, sugar cane, cassava, gum Arabic and tobacco as raw materials can be established in the area. Large scale farming can also be practice in the state using irrigation water from Goronyo Dam, Lugu, Kalmalo, Wammakko and Kwakwazo lakes among others.

Mineral resources such as kaolin, gypsum, limestone, laterite, red mills, phosphate both yellow and green, shade clay, sand etc., are available in commercial quantities. Mineral based industries using these raw materials could be established in the state.

The absence of the tse-tse fly on the open grassland benefits both wild and domestic animals. Sokoto ranks second in livestock production in the country's animal population of well over eight million.

The availability of these economic potentials provides good investment opportunities, particularly in agro-allied industries such as flour mills, tomatoes processing, sugar refining, textiles, glue, tanning, fish canning, etc.

Transport
Sokoto lacks a public transport system. Transport within the city (when not by foot) is mainly by mopeds which operate as one-person taxis and sometimes tricycles transport persons from one place to the other; this allows for carriage of more than one person at a time (still at a cheap price as mopeds). Buses and taxis are infrequent and are generally used only for transport between cities.

Remarkably for an area where fewer than 2% of girls finish secondary school, an all-female garage has been established in Sokoto city to train young women on vehicle maintenance. Founded by the Nana: Girls and Women Empowerment Initiative, the garage trains 25 female apprentices with the support of the local Islamic leadership.

10 km south of Sokoto there is an international airport with regular connections to Abuja, Kano and Lagos.

Industry

In August 2008, an agreement was signed for the construction of a cement works in Sokoto, and the plant was opened in 2022.

Urbanization

Urbanization has a very long history in Hausaland. The process started when certain strategic areas of Hausaland developed from Kauyuka to Birane. Yet one of the major consequences of the jihadist was the speeding of this phenomenon not only in Hausaland but also in all areas affected by the caliphate administration. New towns sprang up and the older birane entered into a period of unprecedented growth, some as new areas of commercial activities, others as both Emirate capitals and centers of administration and commerce.

One of the aspects of urbanization in the history of the Sokoto caliphate started with the establishment of Sokoto city (the headquarters of the caliphate). In the prejihad period, the area between the Gobir Kingdom and Kebbi was the area commonly referred to as "nomad land". But with the success of the jihad led by the Shehu usmau dan Fodiyo (1804–1808) and subsequent victory of the jihadists over the rulers of Hausaland, Sokoto city (headquarters of the caliphate) was built by Muhammad Bello.
Moreover, as observed by Abdul-Razaq Shehu in his book Sakkwato Birnin Shehu), Sokoto city was designed on paper by Muhammad Bello even before it was built. Bello, son of the Sheikh, was among his father's lieutenants and war commanders. He fought the hardest and longest wars and was the architect of the caliphate Sokoto Birnin Shehu.

Sokoto city as designed by the architect Muhammad Bello consisted of all the characteristic features of any modern city including roads, bridges, market, ganuwa (fortification round centers of town) and as well as administrative and commercial centers. Among the administrative centers designed by Muhammad Bello are Kanwuri, Binanchi, Galadanci, Alkalanci, Dogarawa and so on. However, apart from the central market popularly known as Yardole, other commercial areas designed by Muhammad Bello include Makera, Madinka, Marina, Siriddawa, Takalmawa, Runji and Jirgawa. In addition, among other things no town in either pre-jihad or 19th century Hausaland could develop into an urban center without effective fortification (ganuwa). This was built with many strongpoints like Kofar Aliyu Jedo, Kofar Dundaye, Kofar Marke, Kofar Rini, Kofar Kware, and Kofar Taramniya, and this paramount development attracted many people to migrate from their locality into Sokoto city for survival.

From the above observation on how caliph Muhammad Bello designed the city of Sokoto we will see that Sokoto witnessed more immigrants with interest in blacksmithing leather works, pottery etc. For example, some of these people either engage in the business of blacksmithing or in other related business as in Makera Assada. There are people who used to travel to different parts of present Nigeria and even in neighbouring countries to buy damaged iron materials like damaged vehicles, cars, lorries, aircraft etc. iron pipes, and oil tanks in order to break them into pieces and sell them for anybody who wants to put them into use or modify them into another product.

Environmental issues

Climate change
Because Sokoto and the urban area around it is already located near a semi-arid zone experiencing desertification, the city already experiences the effects of climate change. A 2018 analysis of the city's potential impacts, predicted decreasedd agricultural output, plants growth and water scarcity in the region around the city, interfering with food security and creating income security challenges.

Notable people

Attahiru Bafarawa (Former Governor of Sokoto State)
Sir Ahmadu Bello (Sardauna of Sokoto)
Mohammed Maigari Dingyadi (Former Minister of Police Affairs Nigeria)
Shehu Shagari (Former President of Federal Republic of Nigeria)
Aminu Tambuwal (Former Speaker House of Representatives and Former Governor of Sokoto State)
Senator Aliyu Magatakarda Wamakko (Former Governor of Sokoto State)
Ahmad Aliyu, (Governor of Sokoto as of 2023)

See also

 Sokoto Caliphate
 Usman dan Fodio
 Cement in Africa
 Makera Assada

References
Citations

Sources

 Abubakar, S. Aspect of Urban Phenomenon, Sokoto and its hinterland, 1950.
 Crowder, M. The Story of Nigeria, London, 1962.
 Bovil, E.W. The Golden Trade of the Moors, London,1963.
 Johston, H.A.S. The Fulani Empire of Sokoto, London, 1968.
 Balogun, I.A.B. Life and Works of Uthman Danfodiyo, Ibadan 1981.
 Sokoto State Government Dairy 2002, Ministry of Information, Youth, Sports and Culture, Sokoto.
 Jibril, Y.H. Philosophy among the Sokoto Scholars, Benchmark Publishers, Kano Nigeria, 2004.

 Mary Wren Bivins. Telling Stories, Making Histories: Women, Words, and Islam in Nineteenth-Century Hausaland and the Sokoto Caliphate (Portsmouth, NH, Heinemann, 2007) (Social History of Africa).
 Tsoho U.H. Growth and History of the establishment of Makera Assada in Sokoto Metropolis to the year 2007/2008 B.A project, History Department, Usmanu Danfodiyo University Sokoto.
 Boyi, U.M. Tanziynul Waraqat, Hausa Translation of Abdullahi ibn Fodiyo work.

External links

 http://www.uq.net.au/~zzhsoszy/states/nigeria/sokoto.html
 https://web.archive.org/web/20111006001057/http://www.tourismroi.com/InteriorInvest.aspx?id=31008

Sokoto Caliphate
Populated places in Sokoto State
State capitals in Nigeria
Rima River
Sokoto River
Cities in Nigeria

Sokoto


Daniel Georg Neugeboren (n. 21 septembrie 1759, Sibiu – d. 21 februarie 1822, Biertan) a fost din 1806 până în 1822 superintendent al Bisericii Evanghelice de Confesiune Augustană din Transilvania ("episcop al sașilor"). A fost tatăl paleontologului Johann Ludwig Neugeboren.

Viața
Neugeboren a studiat teologia și istoria la Universitatea din Leipzig. După absolvirea facultății s-a întors la Sibiu, unde a activat ca profesor, apoi ca director al Gimnaziului Evanghelic (în prezent Liceul Brukenthal).

Ca adept al iluminismului german (Aufklärung), a început în anul 1790 editarea revistei Siebenbürgische Quartalschrift. După 1799 s-a implicat direct în pastorația evanghelică, iar în anul 1805 a devenit pastor al orașului Sebeșul Săsesc, unde s-a și căsătorit.

În anul 1806 a fost numit în funcția de superintendent (episcop) al Bisericii Evanghelice din Transilvania. Auch in diesem Amt versuchte er, aufklärerische Ideen zu verwirklichen. Er begann, das Schulsystem seiner Heimat Siebenbürgen neu zu gestalten und vereinheitlichte (erneuerte) die Verwaltung der siebenbürgischen Kirche. Das Wichtigste war dabei wohl eine überarbeitete Visitationsordnung, welche Neugeboren 1817 vorlegte.

Note

Vezi și
Lista episcopilor evanghelici de confesiune augustană ai Transilvaniei

Nașteri în 1759
Nașteri pe 21 septembrie
Decese în 1822
Decese pe 21 februarie
Decese în județul Sibiu
Episcopi luterani germani
Iluminism
Iluminism românesc
Sași transilvăneni
Sibieni

Daniel Georg Neugeboren


Sir Charles Benedict Ainslie, mai cunoscut ca Ben Ainslie (n. 5 februarie 1977, Macclesfield, Cheshire) este un iahtman britanic, cel mai medaliat navigator la Jocurile Olimpice. A cucerit patru medalii de aur și o medalie de argint din cinci participări succesive de la Atlanta 1996 până la Londra 2012.

Carieră
S-a născut într-o familie pasionată de iahting. S-a apucat de acest sport la vârsta de opt ani în Cornwall, în sud-vestul Angliei. Prima sa competiție internațională a fost Campionatul Mondial de Iahting din 1989, clasa Optimist, unde s-a clasat pe locul 37. La 16 ani a devenit campion mondial în clasa de dinghi individual Laser Radial.

Trei ani mai târziu și-a făcut debutul olimpic la Atlanta 1996, cucerind medalia de argint în clasa Laser. La Sydney 2000 a obținut aurul în aceeași clasă. În vederea Atena 2004, a luat 15 kg pentru a schimba clasa, optând pentru clasa mai mare Finn. Pariul a reușit: în această nouă clasă a obținut un al doilea titlu olimpic. La Atena 2008 și-a repetat performanța, ceea ce l-a făcut pe francezul Guillaume Florent, laureat cu bronz, să îl compare cu "Mike Tyson la apogeul său". Astfel a devenit al doilea iahtman, după danezul Paul Elvstrøm, care a cucerit trei medalii de aur olimpice la rând.

La Londra 2012 a fost ales pentru a începe ștafeta torței olimpice în Marea Britanie. A câștigat din nou la clasa Finn, devenind cel mai medaliat iahtman olimpic din toate timpuri. Este și cel de-al patrulea mai decorat sportiv britanic, după ciclistul Chris Hoy, canotorul Steve Redgrave și ciclistul Bradley Wigins.

Note

Legături externe
  Ben Ainslie la olympic.org

Iahtmani britanici
Navigatori la Jocurile Olimpice de vară din 1996
Navigatori la Jocurile Olimpice de vară din 2000
Navigatori la Jocurile Olimpice de vară din 2004
Navigatori la Jocurile Olimpice de vară din 2008
Navigatori la Jocurile Olimpice de vară din 2012
Medaliați olimpici cu aur britanici
Medaliați olimpici cu argint britanici

Ben Ainslie


An Hypolytrum supervacuum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Baron Clarke. An Hypolytrum supervacuum in nahilalakip ha genus nga Hypolytrum, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hypolytrum

Hypolytrum supervacuum


Sorin Mihai Cîmpeanu ()  un politician român, senator, fost ministrul al Educației în guvernele Florin Cîțu, Nicolae Ciucă și Victor Ponta și prim-ministru interimar pentru 12 zile în noiembrie 2015.

Biografie

Educație
Cîmpeanu a absolvit Colegiul Național "Sf. Sava" din București în 1986, apoi Facultatea de Îmbunătățiri Funciare și Ingineria Mediului din cadrul Universității de Științe Agronomice și Medicină Veterinară (USAMV) din București în 1991. În anul 2000 și-a susținut doctoratul în cadrul aceleiași facultăți.

Activitate profesională
Cîmpeanu a fost inginer proiectant la Institutul de Studii și Proiectări pentru Îmbunătățiri Funciare din 1991 până în 1992 și coordonator al Centrului Experimental Periș-Ilfov, din cadrul USAMV între 1992 și 1999. După obținerea titlului de doctor în anul 2000, Cîmpeanu a devenit conferențiar în cadrul USAMV în anul 2001 și profesor în anul 2006. A fost prodecan al Facultății de Îmbunătățiri Funciare și Ingineria Mediului din cadrul USAMV între 2004 și 2008, decan din 2008 până în 2012, ajungând, într-un final, rector în 2012. Această funcție o ocupă până în decembrie 2014.

Cîmpeanu este, din 2012, membru corespondent al Academiei de Științe Tehnice din România, membru corespondent al Academiei de Științe Agricole și Silvice și secretar general al Consiliului Național de Atestarea Titlurilor, Diplomelor și Certificatelor Universitare, iar din 2013, președinte al Consiliul Național al Rectorilor din România.

Activitate politică
Sorin Cîmpeanu a fost ministru al Educației în Guvernul Ponta (4) între 17 decembrie 2014 și 17 noiembrie 2015. Ulterior, Cîmpeanu a obținut un mandat de deputat în circumscripția București din partea Partidului Alianța Liberalilor și Democraților (ALDE), în urma alegerilor parlamentare din 2016. În 2017 a părăsit ALDE și a co-fondat partidul Pro România împreună cu fostul prim-ministru, Victor Ponta. În urma unor neînțelegeri cu acesta, în decembrie 2019 părăsește Pro România, iar în ianuarie 2020 se alătură Partidului Național Liberal. Pe listele acestuia, obține un mandat de senator în circumscripția București la alegerile parlamentare din 2020 și este numit ministru al educației în Guvernul Florin Cîțu.

Ministru al Educației în Guvernul Ponta

Sorin Cîmpeanu, susținut de Partidul Conservator, a fost numit ministru al Educației în Guvernul Ponta (4) la 17 decembrie 2014. Acesta a devenit ministru al Educației după ce fostul președinte PC, Daniel Constantin, a renunțat la funcția de vicepremier și a cerut în schimb acest portofoliu, ocupat până atunci de Remus Pricopie, ministru susținut de PSD. În timpul mandatului său, acesta a fost implicat în mai multe controverse legate de plagiatul tezelor de doctorat ale prim-ministrului Victor Ponta și ministrului Afacerilor Interne, Gabriel Oprea.

Prim-ministru interimar
Pe 5 noiembrie 2015, Sorin Cîmpeanu a fost desemnat premier interimar de președintele Klaus Iohannis. Numirea lui a venit ca urmare a demisiei lui Victor Ponta după protestele de stradă care au urmat incendiul din clubul Colectiv. Ulterior, pe 9 noiembrie, președintele a semnat decretul de numire a lui Cîmpeanu în funcțiile de viceprim-ministru și ministru de Interne interimar, după demisia lui Gabriel Oprea.

Ministru al Educației în Guvernul Cîțu

În urma alegerilor parlamentare din 2020 și alcătuirii coaliției de guvernare, formată din PNL, Alianța USR-PLUS și UDMR, Cîmpeanu a fost desemnat ministru al educației în Guvernul Florin Cîțu, fiind a doua oară când ocupă această funcție. Din cauza problemelor de integritate, numirea sa a fost contestată atât de societatea civilă, cât și de către partenerii PNL în coaliția de guvernare.

Controverse

Scandalul plagiatelor

La data de 29 decembrie 2014, la 12 zile după învestirea sa ca ministru al educației în Guvernul Victor Ponta (4), Cîmpeanu a inițiat controversata Ordonanță de urgență 94/2014, supranumită "ordonanța amnistierii plagiatorilor". Ordonanța ar fi permis oricui poseda o diplomă de studiu de la o unitate de învățământ din România să renunțe la ea prin cerere. În contextul în care prim-ministrul de atunci, Victor Ponta, era acuzat de plagiat în teza sa de doctorat, ordonanța semnată de Cîmpeanu a fost privită ca o metodă de a-l ajuta pe Ponta să încheie subit scandalul plagiatului prin renunțarea la titlul de doctor. Ulterior, parlamentul a votat în favoarea abrogării ordonanței 94/2014, aceasta nefiind publicată în Monitorul Oficial.

În vara anului 2015, Gabriel Oprea, ministrul de interne din Guvernul Victor Ponta (4), a fost și el acuzat că ar fi plagiat părți din teza de doctorat. Pe 8 iulie 2015, Consiliul de Etica al Ministerului Educației condus de Sorin Cîmpeanu, a emis un comunicat care infirma suspiciunea de plagiat, deși o comisie a Universității din București dovedise deja că Oprea copiase integral zeci de pagini din lucrare. Lui Gabriel Oprea i-a fost retras titlul de doctor în 2016, după ce analiza efectuată de Consiliului Național de Atestarea Titlurilor, Diplomelor și Certificatelor Universitare a stabilit că acesta a copiat integral mai multe secțiuni ale tezei din surse pe care nu le-a citat.

În septembrie 2022 este acuzat că a preluat o serie de capitole scrise de alți autori pe care le-a republicat sub propriul nume. Cîmpeanu a răspuns acestor acuzații susținând că acestea au ca scop blocarea adoptării legilor educației.

Integritate

Cîmpeanu a fost acuzat de lipsă de integritate din cauza schimbării repetate a afilierii politice. Cîmpeanu a fost inițial susținut de către Partidul Conservator, condus de către omul de afaceri și mogulul media, Dan Voiculescu. Din 2015 până în 2017, Cîmpeanu a fost membru al partidului de centru-dreapta, ALDE, condus de către Călin Popescu-Tăriceanu, politician acuzat de corupție și urmărit penal în urma unei anchete DNA. În 2017 fondează un partid de centru-stânga, PRO România Social Liberal, alături de Victor Ponta, alt politician cu probleme de integritate. În noiembrie 2019, în perioada în care era membru al Camerei Deputaților, Cîmpeanu a votat în favoarea învestirii Guvernului Ludovic Orban (2) și, la scurt timp, părăsește PRO România și se alătura Partidului Național Liberal.

Premii și distincții
În anul 2002, a primit Premiul "In Hoc Signo Vinces", acordat pentru activitatea de cercetare de către Consiliul Național al Cercetării Științifice. Președinția României i-a oferit Medalia "Meritul pentru Învățământ" în anul 2004 și Ordinul Național "Steaua României" în grad de Cavaler în anul 2019.

Sorin Cîmpeanu a primit titlul de doctor honoris causa din partea mai multor universități românești: Universitatea Tehnică "Gheorghe Asachi" din Iași (2014), Universitatea de Științe Agronomice și Medicină Veterinară din București (2015), Universitatea din Craiova (2017), Academia Forțelor Terestre "Nicolae Bălcescu" din Sibiu (2018), Universitatea "Ovidius" din Constanța (2018), Academia de Studii Economice din București (2018), și Universitatea de Științe Agricole și Medicină Veterinară din Cluj-Napoca (2018).

La 18 iunie 2021 a fost decorat cu Ordinul Palmes académiques în grad de Comandor, decorația fiindu-i înmânată de către ambasadoarea Franței la București, Laurence Auer.

Note

Nașteri în 1968
Nașteri pe 18 aprilie
Comandori ai Palmelor Academice
Deputați români 2016-2020
Doctorate onorifice conferite de Universitatea "Ovidius" din Constanța
Guvernul Ciucă
Guvernul Cîțu
Membri ai Partidului Alianța Liberalilor și Democraților
Membri ai Partidului Național Liberal
Membri ai PRO România
Miniștri ai educației români
Politicieni români în viață
Prim-miniștrii României
Senatori români 2020-2024

Sorin Cîmpeanu


Erika Kornélia Szeles née le  à Budapest (Hongrie) et morte le  à Budapest, était une adolescente hongroise qui a participé à la révolution de 1956.

Résistante et Infirmière de la Croix-Rouge, Erika Kornélia Szeles est morte au combat contre les troupes soviétiques.
Grâce à la photo du photographe danois Wagn Hansen, son image a fait la couverture de plusieurs magazines européens et elle est devenue un symbole international de la révolution.

Dans la Hongrie contemporaine, elle est considérée comme une héroïne et une martyre de la révolution.

Biographie

Enfance
Erika Kornélia Szeles est née le  à Budapest (Hongrie). Elle issue d'une famille d'origine juive communiste ; sa mère fut Noémi Blumenfeld (1911-1990) et son père fut Sándor Schlesinger (1898-1944). Sa mère travaillait pour une entreprise en tant que dactylo. Le père d'Erika est décédé en 1944, les circonstances exactes de sa mort ne sont pas claires. Selon certaines sources, il est mort dans un camp de concentration nazi. Selon d'autres sources, il est mort de faim dans un ghetto de Budapest. Dès l'âge de trois ans, sa mère élève seule sa fille dans une triple colocation.

Erika Szeles a étudié à l'école de restauration Jozef Dobos à Pest. Dès l'âge de quatorze ans, elle travaille comme commis de cuisine dans un restaurant de l'hôtel Béke. Naomi Selesh (Blumenfeld), la mère d'Erika, était une fervente communiste. Cependant, sous l'influence d'amis, l'adolescente est devenue obsédée par les opinions anticommunistes.

Participation au soulèvement et mort

Lors des événements de 1956, Erika a rejoint le mouvement de jeunesse anti-communiste. . . Elle a rapidement maîtrisé la mitrailleuse, a participé à des batailles avec l'armée soviétique à Budapest.

Le 1er novembre 1956, le photojournaliste danois Wagn Hansen a pris une photo d'Erika arme à la main. .

. Le 14 novembre, elle est enterrée au cimetière de Kerepesh. En 1990, sa mère est enterrée à côté d'elle.

L'histoire de la photographie d'Erika
La photo a été prise par un photographe danois, Vagn Hansen, , alors âgée de 15 ans, vêtue d'une veste en coton et de bottes en caoutchouc avec une mitraillette russe à la main.
La diffusion de son image dans plusieurs magazines européens, a fait d'Erika l'un des symboles du soulèvement hongrois de 1956.

Aujourd'hui, l'image d'Erika Szeles est souvent mise en contraste avec celle de l'extrême droite hongroise contemporaine (dont le parti Jobbik), qui justifie leur antisémitisme en évoquant le rôle des juifs sous le régime de Mátyás Rákosi.

En raison de l'apparition d'Erika sur la photographie de Hansen, d'une mitrailleuse PPSH et de la poignée d'un pistolet Tokarev TT visible depuis la poitrine, l'anticommuniste hongrois est souvent confondu avec la guérilla soviétique.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Forradalom ünnepe, fête de la révolution
 Gars de Pest

Naissance en janvier 1941
Naissance à Budapest
Décès en novembre 1956
Décès à Budapest
Décès à  15 ans

Erika Kornélia Szeles


Kotone Furukawa est une actrice japonaise.

Biographie
Danseuse classique depuis l'enfance, elle fréquenta des clubs théâtre du collège à l'université. C'est Umibe no Sei to Shi, un film avec Hikari Mitsushima qui lui donna envie de devenir actrice : elle candidata à l'agence qui la représentait (Humanité), qui la prit sous son aile. Pendant la pandémie de Covid-19, le film Call Me by Your Name lui redonna foi en l'humanité.

Filmographie sélective
 2019 : 12 Suicidal Teens de Yukihiko Tsutsumi
 2021 : Contes du hasard et autres fantaisies de Ryūsuke Hamaguchi

Références

Liens externes

Naissance en octobre 1996
Naissance dans la préfecture de Kanagawa
Actrice japonaise de cinéma
Étudiant de l'université Rikkyō

Kotone Furukawa


Francesco Ottavio Magnocavalli, comte de Varengo (né le  à Casale Monferrato – mort le ), est un architecte et poète italien.

Biographie
Francesco Ottavio Magnocavalli naquit à Casale Monferrato le 2 février 1707. Après avoir reçu les premiers principes des belles-lettres dans sa patrie, il fut envoyé par ses parents au Collège royal de Parme, et s'y fit distinguer par ses progrès dans les sciences et dans la poésie. De retour dans sa patrie, il contribua puissamment par son exemple à délivrer la littérature italienne de ces faux-brillants que les partisans du goût des Seicentisti avaient également introduits dans cette partie de l'Italie. A l'âge de trente ans, il commença à s'appliquer à l'architecture et sut introduire dans sa patrie la manière grande et simple des Romains et de Palladio. Au milieu de ses études, il ne négligeait point la culture des lettres et surtout de la poésie. Plein de verve et d'énergie, doué des sentiments les plus nobles et les plus élevés, il obtint sur le Parnasse italien une place distinguée ; et dans le genre de la tragédie, il fut sinon un émule, du moins un précurseur d'Alfieri, et l'un des premiers Italiens qui, avant ce grand tragique, ont mérité de se faire un nom dans cette partie si difficile de la littérature. Sa tragédie de Corradin, marquis de Montferrat, représentée d'abord à Parme, puis dans presque toutes les villes d'Italie, obtint un tel succès, qu'on la mit en pantomime, afin de pouvoir la jouer sur les théâtres même qui manquaient d'acteurs capables de la représenter. Parvenu à l'âge de soixante-dix-sept ans, il se chargea d'un cours d'observations météorologiques, qui furent insérées dans le Journal météorologique qui prit naissance à cette époque à Turin ; et il s'appliqua pendant plusieurs années à ce travail, avec autant de savoir et de persévérance que s'il en eût fait l'étude constante de sa vie.

Œuvres
Francesco Ottavio Magnocavalli avait écrit sur l'architecture plusieurs traités qui font honneur à ses connaissances, mais qui sont restés inédits. Ce sont des dissertations :

 sur le théâtre olympique de Vicence ;
 sur l'harmonie des proportions moyennes ;
 sur le beau réel de l'architecture ;
 sur la construction des voûtes, etc. ;
 enfin plusieurs autres Mémoires sur le véritable goût des ornements.

On n'a publié de ces ouvrages que sa Dissertation critique sur le nouveau théâtre que l'on propose de construire à Casal, et ses tragédies :

 Corradin, marquis de Montferrat ;
 Roxane ;
 Sophonisbe.

Notes et références

Liens externes

Architecte italien du XVIIIe siècle
Poète italien du XVIIIe siècle

Francesco Ottavio Magnocavalli


Uma crise da meia-idade política é um ponto de virada ou um divisor de águas nas condições favoráveis de uma entidade de governança, como um império, nação, facção, partido político ou aliança internacional. O conceito foi desenvolvido pela primeira vez pelo pensador árabe Ibne Caldune (1332-1406), que comparou o declínio de um indivíduo após atingir a idade de quarenta anos, com o declínio sedentário que ocorre em uma dinastia. Mais recentemente, o cientista político Joshua S. Goldstein usou o conceito (em inglês, political midlife crisis) em seu livro de 1988, Long Cycles: Prosperity and War in the Modern Age (Ciclos longos: prosperidade e guerra na era moderna).

Uma crise de meia-idade política ocorre após uma prolongada era de ouro de expansionismo, otimismo, progresso econômico, conquista ou outro sucesso, e normalmente apresenta ataques ou ameaças a uma potência rival. Os ataques são vigorosamente opostos, terminando em impasse ou derrota.

A "crise da meia-idade política" é paralela à "crise da meia-idade" na identidade e autoconfiança de uma pessoa de meia-idade, causada pelo envelhecimento da pessoa, mortalidade e quaisquer deficiências percebidas nas realizações da vida. A crise da meia-idade política aplica os conceitos de "organismo social" e o "corpo político", que vê toda uma sociedade humana como uma espécie de superorganismo único.

História do conceito
Ibne Caldune, no Muqaddimah (1377), apresentou uma teoria geral da ascensão e queda dos regimes. Um conquistador implacável com uma "atitude desértica" (ascética) estabelece uma nova dinastia. Ao longo de alguns anos, a autoridade real e asabiyyah (coesão social) permitem "expansão ao limite". Então, como na vida de um indivíduo, chega-se a um ponto de virada. De acordo com Caldune, quando um homem chega aos quarenta, ele naturalmente para de crescer e depois começa a declinar.

O mesmo acontece com a cultura de uma civilização sedentária.  A nova cultura sedentária da dinastia promove o amor ao luxo e ao gosto pela riqueza. As pessoas ficam sobrecarregadas de impostos e adquirem um "hábito de subserviência".  Seus governantes subvertem os direitos de propriedade e se tornam fracos, desonestos e divididos. Finalmente, depois de três gerações - equivalente a uma vida humana - a dinastia torna-se "senil e coercitiva". Pode seguir-se uma final "demonstração de poder brilhantemente ardente",  mas o colapso da dinastia é inevitável. Uma nova dinastia assume, e o ciclo continua. Ibne Caldune diz: "Esta senilidade é uma doença crônica que não pode ser curada, porque é algo natural".

Em 1988, Joshua S Goldstein avançou o conceito da crise da meia-idade política em seu livro sobre "teoria do ciclo longo: prosperidade e guerra na era moderna oferece quatro exemplos do processo:

 O Império Britânico e a Guerra da Crimeia (1853-1856): Um século após o surgimento da Revolução Industrial na Grã-Bretanha, e após o subsequente boom ferroviário de 1815-1853, a Grã-Bretanha, na Guerra da Crimeia , declarou guerra ao Império Russo , que foi percebido como uma ameaça à Índia britânica e às rotas comerciais do Mediterrâneo oriental para o subcontinente indiano . A Guerra da Crimeia destacou o mau estado do exército britânico , que foi então abordado, e a Grã-Bretanha concentrou-se na expansão colonial e não participou mais das guerras europeias até a eclosão da Primeira Guerra Mundialem 1914.
 O Império Alemão e a Primeira Guerra Mundial (1914–1918): Sob o chanceler Otto von Bismarck , a Alemanha havia sido unificada entre 1864 e 1871, e então tinha visto 40 anos de rápida expansão industrial, militar e colonial. Em 1914, o Plano Schlieffen para conquistar a França em oito semanas deveria ter sido seguido pela subjugação do Império Russo, deixando a Alemanha como mestre da Mitteleuropa (Europa Central). No evento, França, Grã- Bretanha, Rússia e Estados Unidos lutaram contra a Alemanha até a paralisação, a derrota e um humilhante acordo de paz em Versalhes (1919) e o estabelecimento da instável República de Weimar da Alemanha (1919-33), em um prelúdio da Segunda Guerra Mundial.
 A União Soviética e a Crise dos Mísseis de Cuba (1962): A União Soviética se industrializou rapidamente sob Joseph Stalin e, após a Segunda Guerra Mundial, tornou-se uma superpotência nuclear rival dos Estados Unidos . Em 1962, o primeiro-ministro soviético Nikita Khrushchev , com a intenção de garantir a paridade estratégica com os Estados Unidos, secretamente, com o apoio de Fidel Castro , enviou mísseis nucleares para a Cuba de Castro , a 70 milhas do estado americano da Flórida. O Presidente dos EUA John F. Kennedy determinou o bloqueio (o termo "quarentena" sendo usado porque um bloqueio é um ato de guerra), a ilha de Cuba e negociou a remoção dos mísseis soviéticos de Cuba (em troca da posterior remoção dos mísseis americanos da Turquia).
 Os Estados Unidos e a Guerra do Vietnã (1955-1975): Durante a Segunda Guerra Mundial e o período pós-guerra que se seguiu, os Estados Unidos expandiram muito suas capacidades e indústrias militares. Depois que a França, apoiada financeiramente pelos EUA, foi derrotada no Vietnã em 1954 e esse país foi temporariamente dividido em Vietnã do Norte e do Sul sob os Acordos de Genebra de 1954  e quando a guerra irrompeu entre o Norte e o Sul, após a recusa do presidente do Vietnã do Sul, Ngo Dinh Diem, em permitir eleições em todo o Vietnã em 1956, conforme estipulado nos Acordos de Genebra, o partido ideologicamente anticomunista. Os Estados Unidos apoiaram o Vietnã do Sul com material em uma guerra por procuração da Guerra Fria e, aos poucos, se permitiram ser atraídos para a luta perdida do Vietnã do Sul contra o Vietnã do Norte comunista e os vietcongues atuando no Vietnã do Sul. Em última análise, após a derrota do Vietnã do Sul e dos Estados Unidos, a crença do governo dos EUA de que a derrota do Vietnã do Sul resultaria em todos os remanescentes do Sudeste Asiático "tornando-se comunistas" (como proclamado pela " teoria do dominó" dos EUA ), provou ser errônea.

Após os ataques da Al Qaeda aos Estados Unidos em 11 de setembro de 2001, e as subsequentes guerras inconclusivas dos Estados Unidos no Afeganistão (2001–2021) e no Iraque (2003–2011) , iniciadas pelo presidente dos EUA George W. Bush, Professor Gary Weaver e seu co-autor Adam Mendelson, escrevendo em 2008, citou uma pesquisa com 109 historiadores, 99% dos quais classificaram Bush como um "fracasso" como presidente, dois terços classificando-o como o "pior de todos os tempos". Weaver e Mendelson escreveram que os Estados Unidos estavam em sua "infância" antes de 1898; em sua "adolescência", 1898-1945; em "jovem idade adulta", 1945-1991; em "idade adulta", 1991-2001. Weaver e Mendelson, a partir de sua perspectiva de 2008, anteciparam que os traumas da presidência de George W. Bush iriam "temperar [os Estados Unidos] com nova força, sabedoria e maturidade", permitindo-lhes avançar dessa crise da meia-idade política.

A crise da dívida europeia (2009-presente) foi chamada de crise da meia-idade da União Europeia em artigos de Gideon Rachman, Roland Benedikter e Natalie Nougayrède.

Outros exemplos
Leo Tolstoy, em Guerra e Paz, escreveu sobre a invasão francesa da Rússia em 1812: "Qual é a causa desse movimento que levou o exército francês de Paris a Moscou e depois de volta a Paris? força... a vida inconsciente do enxame da humanidade." A decisão francesa de invadir a Rússia em 1812 tinha a intenção de garantir uma aliança franco-russa que então conquistaria a Índia, mas terminou em uma derrota e no exílio de Bonaparte - levando Stanley Michalak a escrever que "Em 1812 Napoleão falhou com o supremo teste de política de poder - saber quando parar."

O massacre de Amritsar em 1919 na Índia colonial marcou um ponto de virada para o movimento de independência da Índia, pois muitos indianos que até então apoiavam o domínio colonial mudaram de ideia com desgosto. Da mesma forma, o massacre de Sharpeville em 1960 na África do Sul da era do apartheid trouxe um estado de emergência e levou o Congresso Nacional Africano à clandestinidade e à luta armada.

A derrota do Egito na Guerra dos Seis Dias com Israel em 1967 foi um ponto de virada política para o presidente do Egito, Gamal Abdel Nasser e para a causa árabe. Nasser imediatamente ofereceu sua renúncia e morreu três anos depois; a causa do nacionalismo árabe nunca se recuperou. Mark Katz  descreve o evento como uma "crise de confiança da qual [o Egito] nunca se recuperou".

Um artigo da Economist foi um dos primeiros a reconhecer a natureza da crise de crédito de 2007-08. Beáta Farkas vê a crise do Euro como outro ponto de virada financeira.

Na Índia, o partido BJP supostamente sofreu uma crise de meia-idade nos últimos anos, enquanto em Bangladesh uma crise de meia-idade supostamente ocorreu após um controverso julgamento de 2012.

Segundo o professor Tom Nicholls, Vladimir Putin levou a Rússia à "mais perigosa" crise de meia-idade dos últimos tempos.

Nações em risco
The Economist diz que é uma "questão de quando, não se, problemas reais atingirão a China ". O país está se aproximando dos limites de seu potencial de poder e crescimento, tendo em 2010 atingido o ponto de virada de Lewis, um indicador de escassez de mão de obra.

Referências

História
Geopolítica

Crise da meia-idade política


Die eb Elektrische Bahnen - Elektrotechnik im Verkehrswesen ist eine seit 1903 erscheinende technisch-wissenschaftliche Eisenbahn-Fachzeitschrift zu den Themen elektrischer Zugverkehr und Bahnstromversorgung, Energieerzeugung- und übertragung sowie zum Gesamtsystem Elektrische Bahn. Das Magazin erscheint mit einer Druckauflage von 1.300 Exemplaren.

Jährlich erscheinen zehn Ausgaben, bei je einer Doppelausgabe im Januar/Februar und April/Mai oder August/September (je nach Hauptmesse/-veranstaltung des Jahres).

Geschichte
Die Zeitschrift wurde 1903 als "Elektrische Bahnen: Zeitschrift für das gesamte elektrische Beförderungswesen" gegründet. Über die Jahre änderte sich der Titel mehrmals. So hieß sie 1907 bis 1922 "Elektrische Kraftbetriebe und Bahnen – Zeitschrift für das Gesamte Anwendungsgebiet elektrischer Triebkraft". Ab 1925 kehrte man zum Titel "Elektrische Bahnen" mit wechselnden Untertiteln zurück.

Im Jahr 1944 wurde die Zeitschrift vorläufig eingestellt und ab 1950 wieder herausgegeben. Der Herausgeberkreis der Zeitschrift setzt sich aus Professoren für elektrische Verkehrssysteme, leitenden Mitarbeitern von Eisenbahnfahrzeugherstellern und Bahnunternehmen zusammen.

Einmal jährlich erscheint die internationale Ausgabe in englischer Sprache. Darüber hinaus ist die Elektrische Bahnen (eb) Mitveranstalter der acrps-Konferenz, einer seit 2003 im Zweijahresrhythmus in Leipzig durchgeführten und weltweit die größte ihrer Art speziell zum Thema AC-Bahnenergieversorgung stattfindenden Branchen-Veranstaltung.

Neben der Fachzeitschrift werden im Portfolio der eb auch Fachbücher zum Gesamtsystem Elektrische Bahnen angeboten. Ab September 2016 erschien die eb Elektrische Bahnen im Verlag ITM InnoTech Medien GmbH in Augsburg.

Im Oktober 2017 teilte der ITM-Innotech-Verlag dem Herausgeber mit, dass die Zeitschrift nicht mehr weitergeführt und verkauft werden solle. Die Rechte wurden an Georg-Siemens-Verlag verkauft, bei dem die Zeitschrift seit Heft 1/2018 erscheint.

Weblinks
 Homepage von eb Elektrische Bahnen
 Homepage von ITM InnoTech Medien GmbH (Verlag)

Einzelnachweise

Bahn-Fachzeitschrift
Verkehrsfachzeitschrift (Deutschland)
Ersterscheinung 1903
Deutschsprachige Monatszeitschrift

Elektrische Bahnen (Zeitschrift)


Khyal, auch Khayal, Kheyal, , , ist der beliebteste klassische Gesangs- und Instrumentalstil der nordindischen Musik. Das Wort khyal stammt ursprünglich aus dem Arabischen () und wurde im Zuge der Übernahme des Persischen als Hof- und Kanzleisprache der Mogulherrscher in dessen etwas abweichender Aussprache nach Indien transportiert. Im Unterschied zum älteren strengeren Dhrupad-Stil erlaubt der im 18. Jahrhundert popularisierte Khyal dem Musiker größere Freiheiten, er wirkt fließender und eleganter.

Geschichte
Es gibt alte Volksliedformen und in Rajasthan ein Volksschauspiel, die als Khyal bezeichnet werden. Der Ursprung des Stils ist unklar, muslimische Einwanderer aus Persien oder Zentralasien könnten ältere indische Formen aufgegriffen und mit dem religiösen Gesangsstil Qawwali vermischt haben. Als möglicher Urheber wird Amir Chosrau (1253–1325) genannt. Es entwickelten sich zwei Stilrichtungen dieser muslimischen Gesänge: im 14. Jahrhundert die religiösen qaval-gharana des Amir Chosrau und die eher weltlichen kalavanta-gharana von Baiju Bavra und Brj Chand, die im 16. Jahrhundert Schüler von Swami Haridasa und Suradasa (Surdas) waren. Ein weiterer Einfluss könnten die pachda gewesen sein, auf Hindustani von Frauen gesungene Liebeslieder. Manche Autoren lehnen den persischen Einfluss gänzlich ab; der Sanskritgelehrte Jaideva Singh (1893–1986) führte den ornamentalen Gesangsstil auf sadharana giti ("allgemeiner Stil des Gesangs") zurück, einen Begriff in Bharata Munis um die Zeitenwende verfassten Natyashastra. Seine klassische Prägung erhielt der Khyal von Niyamat Khan (genannt Sadarang) und seinem Neffen Firoz Khan (genannt Adarang), Musikern am Hof des Mogulherrschers Muhammad Shah (reg. 1719–1748). Vermutlich nicht vor dem 18. Jahrhundert entstand die Einteilung der Musik in Stilrichtungen, die von verschiedenen Gharanas (Musiktraditionen) repräsentiert werden.

Form
Die Textgattung Khyal handelt von Liebe, der Gottesliebe (Bhakti) in Verbindung mit den Abenteuern Krishnas oder von der Verehrung heiliger Muslime. Der musikalische Stil gehört in der klassischen indischen Musik zu nibaddha sangita (nibaddha, sanskrit "festgelegt, eingezwängt", sangita, "Musik"), einer geschlossenen Form, bei der ein poetischer Text (pada), eine Tonfolge (raga) und ein Rhythmusmuster (tala) auf eine bestimmte Art miteinander verbunden ist. Das frei improvisierte Vorspiel zu Beginn von Khyal oder Dhrupad heißt anibaddha. Zu den nibbaddha sangitas der nordindischen Musik zählen neben dem Khyal der Dhrupad, der im 15. oder 16. Jahrhundert seine heutige Form erhielt, der leichte lyrische Stil Thumri und Tappa, ein Ende des 18. Jahrhunderts entwickelter klassischer Stil.

Ein Khyal beginnt mit einem Alap, in dem der Raga vorgestellt und bedeutungslose Tonsilben (tanas) zur Verzierung der Melodie gesungen werden. Es folgen die beiden festgelegten Teile des Khyal sthayi ("stabil",auch asthayi) und antara. Im ersten Teil bewegen sich die Melodieformen in den unteren und mittleren Stimmlagen und enden in derselben Phrase. Den folgenden antara trägt der Sänger in einer höheren Stimmlage vor.

Zwei Arten von Khyal werden unterschieden: der große langsame bada khyal, auch vilambit khyal oder dhima khyal (dhima, "langsam"), der mit dem Dhrupad verwandt ist, und der kleine Khyal, chhota khyal oder drut khyal (drut, "schnell"), der meist nach dem langsamen Khyal gespielt wird.

Der Sänger wird häufig melodisch von der Streichlaute sarangi oder einem Harmonium unterstützt, für den Rhythmus sorgt das Kesseltrommelpaar tabla. Manche Sänger spielen nebenbei die Kastenzither swarmandal. Instrumentale Khyals werden meist auf der Langhalslaute sitar gespielt.

Literatur
 Alain Daniélou: Einführung in die indische Musik. Heinrichshofen's Verlag, Wilhelmshaven 1982, S. 86f
 Bigamudre Chaitanya Deva: An Introduction to Indian Music. Publications Division, Ministry of Information and Broadcasting, Government of India, Neu-Delhi 1981, S. 38–42
 Stichwort: Khayāl. In: Late Pandit Nikhil Ghosh (Hrsg.): The Oxford Encyclopaedia of the Music of India. Saṅgīt Mahābhāratī. Vol.  (U–O) Oxford University Press, Neu-Delhi 2011, S. 551–553
 Wim Van Der Meer: Hindustani Music in the 20th Century. Martinus Nijhoff Publishers, Den Haag 1980
 Solveig M. McIntosh: Gamaka and Alamkara: concepts of vocal ornamentation with reference to Bara Khayal. (Dissertation) City University London, 1993
 Emmie te Nijenhuis: Indian Music. History and Structure. (Handbuch der Orientalistik. Zweite Abteilung: Indien. Sechster Band) E. J. Brill, Leiden/Köln 1974
 Bonnie C. Wade: Khyāl: Creativity within North India's Classical Music Tradition. Cambridge University Press, Cambridge 1985

Weblinks
 Khayal, North Indian Classical Music. Indianetzone
 Gharanas of Khayal. Indianetzone

Einzelnachweise

Musik (Indien)

Khyal


Fratele meu știe că sunt vârcolac este un film american din 2010 având-o ca actriță principală pe Victoria Justice. Este disponibil subtitrat în româna.

Note

Filme din 2010

The Boy Who Cried Werewolf (film din 2010)


Venel steht für:

Personen:
 Gabriel-François Venel (1723–1775), französischer Arzt, Chemiker, Pharmazeut, Enzyklopädist
 Jean-André Venel (1740–1791), Schweizer Arzt und Orthopäde
 Jean-Jacques Challet-Venel (1811–1893), Schweizer Politiker

Siehe auch:
 Vennell

Venel


Medieteori er et akademisk felt, der undersøger mediernes natur og funktion og ofte deres relation til og position i samfundet. Feltet indeholder flere forskellige teoridannelser og udgør en del af det teoretiske grundlag for filmvidenskaben og medievidenskaben. Andre fag som Dansk, Engelsk, Sociologi og Informationsvidenskab indeholder også på universitets- og forskningsniveau faglige delmængder, der trækker på medieteori.

Teorier
Medialisering er et begreb, der prøver at indfange mediernes stigende betydning i kulturen og samfundet i det 21. århundrede. Medieforskeren Stig Hjarvard definerer begrebet som den "proces, hvor samfundet i stigende grad underlægges eller bliver afhængigt af medierne og deres logik."

Toronto-skolen – også kendt som medium theory – forbindes med tænkere som Joshua Meyrowitz og Marshall McLuhan. Meyrowitz argumenterer for, at tv-mediet påvirker kulturen på forskellige måder i kraft af, at alle mennesker får stillet en detaljeret viden om samfundet til rådighed. Ifølge Meyrowitz er fjernsynet som medie et eksempel på, hvordan kommunikationsteknologier har formet og påvirket de sociale forhold. For Meyrowitz kan alle i dag nu observere mennesker og sociale lag på en måde, der aldrig har været mulig før og dette har medført et vigtigt kulturelt skift i retning af nye og mere lige sociale interaktioner.

TV som kulturelt forum er en medieteori, der mener, at fjernsynsmediet er i stand til at sammenknytte mennesker til hinanden og til samfundet og alt kan mere end bare overføre historier og informationer. Horace Newcomb og Paul Hirsch, der fremsatte denne teori i 1983, var ikke så interesserede i, hvordan fjernsynet som samfundskraft var med til at påvirke offentlighedens holdninger eller smagsdomme. Deres fokus var tv som forum i den forstand, at fjernsynet var et sted for at fremsætte almene spørgsmål og overvejelser mere end en instans, der søgte at videreformidle bestemte holdninger. Medieforskeren Klaus Bruun Jensen indvender imidlertid, at da Newcomb og Hirsch fremsatte deres idéer og fjernsynet som et kulturelt forum, kunne de lige så godt have kaldt det det kulturelle forum, da tv på dette tidspunkt både i kommercielle og public service-henseender indtog en afgørende og central rolle i medielandskabet.

Se også

 Kommunikationsteori

Noter

Humaniora

Medievidenskab

Medieteori


NGC 2362 ist ein Offener Sternhaufen Trumpler-Typ I3p im Sternbild Großer Hund südlich des Himmelsäquators. Sein hellster Stern ist Tau Canis Majoris, deshalb wird er manchmal auch als das Tau Canis Majoris Cluster bezeichnet. Er hat eine Winkelausdehnung von 6' × 6' und eine scheinbare Helligkeit von 3,8 mag. Der Haufen  ist rund 5000 Lichtjahre vom Sonnensystem entfernt, sein Alter wird auf 4–5 Millionen Jahre geschätzt.

Entdeckt wurde das Objekt vor 1654 von Giovanni Battista Hodierna. Wiederentdeckt am 4. März 1783 von William Herschel.

Einzelnachweise

Individueller offener Sternhaufen

NGC 2362


Dare Vršič (* 26. September 1984 in Maribor) ist ein slowenischer Fußballspieler. Der offensive Mittelfeldspieler steht seit 2014 beim slowenischen Verein NK Maribor unter Vertrag.

Sportlicher Werdegang
Vršič begann seine Karriere bei Mura Murska Sobota, für den er ab 2001 zwei Jahre in der Slovenska Nogometna Liga spielte. Anschließend zog er zum NK Celje weiter, bei dem er an der Seite von Mitja Brulc, Robert Koren und Dragan Čadikovski mit acht Saisontoren erstmals seine Torgefahr zeigte. Dennoch hatte die Mannschaft als Tabellensiebter der regulären Runde die Meisterschaftsrunde verpasst. In der folgenden Spielzeit mit sechs Toren erfolgreich, belegte der Klub dieses Mal den zweiten Platz. In der Meisterschaftsendrunde zog letztlich noch NK Domžale vorbei und die Mannschaft zog als Tabellendritter in den Europapokal ein.

Im Sommer 2005 verließ Vršič sein Heimatland und heuerte beim slowakischen Klub MŠK Žilina an. Auch hier zeichnete er sich als torgefährlicher Offensivspieler aus und gewann mit dem klub 2007 den nationalen Meistertitel. Einerseits folgten daher 2007 die ersten Berufungen in die slowenische Nationalmannschaft und andererseits wurde er nach zwei Spielzeiten vom rumänischen Klub FC Timișoara abgeworben. Dort kam er jedoch nur sporadisch zum Einsatz, in der Rückrunde der Spielzeit 2009/10 wurde er daher an den FC Koper in sein Heimatland verliehen. Als regelmäßiger Torschütze bis zum Saisonende war er an der Seite von Miran Pavlin, Dalibor Radujko und Nebojša Kovačevič maßgeblich am Meisterschaftsgewinn beteiligt. Damit spielte er sich in den 30 Mann starken vorläufigen Kader von Nationaltrainer Matjaž Kek vor der Weltmeisterschaft 2010, musste aber gemeinsam mit Torhüter Jan Koprivec, Abwehrspieler Aleksander Rajčevič und Stürmer Miran Burgić bereits als einer der ersten wieder abreisen.

Nachdem Vršič nach seiner Rückkehr nach Rumänien weiters zur Ergänzungsspieler war, kehrte er Anfang 2011 nach Slowenien zurück. Bei NK Olimpija Ljubljana wurde er mit 22 Treffern in der Saison 2011/12 Torschützenkönig der Liga und führte somit den Klub auf den zweiten Tabellenplatz. Anschließend versuchte er sich erneut im Ausland und schloss sich dem FK Austria Wien in Österreichs Hauptstadt an und wurde am Ende der Saison österreichischer Meister. In der nächsten Saison konnte sich Vršič jedoch nicht durchsetzen und stand nur einmal im Kader. In der darauf folgenden Wintertransferperiode wechselte er zu NK Maribor. Aktuell ist Dare Vršič kein slowenischer Nationalspieler mehr. Sein erstes Tor für NK Maribor erzielte er in der Europa-League gegen den FC Sevilla.

Erfolge
 Slowakischer Meister: 2007
 Slowenischer Meister: 2010, 2014, 2015, 2017
 Slowenischer Pokal: 2005
 Slowenischer Supercup: 2014
 Slowenischer Torschützenkönig: 2012
 Österreichischer Meister: 2013

Weblinks

 Dare Vršič auf der offiziellen Webpräsenz der slowenischen PrvaLiga (slowenisch)
 Dare Vršič auf der offiziellen Webpräsenz des slowenischen Fußballverbandes (slowenisch)

Fußballnationalspieler (Slowenien)
Fußballspieler (NŠ Mura)
Fußballspieler (NK Celje)
Fußballspieler (MŠK Žilina)
Fußballspieler (ACS Poli Timișoara)
Fußballspieler (FC Koper)
Fußballspieler (NK Olimpija Ljubljana)
Fußballspieler (FK Austria Wien)
Fußballspieler (NK Maribor)
Slowakischer Meister (Fußball)
Slowenischer Meister (Fußball)
Österreichischer Meister (Fußball)
Slowene
Geboren 1984
Mann

Dare Vršič


Jurisdicțiile patrimoniale (în ) au fost acele instanțe judecătorești ale nobililor feudali din țările germanice și din Imperiul Austriac care, până la jumătatea secolului al XIX-lea, au practicat o justiție proprie și independentă de justiția statului.

Feudalism
Istoria dreptului

Jurisdicție patrimonială


بلدية سانتا ماريا دي مارتوريليس (بالكاتالانية: Santa Maria de Martorelles) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة, والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 806 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في فالس أورينتال
بلديات في مقاطعة برشلونة

سانتا ماريا دي مارتوريلاس


Juliana Notari, (Recife,  1975) é uma artista visual feminista brasileira, conhecida pelas as suas instalações que combinam videoarte e performance. Em 2020, ficou conhecida internacionalmente com a polémica escultura Diva em formato de vulva.

Biografia
Ela cresceu em Olinda numa família de artistas, o avô é pintor e o pai é designer.

Em 2003, Juliana Notari licenciou-se em artes plásticas pela Universidade Federal de Pernambuco . Em 2012, concluiu a pós-graduação em artes visuais pela Universidade do Estado do Rio de Janeiro. Em 2005, ela exibiu Dra. Diva  e em 2009 Rire pour Moi na École Supérieure d'Art d'Aix-en-Provence.

Juliana Notari é conhecida pelas as suas instalações que combinam videoarte e performance, em torno do corpo humano e elementos naturais (madeira, fogo). Em 2006, ela fez uma performance que consistia em partir uma parede com um martelo, que ela encheu com jactos de sangue animal antes de introduzir espéculos de aço inoxidável . Tal como Marina Abramović, ela usa o seu corpo como armadura e plataforma de combate. Em 2013, apresenta Sorterro, uma série de fotografias em que mostra a metamorfose do seu corpo, ao longo de dois anos, durante os quais não se depila. Em 2016, apresenta Muda, uma videoinstalação que mostra o momento após a sessão de depilação do Sorterro e onde ela esculpe a própria cabeça com a cera usada na depilação.

Instalação Diva
Esta escultura permanente é resultado de 11 meses de trabalho e residência artística em colaboração com a Usina de Arte do Recife, que a acolhe no seu parque, um projeto de reabilitação, para fins artísticos, de uma antiga fábrica de açúcar.

No dia 3 de Janeiro de 2021, inaugura a polémica estátua de uma vulva gigante, intitulada Diva que é considerada indecente. Num artigo sobre ela, o jornal Daily Mail chega a cenusar as fotos da obra no seu site. Ao provocar, de facto, uma discussão em torno dos tabus sexuais, a artista foi objecto de comentários de ódio e sexistas de partidários do presidente de extrema direita Jair Bolsonaro, incluindo Olavo de Carvalho, no Twitter.

A escultura é também motivo de polémica junto da comunidade transgender, que denunciam o caráter excludente da representação vulvar; e da comunidade defensora do meio ambiente, por esta ter sido feita numa paisagem rural. Além disso, as fotos publicadas nas redes sociais mostram que a obra foi construída por uma força de trabalho exclusivamente masculina e negra o que também levantou celeuma.

No meio cultural, a artista contou com o apoio do cineasta brasileiro Kleber Mendonça Filho .

Prémios e reconhecimento

 2004 - Ganhou o Prêmio Bolsa de pesquisa no Salão de Arte Contemporânea de Pernambuco
 2013 - Recebeu o Prémio Funarte Mulheres nas Artes Visuais
 2014 - Recebeu o Prémio do Salão de Arte Pará
 2018 - Foi nomeada pela primeira vez para o Prémio Pipa, para o qual é novamente nomeada em 2019
 2019 - É finalista do 7ª edição do Prémio Indústria Nacional Marcantonio Vilaça para as Artes  Plástica

Obras

 Symbebekos, 2002, performance, fotografia, vidro quebrado e luz, Trajetórias, Galeria Baobá, Fundação Joaquim Nabuco, Recife.
 Dra. Divã , 2006, performance, espéculo de aço inoxidável, martelo, telescópio, luva e sangue bovino, Verbo 8, Galeria Vermelho, São Paulo, no Brasil, depois na École supérieure d'art d'Aix-en-Provence (ESAAIX), em França.
 Mimoso, videoinstalação, projeção da video-performance em três telas, 2014, 05:16 minutos, montagem da exposição Desterro no Museu de Arte Moderna Aloísio Magalhães, Recife, Brasil.
 Diva, janeiro de 2020, instalação, 33m de altura x 16m de largura x 6m de profundidade, concreto coberto com resina vermelha brilhante, parque artístico e botânico da Usina de Arte, Água Preta, Estado de Pernambuco, Brasil.

Referências

Ligações externas

 Site Oficial - Juliana Notari
 JULIANA NOTARI FALA SOBRE POLÊMICA DA OBRA "DIVA" | Arte1 Minuto
 ESCULTURA DA ARTISTA PLÁSTICA JULIANA NOTARI TRATA DA VIOLÊNCIA CONTRA MULHER

Feministas do Brasil
Naturais do Recife
Nascidos em 1975

Juliana Notari


José Maria Caro y Rodriguez, (Pichilemu, 23. lipnja 1866. – Santiago da Chile, 4. prosinca 1958.), čileanski biskup i kardinal, sluga Božji. U tijeku je kauza za njegovo proglašenje blaženim.

Kao biskup, snažno se protivio utjecaju masona na moderno društvo. Napisao je nekoliko anti-masonski pamfleta, od kojih je najpoznatija Otkrivena tajna masona.

Izvori

Čileanski biskupi
Čileanski kardinali
Sluge Božji
Biskupi u Čileu

José María Caro Rodríguez


Jurica Pavičić (Split, 2. studenog 1965.) hrvatski je pisac, kolumnist i filmski kritičar.

Životopis
Srednju je školu završio u Splitu, a diplomirao je povijest i svjetsku književnost na Sveučilištu u Zagrebu. Radi kao filmski kritičar i kolumnist raznih novina (Slobodna Dalmacija, Vijenac, Zarez, Nedjeljna Dalmacija, Jutarnji list...) još od 1989. godine.

Dobitnik je najznačajnijih hrvatskih priznanja za novinarstvo i filmsku kritiku.

Godine 2017. potpisao je Deklaraciju o zajedničkom jeziku Hrvata, Srba, Bošnjaka i Crnogoraca.

Djela
Romani:

 Ovce od gipsa, 1997.
 Nedjeljni prijatelj, 2000.
 Minuta 88, 2002.
 Kuća njene majke, 2005.
 Crvenkapica, 2006.
 Žena s drugog kata, 2015.
 Crvena voda, 2017.

Drame:

 Trovačica, 2000.

Zbirke kratkih priča:

 Patrola na cesti, 2008.
 Brod u dvorištu, 2013.
 Skupljač zmija, 2019.

Scenarij za film:

 Svjedoci, 2003., zajedno sa Živkom Zalarom

Ostalo:

 Vijesti iz Liliputa, 2001.
 Postjugoslavenski film: Stil i ideologija, 2011.
 Klasici hrvatskog filma jugoslavenskog razdoblja, 2017.
 Knjiga o jugu, 2018.

Neka su mu djela prevedena na engleski, njemački, talijanski, francuski i bugarski jezik.

Filmovi snimljeni po djelima
Film Vinka Brešana Svjedoci snimljen je prema njegovu romanu Ovce od gipsa. Po naslovnoj priči zbirke Patrola na cesti snimljena je kriminalistička miniserija redatelja Zvonimira Jurića koja je na Pulskom filmskom festivalu dobila nagradu za najbolju hrvatsku dramsku seriju.

Nagrade
Nagrađen je Nagradom Vladimir Vuković 1993. godine za svoj rad kao filmski kritičar, za svoju kolumnu Vijesti iz Liliputa dobio je nagradu Marija Jurić Zagorka 1996., a dobio je i druge novinarske nagrade uključujući nagradu za novinara godine Hrvatskog novinarskog društva 2014. godine.

Za scenarij filma Svjedoci nagrađen je Zlatnom arenom za scenarij festivala u Puli.

Njegov roman Crvena voda osvojio je nagradu Fric 2017. godine, Gjalski 2018., Le Point du Polar européen za najbolji krimić europskog autora napisan ili preveden na francuski jezik 2021. godine, Grand prix de littérature policière 2021. i Prix Mystère de la critique 2022. godine. Nominiran je i za Nagradu Meša Selimović 2017. godine.

Izvori

Životopisi, Split
Hrvatski novinari
Hrvatski književnici
Hrvatski filmski kritičari

Jurica Pavičić


Zagramer - agramerski rječnik je rječnik njemačkih posuđenica u zagrebačkom govoru. Autor rječnika novinar je i marketinški stručnjak Tibor Otto Benković. Objavljen 2017. godine u Zagrebu u nakladničkoj kući Jesenski i Turk.

Sadržaj
Zagramer je koncipiran i metodološki razrađen prema suvremenim filološkim standardima i pravilima. Rječnik sadrži oko 6000 germanizama koji su se u prošlosti koristili u zagrebačkom govoru, a velik dio njih još uvijek je u jezičnoj uporabi. Sam rječnik popraćen je dvojezičnim predgovorom, popisom kratica, germanskim imenima i objašnjenjima njihovih značenja, popisom korištene literature, bilješkom o autoru, te odabranim izvadcima iz stručnih recenzija.

Zbog mnoštva manje poznatih podataka i pouzdanih informacija na svim razinama Zagramer je značajan referentni rad za buduća istraživanja uloge Austrije i Njemačke u stvaranju identiteta u velikom dijelu Hrvatske, te u njenoj političkoj i kulturnoj povijesti.

Izvori
Bilješke i literatura

 Tibor Otto Benković, Zagramer - agramerski rječnik - njemačke posuđenice u zagrebačkom govoru, Jesenski i Turk, Zagreb, 2017.,

Hrvatski rječnici

Zagramer


بلدية بينيامييرا باخا (بالإسبانية: Peñamellera Baja) هي بلدية تقع في منطقة أستورياس شمال غرب إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية بينيامييرا باخا 1.319 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية بينيامييرا باخا

بلديات أشتورية

بينيامييرا باخا


Aleksandr Anatolievici Romankov (în , ) este un fost scrimer sovietic specializat pe floretă, laureat cu cinci medalii olimpice, inclusiv una de aur, în trei participații la Jocurile Olimpice. A fost cvintuplu campion mondial la individual (în 1974, 1977, 1979, 1982 și 1983) și triplu campion mondial pe echipe (în 1974, 1979 și 1982).  Pentru performanța sa, a fost înclus în anul 2004 în Guinness World Records și în 2013 în Hall of Fame-ul Scrimei al Federației Internaționale de Scrimă.

Din 2006 până în 2012, a fost președintele Federației Belaruse de Scrimă.

Note

Legături externe

  Alexander Romankov pe Fundația "Viitor Scrimei"

Scrimeri olimpici sovietici
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 1976
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 1980
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 1988
Floretiști
Medaliați olimpici cu aur sovietici
Medaliați olimpici cu argint sovietici
Medaliați olimpici cu bronz sovietici

Aleksandr Romankov


Joseph Marc Denis (born August 1, 1977) is a Canadian former professional ice hockey goaltender, who last played with the Montreal Canadiens of the National Hockey League (NHL). For the 2009–10 season, he was hired as the goaltenders' coach of the Chicoutimi Saguenéens, a Quebec Major Junior Hockey League (QMJHL) team. He is currently working as a colour analyst for the Francophone Canadian sports station, RDS. He is the all time leader in save percentage in the shootout among goaltenders who have faced at least 40 shootout attempts.

Playing career
As a youth, Denis played in the 1990 and 1991 Quebec International Pee-Wee Hockey Tournaments with a minor ice hockey team from Montreal.

Denis was drafted 25th overall by the Colorado Avalanche at the 1995 NHL Entry Draft.  Upon turning professional with Colorado, Denis mainly played for Colorado's American Hockey League (AHL) affiliate, the Hershey Bears, and played a total of 28 regular season games in three seasons for the Avalanche.  On June 7, 2000, Denis was traded to  the Columbus Blue Jackets for a second-round pick in the 2000 draft (used to choose Tomas Kurka). During the 2002–03 NHL season, he set the then-NHL record for most minutes in a season with 4,511, playing 77 regular season games that season.

On June 30, 2006, Denis was traded to the Tampa Bay Lightning for Fredrik Modin and Fredrik Norrena. In the 2007–08 season, on December 28, due to his sub-par and inconsistent play, the Lightning waived Denis. After he cleared waivers, Denis was sent down to the Lightning's AHL affiliate, the Norfolk Admirals. The Lightning later recalled Denis from Norfolk on March 26, 2008. Denis replaced goalie Jonathan Boutin, who was earlier recalled from the Admirals on an emergency basis because starting goalie Mike Smith had a sprained left ankle. After the season, Denis was bought out from the Lightning on June 25, 2008.

Denis, who therefore became a free agent, then signed a contract with his hometown team, the Montreal Canadiens, on July 3, 2008. After training camp, Marc Denis was assigned to Montreal's AHL affiliate, the Hamilton Bulldogs. Denis was recalled as an injury replacement for the Canadiens throughout the season and appeared in one game with the Canadiens when he relieved Jaroslav Halak for the third period in a 4–1 loss to the New Jersey Devils on January 2, 2009.

Career statistics

Regular season and playoffs

International

Awards and honours

References

External links

1977 births
Living people
Canadian ice hockey goaltenders
Chicoutimi Saguenéens (QMJHL) players
Colorado Avalanche players
Colorado Avalanche draft picks
Columbus Blue Jackets players
Hamilton Bulldogs (AHL) players
Hershey Bears players
Ice hockey people from Montreal
Montreal Canadiens announcers
Montreal Canadiens players
National Hockey League broadcasters
National Hockey League first-round draft picks
Norfolk Admirals players
Tampa Bay Lightning players

Marc Denis


Tulipomania (în ) a fost o perioadă în Epoca de Aur Olandeză în care prețurile contractelor pentru unii bulbi de lalele nou-introduși și la modă au atins un nivel extraordinar și apoi s-au prăbușit în februarie 1637. Este general acceptat că aceasta a fost prima bulă speculativă din istoria scrisă.

Note

Legături externe

Crize economice

Tulipomania


Franz-Josef Heyen (* 2. Mai 1928 in Blankenheim (Ahr); † 1. September 2012 in Koblenz) war ein deutscher Archivar, Historiker und Philologe mit dem Schwerpunkt Geschichte der Institutionen, Klöster, Kirchen und Personen auf dem Gebiet des heutigen Rheinland-Pfalz.

Leben und Wirken
Nach dem Abitur am Kaiser-Wilhelm-Gymnasium (heute: Max-Planck-Gymnasium) in Trier studierte Heyen an der Johannes Gutenberg-Universität Mainz, in Tübingen, Göttingen und in Zürich Theologie, Deutsch und Geschichte. Nach seiner Promotion  über den Fiskus Boppard bei Ludwig Petry absolvierte er in Marburg die Ausbildung zum Archivar. Seit 1956 war er Mitarbeiter und später Beirat der Germania Sacra, seit 1975 Vorstandsmitglied der Stiftung Arenberg.

Von 1971 bis 1991 war er Direktor des Landeshauptarchivs Koblenz und Leiter der Landesarchivverwaltung Rheinland-Pfalz. Anschließend leitete er die Organisation und Ausrichtung der 2000-Jahr-Feier der Stadt Koblenz im Jahre 1992. Er war zudem Vorsitzender des Vereins für Geschichte und Kunst des Mittelrheins, Präsident der Gesellschaft für mittelrheinische Kirchengeschichte (1971–1989) und Vorstandsmitglied des Arbeitskreises landeskundlicher Vereinigungen. sowie der Gesellschaft für rheinische Geschichtskunde (1972–1991). 1974 gründete er die Kommission des Landtags für die Geschichte des Landes Rheinland-Pfalz und war deren erster Geschäftsführer. Er förderte die bildenden Künste als Mäzen und Ausstellungsinitiator.

Als Honorarprofessor lehrte er Historische Hilfswissenschaften an der Universität Trier. Zu seinem 75. Geburtstag wurde ihm 2003 eine umfangreiche Festschrift mit dem Titel Ein Eifler für Rheinland-Pfalz gewidmet. Seit 1987 gehörte er dem Ritterorden vom Heiligen Grab zu Jerusalem an. Im Jahr 1988 wurde er mit dem Kulturpreis der Stadt Koblenz geehrt. Er war Träger des Bundesverdienstkreuzes.

Schriften (Auswahl)
Monographien
 Kaiser Heinrichs Romfahrt. Die Bilderchronik von Kaiser Heinrich VII. und Kurfürst Balduin von Luxemburg (1308–1313). Boldt, Boppard am Rhein 1965, .
 Untersuchungen zur Geschichte des Benediktinerinnenklosters Pfalzel bei Trier (ca. 700 bis 1016) (= Studien zur Germania Sacra. 5,  = Veröffentlichungen des Max-Planck-Instituts für Geschichte. 15). Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1966, .
 Nationalsozialismus im Alltag. Quellen zur Geschichte des Nationalsozialismus vornehmlich im Raum Mainz-Koblenz-Trier (= Veröffentlichungen der Landesarchivverwaltung Rheinland-Pfalz. Band 9, ). Boldt, Boppard am Rhein 1967, .
 Das Stift St. Paulin vor Trier (= Germania Sacra. NF 6 = Das Erzbistum Trier. 1). de Gruyter, Berlin u. a. 1972, ISBN 3-11-002273-7 (Digitalisat).
 Das Stift St. Simeon in Trier (= Germania Sacra. NF 41 = Das Erzbistum Trier. 9). de Gruyter, Berlin u. a. 2002, ISBN 3-11-017224-0 (Digitalisat).
 Das St. Marien-Stift in (Trier-)Pfalzel (= Germania Sacra. NF 43 = Das Erzbistum Trier. 10). de Gruyter, Berlin u. a. 2005, ISBN 3-11-018419-2 (Digitalisat).
 Das St.-Marien-Stift in Kyllburg (= Germania Sacra. NF 48 = Das Erzbistum Trier. 11). de Gruyter, Berlin u. a. 2007, ISBN 978-3-11-019472-2 (Digitalisat).

Herausgeberschaften
 Parole der Woche. Eine Wandzeitung im Dritten Reich. 1936–1943 (= dtv. 2936). Deutscher Taschenbuch-Verlag, München 1983, ISBN 3-423-02936-6.
 Rheinland-Pfalz entsteht. Beiträge zu den Anfängen des Landes Rheinland-Pfalz in Koblenz 1945–1951 (= Veröffentlichungen der Kommission des Landtages für die Geschichte des Landes Rheinland-Pfalz. Band 5). Eine Veröffentlichung aus Anlaß des Rheinland-Pfalz-Tages 1984. Boldt, Boppard am Rhein 1984, ISBN 3-7646-1849-3.
 mit Johannes Mötsch: Balduin von Luxemburg. Erzbischof von Trier – Kurfürst des Reiches. 1285–1354. Festschrift aus Anlass des 700. Geburtsjahres (= Quellen und Abhandlungen zur mittelrheinischen Kirchengeschichte. Band 53, ). Verlag der Gesellschaft für Mittelrheinische Kirchengeschichte, Mainz 1985, .
 mit Friedrich P. Kahlenberg: Südwestfunk. Vier Jahrzehnte Rundfunk im Südwesten. Droste, Düsseldorf 1986, ISBN 3-7700-0706-9.
 mit Odilo Engels, Franz Staab und Stefan Weinfurter: Die Salier und das Reich. 3 Bände (Band 1: Salier, Adel und Reichsverfassung. Band 2: Die Reichskirche in der Salierzeit. Band 3: Gesellschaftlicher und ideengeschichtlicher Wandel im Reich der Salier.). J. Thorbecke, Sigmaringen 1991, ISBN 3-7995-4133-0.
 mit Anton M. Keim: Auf der Suche nach neuer Identität. Kultur in Rheinland-Pfalz im Nachkriegsjahrzehnt (= Veröffentlichungen der Kommission des Landtages für die Geschichte des Landes Rheinland-Pfalz. Band 20). von Hase und Koehler, Mainz 1996, ISBN 3-7758-1349-7.

Literatur
 Elsbeth Andre: Franz-Josef Heyen †. In: Der Archivar. 66 (2013), S. 134–135 ( [PDF; 2,8 kB])
 Johannes Mötsch: Franz-Josef Heyen (1928–2012). In: Blätter für deutsche Landesgeschichte. Jg. 148, 2012, S. 503–508.
 Johannes Mötsch (Hrsg.): Ein Eifler für Rheinland-Pfalz. Festschrift für Franz-Josef Heyen zum 75. Geburtstag am 2. Mai 2003 (= Quellen und Abhandlungen zur mittelrheinischen Kirchengeschichte. Band 105). 2 Bände. Gesellschaft für mittelrheinische Kirchengeschichte, Mainz/Trier 2003, ISBN 3-929135-39-6.
 Wolfgang Schütz: Koblenzer Köpfe. Personen der Stadtgeschichte. Namensgeber für Straßen und Plätze. 2., überarbeitete und erweiterte Auflage. Verlag für Anzeigenblätter GmbH, Mülheim-Kärlich 2005, , S. 243 f.

Weblinks

 Veröffentlichungen von Franz-Josef Heyen im Opac der Regesta Imperii
 Nachruf der Landesarchivverwaltung

Einzelnachweise

Archivar (Koblenz)
Landeshistoriker
Mittelalterhistoriker
Hochschullehrer (Universität Trier)
Landeshauptarchiv Koblenz
Person (Koblenz)
Ritter (Ritterorden vom Heiligen Grab zu Jerusalem)
Deutscher
Geboren 1928
Gestorben 2012
Mann

Franz-Josef Heyen


Nuclear War is a collectible common-deck card game designed by Douglas Malewicki and originally published in 1965 that is a satirical simulation of an end-of-the-world scenario fought mostly with nuclear weapons. It is currently (as of 2012) published by Flying Buffalo, and has inspired several expansions.

Development
Doug Malewicki designed the game in 1964. The game was rereleased in the late 1970s by Flying Buffalo, which released the two expansion sets Nuclear Escalation and Nuclear Proliferation. During the late 1990s, Flying Buffalo also released a 47 card set in randomized shrinkwrapped booster packs covered by a title card.

Gameplay
The game is a multiplayer game, with each player having a small cardboard playmat upon which cards are placed and revealed. It is intended to be played by 3 or more players, but can also be played with only 2.

At the start of a game, each player is dealt a number of "population cards," ranging in denomination from 1 million to 25 million people. Players must protect their population, as the total loss of population leads to player elimination. They are then dealt a number of cards, which may be of the following types:

Secrets which usually steal or reduce another player's population.
Propaganda which steal another player's population, but have no effect once war has started.
Delivery Systems usually missiles and bombers, which stay in play ready to hold a warhead. Later expansion sets add submarines and other options.
Warheads which are fitted to a Delivery System, or discarded if there is not one available for them.
Specials which are usually defensive cards to shoot down incoming missiles, or cards to increase the devastation caused by attacks.

Initially, players take turns playing secrets. Once all players have played all secrets and replaced cards from the deck they can announce 'no secrets' and place two cards face down. Players then take turns during which they will play a third face-down card, and then reveal the oldest face-down card (first in, first out) and resolve it. Secrets and propaganda cards are resolved immediately upon being exposed, while missile launches take more than one turn to properly set up.

The game begins in a Cold War, in which no one is yet at war and propaganda cards have full effect. Once players have a warhead fitted to a delivery system (for example by revealing a missile on one turn, then revealing a warhead on their next turn), they must launch an attack. When someone launches an attack, the threat of war is imminent. If the attack is successful, resulting in a nuclear detonation, (regardless if actual appreciable loss of life takes place) "war is declared," the Cold War is over, and propaganda cards are now worthless until a player is eliminated, at which time the Cold War resumes.

A truly successful attack reduces the target player's population; (bomb shelters and other civil defenses may mitigate against this); when a player's population reaches zero due to nuclear war, they may launch an immediate retaliatory attack (called "final retaliation") but they are noted as defeated. Often, a final retaliation will end another player's game, leading to a final retaliation by that player, and so on. Hence, in some cases, many players can be defeated in a series of tragedy in a single turn (via this mutual assured destruction method). If a player is knocked out with a propaganda card, no retaliation is allowed. However, if a player is eliminated by a secret while war is not declared, final retaliation is allowed.

The object of the game is to be the sole player remaining after all attacks are resolved. More often, final retaliation strikes remove all players in a chain reaction. Also, if the one and only 100-megaton bomb is exploded full force (not a "MIRV" device) and strikes a nuclear stockpile (very unlikely), a chain reaction ensues that destroys all life on the planet: everybody loses. If all players are eliminated from play, then there is no winner. Alternatively, a variant scoring system has been developed that determines a winner via a point system — 1 point for a knock out, 2 points for a propaganda knock out, 3 points for a retaliation knock out, a variable number of points for position depending on number of players, and finally 2 points for surviving (with the survivor not necessarily being the points winner). This point system is seen by some game enthusiasts as a betrayal of the original sense of purpose for this game: to illustrate that nuclear war is a winless proposition no matter what.

The delivery systems in the game reflect some of those in the American arsenal at the time each set was released, including the Polaris, Atlas and Saturn rockets. Other available delivery systems include the XB-70 Valkyrie deep penetration bomber, which had been cancelled several years prior to the base game's release, but which had two operational prototypes at the time; and the Convair B-58 Hustler, out of service for 35 years by the time it was introduced in 2004's Weapons of Mass Destruction.

Expansions
Flying Buffalo has released a number of expansions, many of which can be played separately or with the original game. Each expansion highlights the worries of the end-of-the-world scenarios—including actual, theoretical, and feared weapons—at the time of their releases.

Nuclear Escalation (1983) Adds deterrents and defensive capabilities, space platforms, the "glow-in-the-dark nuclear death die", and more.
Nuclear Proliferation (1992) Each player now represents a different country with unique special powers. Adds submarines, atomic cannons, and more.
Nuclear War Booster Packs (1995) Packs of 8 random cards from a set of 47 new cards.
Nuclear War Bonus Pack #1 9 new countries, warhead cards, a set of population cards, a bumper sticker, and a player assistance chart.
Nuclear War Bonus Pack #2 — India/Pakistan War Variant (1999) Combines the Nuclear War game with the India Rails game.
Weapons of Mass Destruction (2004) More cards for the game including new cards usable as either a missile or a warhead and a Deluxe Population deck featuring characters from Nodwick, Kenzer & Company and Dork Tower.
Nuclear War Bonus Pack #3 Same as Bonus Pack #1 but with new style of deluxe population cards from Weapons of Mass Destruction.

Reception
In the December 1980 edition of The Space Gamer (Issue No. 34), Steve Jackson commented, "This is NOT an 'introductory' wargame – it's not a wargame at all. It's a card game.  Recommended for a quick social game or for when everyone is too sleepy to play anything complex."

In the December 1993 edition of Dragon (Issue 200), Allen Varney considered Nuclear War a classic. "It's a sin for a multi-player design to throw out a player before the game is over, but in this venerable game, that's the whole point."

Scrye, in 2003, described it as a "classic off-color game". Though its popularity had waned by the 1990s, they noted "it's still one of the best card games out there."

Reviews
Dragon #223 (November 1995)
1980 Games 100 in Games
 1981 Games 100 in Games
Isaac Asimov's Science Fiction Magazine
The Playboy Winner's Guide to Board Games

Awards
Nuclear Escalation - Charles Roberts Award for Best Science Fiction Boardgame of 1983
Nuclear Proliferation - Origins Award for Best Fantasy or Science Fiction Boardgame of 1992
Nuclear War - inducted into the Origins Adventure Gaming Hall of Fame

In 1999 Pyramid magazine named Nuclear War as one of The Millennium's Best Card Games.  Editor Scott Haring said "Back when people were well-and-truly scared of the possibility of nuclear vaporization (I guess today either the threat is lessened, or it's become old hat), Nuclear War dared to make fun the possibility of mankind's dreaded nightmare via a card game."

References

External links
Flying Buffalo's Nuclear War site
Designer Douglas Malewicki's Nuclear War site

Card games introduced in 1965
Dedicated deck card games
Flying Buffalo games
Origins Award winners

Nuclear War (card game)


Le bâtiment administratif des chemins de fer impériaux d'Alsace-Lorraine (en allemand Verwaltungsgebäude der Reichseisenbahnen in Elsaß-Lothringen) était le siège officiel de la Direction générale impériale des chemins de fer d'Alsace-Lorraine (en allemand Kaiserliche Generaldirektion der Eisenbahnen in Elsaß-Lothringen (EL) à Strasbourg. Il se situe juste à côté de la gare de Strasbourg.

De nos jours, il est utilisé par les services de la SNCF.

Situation géographique
L'immeuble est situé côté nord du parvis de la gare de Strasbourg-Ville et à l'angle du boulevard du Président-Wilson à Strasbourg.

Histoire

Après la création de la Direction Générale en 1871, son siège était sur le Quai Kléber, à proximité immédiate de l'ancienne gare de Strasbourg. Sa situation exiguë y est résolue à l'occasion de la construction de la nouvelle gare de Strasbourg-Ville de 1878 à 1883 : la direction générale reçoit un nouveau bâtiment sur le parvis de la gare, également conçu avec sa construction. L'architecte était Johann Eduard Jacobsthal tant pour le bâtiment d'accueil de la gare centrale que pour le bâtiment administratif Cependant, l'adresse postale de la direction était le Kronenburger Ring (aujourd'hui : Boulevard du Président-Wilson). Les travaux du nouveau bâtiment du siège durèrent de 1881 à 1884. A cette époque est édifié le corps de logis principal, la partie sud, qui se groupe autour de deux cours fermées. Une autre aile est ajoutée au nord vers 1893, groupée autour d'une cour ouverte à l'ouest. Cette extension avait déjà été créée en option pour le bâtiment d'origine. Plus tard, cette cour ouverte a également été fermée avec un autre bâtiment.

Après le retour de l'Alsace-Lorraine à la France en 1918, les organismes successeurs français, d'abord l'Administration des chemins de fer d'Alsace et de Lorraine (AL), puis à partir de 1938 la Société nationale des chemins de fer français (SNCF) utilisent le bâtiment, qui abrite encore aujourd'hui la Direction régionale de la SNCF de Strasbourg.

Architecture

La façade du bâtiment a une hauteur de 16 m et est en maçonnerie recouverte de pierres de taille et de moellons. Le grès gris des Vosges était principalement utilisé.

Outre les bureaux de la direction, le bâtiment abritait également la résidence officielle du président-directeur, qui s'étendait sur deux étages, les pièces de réception associées et les appartements du gardien. D'autres services ferroviaires y étaient également hébergés, tels que l'imprimerie centrale des billets, la billetterie principale, le bureau technique, le bureau des matériaux et le service d'inspection télégraphique.

Les installations sont luxueuses pour l'époque: le bâtiment dispose d'un éclairage électrique (comme la gare voisine), du chauffage central et de l'eau courante chaude et froide.

Les coûts de construction se sont élevés à près de 2,1 millions de mark.

Patrimoine ferroviaire
Le bâtiment d'origine est toujours présent et est toujours utilisé par une administration ferroviaire, aujourd'hui la direction régionale de la SNCF.

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie

 .
 .

Voir aussi

Articles connexes
 Direction générale impériale des chemins de fer d'Alsace-Lorraine
 Gare de Strasbourg-Ville

Liens externes
 .

Patrimoine ferroviaire
Transport à Strasbourg
Architecture néo-renaissance en France
Strasbourg
Alsace-Lorraine
Histoire des chemins de fer allemands
Histoire de Strasbourg de 1871 à 1919

Bâtiment administratif des chemins de fer impériaux d'Alsace-Lorraine


An Octomeria linearifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni João Barbosa Rodrigues. An Octomeria linearifolia in nahilalakip ha genus nga Octomeria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Octomeria

Octomeria linearifolia


أحباب الله، هو برنامج تلفزيوني ديني أنتجه التلفزيون الأردني في أخرى ات الثمانينيات من القرن العشرين، كان يعده ويقدمه الدكتور أحمد نوفل الأستاذ بكلية الشريعة في الجامعة الأردنية، ويشترك معه القارئ محمد جبريل لتلاوة الآيات القرآنية الكريمة

مراجع

برامج تلفزيونية أردنية

أحباب الله


Das Buch der Freunde ist der Titel einer 1922 erschienenen Sammlung von Aphorismen des österreichischen Dichters Hugo von Hofmannsthal. Kurz nach dem Tode des Autors gab Rudolf Alexander Schröder eine zweite Ausgabe heraus, die er mit Texten aus dem Nachlass erweiterte.

Hofmannsthal reflektiert, beschreibt merkwürdige Begebenheiten und präsentiert Einsichten, indem er historische oder literarische Figuren charakterisiert. Mehrfach zeigt sich seine Neigung zum Anekdotischen oder seine Vorliebe für Details und einprägsame Formulierungen. Bei der Schilderung unerwarteter Einzelheiten verzichtet er auf bewusste Pointierung und vermeidet brillant-witzige Sentenzen.

Während die spekulative Weite des Blicks mit Goethes Maximen und Reflexionen oder den Fragmenten Novalis' vergleichbar ist, meidet Hofmannsthal das Pädagogische und Verschlüsselte der großen Vorbilder und will – ähnlich wie Lichtenberg – auf sublime Weise unterhalten.

Inhalt

Das Buch der Freunde ist in vier Gruppen ohne Überschriften unterteilt und vereint Gedanken, die der Dichter seit der Jugend in Tagebüchern festzuhalten pflegte, mit Sentenzen, Anekdoten und literarischen Betrachtungen.
Daneben nahm Hofmannsthal zahlreiche Exzerpte aus Werken von Schriftstellern und Philosophen auf und korrigierte dabei zuweilen die ihm vorliegenden Übersetzungen.
Neben Goethe, Novalis und Lichtenberg präsentierte er "köstliche Auszüge" von Moliere und Pascal, Grillparzer und Jacob Burckhardt, Balzac und Shakespeare. Einige Sinnsprüche kommen mit wenigen Worten in einer Zeile aus, andere Betrachtungen und französische Zitate füllen eine halbe Seite.

Es handelt sich bei dem Buch um kein systematisches Kompendium, und Spuren, die zu den Quellen der Zitate führen könnten, sind nicht zu erkennen. Die höhere Einheit soll sich aus der Betrachtung des Ganzen zusammenfügen. Eine unaufdringliche, auf die Anregung Anton Kippenbergs zurückgehende Ordnung ist bei der Lektüre der zunächst bunt erscheinenden Mischung zu erkennen. So wird der Leser von allgemeinen Fragen des Menschseins, des Individuums, der Liebe, Freundschaft und Ehe über mythisch-philosophische Spekulationen zu Themen der Nation, Politik und Gesellschaft geführt und erreicht am Ende Betrachtungen über Kunst und Sprache. Dabei orientiert sich Hofmannsthal an idealisierten Formen der höheren Geselligkeit und strebt eine kritisch fundierte Sprachpflege an, die er in dem kurzen Essay Wert und Ehre deutscher Sprache ebenfalls zum Ausdruck bringt.

Mehrfach vertieft er sich in die Beziehungen und Gegensätze zwischen deutscher und französischer Kultur und Lebensart, ein Ansatz, den er in der späteren Schrifttumsrede fortsetzt. So schreibt er über den Witz der Franzosen und ihre "überraschende gefällige Art, eine Wahrheit scharf auszusprechen."
Die französische Prosa sei "auf ihrer höchsten Stufe […] im Geistigen sinnlicher und im Sinnlichen geistiger, als die deutsche auf ihrer gegenwärtigen."
Von Nietzsche ausgehend erscheint ihm der Tiefsinn der Deutschen problematisch: "Deutsche tun sich viel auf die Tiefe zugute, die nur ein anderers Wort ist für nicht realisierte Form. Nach ihnen müßte uns die Natur ohne Haut, als wandelnde Abgründe und Wirbel herumgehen lassen."

Immer wieder kommt er zurück auf Goethe, der als "Grundlage der Bildung eine ganze Kultur ersetzen" könne: "Wir haben keine neuere Literatur. Wir haben Goethe und Ansätze." Von seinen "Sprüchen in Prosa geht heute vielleicht mehr Lehrkraft aus als von sämtlichen deutschen Universitäten.""Goethe ist nicht der Quell von diesem und jenem in unserer neueren Literatur, sondern er ist ein Bergmassiv, und das Quellgebiet von all und jedem in ihr." In seinen Werken verbinde er die "Geselligkeit mit der Einsamkeit."

Entstehung

Im Sommer 1919 erwog Hofmannsthal das erste Mal, seine Aphorismensammlung als Privatdruck für 300 bis 500 Freunde herauszugeben und berichtete Anton Kippenberg von diesem Vorhaben. Zwei Jahre später überdachte er den Plan, da eine solche Zusammenstellung "nicht Stich" halte "vor dem eigenen Urteil, das ja das strengste und ernsthafteste sein muß." Allerdings habe er etwa 500 "mehr oder weniger leidlich wohlgeformte Aphorismen […] über Gegenstände aller Art wie Geist und Gesellschaft, Politik und Nation, sowie kleine aber köstliche Auszüge aus fremden Autoren …" Freunden seines geistigen Daseins würde es gefallen, sie auf gutem Papier zu sehen.

Da die Aphorismen, ihrer Entstehung gemäß, noch ungeordnet waren, überlegte er zunächst, sie in Gruppen zu unterteilen. Da es ihm etwas später reizvoller erschien, sie im Durcheinander zu präsentieren, ließ er sich, angeregt von Kippenberg, nur zu einer dezenten thematische Ordnung überreden, weil die Lektüre dann kurzweiliger sei. Er verwies auf Novalis, dessen Fragmente vielleicht gerade aus ihrem Charakter des Ungeordneten "einen Zauber" ziehen würden.

Später erwog Hofmannsthal, der Sammlung ein Motto voranzustellen ("Freunden kann man alles darbringen, sie erfreuen sich noch an der Schwäche") und plante 1928 ein weiteres Buch der Freunde, Vorhaben, die er nicht mehr verwirklichen konnte. Für Hofmannsthal lag die Tiefe an der Oberfläche verborgen, so dass er auf brillanten Witz verzichten konnte, um die Dinge selbst sprechen zu lassen: "Die Tiefe muß man verstecken. Wo? An der Oberfläche."

Hintergrund
Aus der Perspektive Friedrich Nietzsches erkannte Hofmannsthal in Goethe die zentrale Ausnahmeerscheinung der deutschsprachigen Literatur. Hofmannsthal war mit einem Großteil von Nietzsches Werk vertraut und gehörte neben Rainer Maria Rilke und Stefan George zu den wenigen "Neuromantikern", die sich mit dem Philosophen tiefer befassten. Mit Nietzsche erschloss sich ihm die dichterische Doppelnatur Goethes. Auf der einen Seite dessen frühe Lieder, in denen er sich im Sturm und Drang aufschwang zum Zenit, um dort, wie Manfred Riedel formulierte, die "Seligkeit des Moments […] in sich einzusaugen und im klaren Äther zu verhauchen"; auf der anderen Seite das Erdverbundene der Altersgedichte, die wie tiefe Brunnen für Hofmannsthal Sinnbild des Weltgeheimnis' waren.

Goethe hatte für seinen West-östlicher Divan ebenfalls ein Buch der Freunde vorgesehen, in dem er bestimmten Vorbildern danken und geistigen Weggefährten ein Denkmal setzen wollte.
Der Divan, ein unergründliches Buch, sei "völlig Geist" und "eine Bibel", wenn es auch nicht ins Breite gehe und "in der Herrlichkeit seiner Zusammenfügung nicht von sehr vielen" begriffen worden sei.

Literatur

Textausgaben
 Hugo von Hofmannsthal: Gesammelte Werke in zehn Einzelbänden. Band 10, Reden und Aufsätze III, Frankfurt a. M. 1980, ISBN 3-596-22168-4, S. 233–299.
 Hugo von Hofmannsthal: Buch der Freunde. Insel-Verlag, Leipzig 1922, Digitalisat der Österreichischen Nationalbibliothek

Sekundärliteratur
 Rainer Noltenius: Hofmannsthal – Schröder – Schnitzler. Möglichkeiten und Grenzen des modernen Aphorismus, Metzler-Verlag, Stuttgart 1969

Weblinks

Einzelnachweise

Werk von Hugo von Hofmannsthal
Literarisches Werk
Aphorismus
Literatur (Deutsch)
Literatur (Österreich)
Literatur (20. Jahrhundert)

Buch der Freunde


Anisomonas, monotipski rod zelenih algi iz porodice Pedinomonadaceae. Sinonim je za rod Pseudoscourfieldia, ali je morska alga A. astigmatica, taksonomski priznata.

Izvori

Pedinophyceae

Anisomonas astigmatica