Le théâtre antique de Petit-Mars est un édifice de spectacles construit sur le site de , aujourd'hui Petit-Mars dans le département français de la Loire-Atlantique.

Ce théâtre, qui fait partie d'une agglomération secondaire ou d'un sanctuaire, est construit en limite de marais modernes. Fouillé au milieu des années 1880, la largeur de son mur de façade est un peu supérieure à .

Localisation

Le théâtre fait partie d'un site antique, possible agglomération secondaire en territoire namnète, à proximité de la voie reliant Angers à Vannes et à  au nord de Nantes. Il est peut-être associé à un sanctuaire non localisé, ainsi qu'à un édifice mal caractérisé que Léon Maître assimile sans certitude à un hippodrome ou un cirque à moins que ce ne soit le téménos du sanctuaire ; à quelques centaines de mètres de distance, ces deux monuments se font face.

Dans la géographie moderne, le théâtre se situe à environ  au sud du Vieux-Bourg et à  au sud-ouest du centre-bourg de Petit-Mars, en bordure des marais liés à la proximité de l'Erdre et qui ont remplacé la lande qui a elle-même succédé à la forêt défrichée dans l'Antiquité ; le site est périodiquement inondé au gré de la fluctuation du niveau des marais, notamment lorsque les crues de la Loire remontent dans l'Erdre.

Histoire
Les plus anciennes mentions du site apparaissent dans un registre paroissial de 1585 annoté vers 1720 par le curé et signalant des vestiges de temples, de palais ou de châteaux antiques alors que la tradition locale rapporte la présence d'une voie romaine. Les fouilles réalisées par Léon Maître en 1884 et 1885 sur la base de ce document et d'indications orales des habitants sont à l'origine des seules données disponibles sur ce théâtre dont l'histoire, comme celle du site dans son ensemble, est mal documentée.

En l'absence de tout élément probant, le style  architectural des parements des murs suggère une construction au premier siècle de notre ère.

Description
L'édifice de spectacles de Petit-Mars semble être un théâtre de type gallo-romain dont la  tournée vers l'ouest outrepasse le demi-cercle ; le diamètre de cette  est de . Aucun relief du terrain ne permet d'y adosser le monument dont la hauteur maximale est évaluée à  en se basant sur les vestiges des murs retrouvés.

Deux murs annulaires espacés de  encadrent vraisemblablement une galerie périphérique limitant le contour de la  qui n'est pas courbe, mais constitué d'une succession vingt-deux segments de droite ; cette architecture particulière semble également adoptée au théâtre du site de Mauves-sur-Loire, distant de  environ. Un troisième mur, rectiligne, limite le monument à l'ouest ; il est renforcé à ses extrémités, au contact des murs annulaires de la  et sa largeur atteint . Les fondations sont constituées de gros blocs irréguliers tandis que les parements de tous ces murs sont exclusivement confectionnés en petit appareil de moellons, sans recours à des terres cuites architecturales.

Dans la , mais déporté latéralement par rapport à son axe médian, un bloc de maçonnerie () est interprété comme la base d'un autel ou d'un édicule à fonction judiciaire. Les gradins de l'édifice, qui est partiellement couvert de , sont probablement en bois.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .
 .

Articles connexes
 Namnètes

Liens externes

Petit-Mars

Théâtre antique de Petit-Mars


Glycolether sind eine Stoffgruppe organischer Chemikalien, die auf Ethylenglycol oder Diethylenglycol als Basiseinheit basieren. Diese werden vorwiegend als Lösungsmittel, vor allem in Anstrichmitteln, sowie als Basis für Epoxydharze verwendet. Als Lösungsmittel haben Glycolether typischerweise die vorteilhaften Lösungsmitteleigenschaften von Ethern und Alkoholen niedrigerer Molekülmassen, jedoch höhere Siedepunkte, was für die Verarbeitung vorteilhaft ist.

Das Markenzeichen "Cellosolve" wurde 1924 als US-amerikanische Marke von Carbide & Carbon Chemicals Corp (später Union Carbide) für "Solvents for Gums, Resins, Cellulose Esters, and the Like" ("Lösungsmittel für Gummis, Harze, Celluloseester und dergleichen") registriert. Seit den 1970er Jahren verdrängen Propylenglycol-Derivate im industriellen Bereich zunehmend die Ethylenglycol-Produkte vom Markt. Propylenoxid ist heute durch den steigenden Bedarf an Epoxydharzen verbreiteter als Ethylenoxid.

Glycolether
 Ethylenglycolmonoalkylether
 Ethylenglycolmonomethylether (Methylglycol, 2-Methoxyethanol, CH3–O–CH2CH2–OH)
 Ethylenglycolmonoethylether (Ethylglycol, 2-Ethoxyethanol, CH3CH2–O–CH2CH2–OH)
 Ethylenglycolmonopropylether (2-Propoxyethanol, CH3CH2CH2–O–CH2CH2–OH)
 Ethylenglycolmonoisopropylether (2-Isopropoxyethanol, (CH3)2CH–O–CH2CH2–OH)
 Ethylenglycolmonobutylether (2-Butoxyethanol, CH3CH2CH2CH2–O–CH2CH2–OH), ein weithin verwendetes Lösungsmittel, etwa in Anstrichmitteln, Oberflächenbeschichtungen, Reinigungsprodukten und Druckfarben
 Ethylenglycolmonohexylether (2-Hexyloxyethanol, C6H11–O–CH2CH2–OH)
 Ethylenglycolmonophenylether (2-Phenoxyethanol, C6H5–O–CH2CH2–OH)
 Ethylenglycolmonobenzylether (2-Benzyloxyethanol, C6H5CH2–O–CH2CH2–OH)
 Diethylenglycolmonomethylether [2-(2-Methoxyethoxy)ethanol, Methylcarbitol, CH3–O–CH2CH2–O–CH2CH2–OH]
 Diethylenglycolmonoethylether [2-(2-Ethoxyethoxy)ethanol, Carbitolcellosolve, CH3CH2–O–CH2CH2–O–CH2CH2–OH]
 Diethylenglycolmono-n-butylether [2-(2-Butoxyethoxy)ethanol, CH3CH2CH2CH2–O–CH2CH2–O–CH2CH2–OH], oft genutztes Lösemittel
 Diethylenglycolmono-n-hexylether
 Propylenglycolmonomethylether (1-Methoxy-2-propanol)
 Propylenglycolmonoethylether (Ethoxypropanol)
 Propylenglycolmonobutylether (1-Butoxy-2-propanol)
 Propylenglycolmonohexylether (1-Hexoxy-2-propanol)
 Dipropylenglycolmonomethylether (Isomerengemisch)
 Dipropylenglycolmonobutylether (Isomerengemisch)
 Dipropylenglycolmonohexylether (Isomerengemisch)
 Polyethylenglycolether
 Polypropylenglycolether

Dialkylether
Verglichen mit Glycol-mono-ethern weisen deren Diether auffallend niedrige Zündtemperaturen auf. Dies erfordert besondere Schutzvorkehrungen in chemischen Betrieben, denn Rohrleitungen können punktuell Oberflächentemperaturen von 220 °C erreichen.
 Ethylenglycoldimethylether (Dimethoxyethan, CH3OCH2CH2OCH3), im Forschungsbereich eine Alternative zu Diethylether und Tetrahydrofuran, wird auch als Lösungsmittel für Polysaccharide, als Reagenz in der Organometallchemie und als Elektrolyt bei Lithiumbatterien verwendet.
 Ethylenglycoldiethylether (Diethylglycol, Diethoxyethan, CH3CH2OCH2CH2OCH2CH3)
 Ethyleneglycoldibutylether (Dibutoxyethan, CH3CH2CH2CH2OCH2CH2OCH2CH2CH2CH3)
 Dipropylenglycoldimethylether

Sonstiges
Aktuelle Studien zeigen, dass die Exposition von Glycolethern möglicherweise mit kaum beweglichen Spermien im Spermiogramm in Verbindung stehen, jedoch ist dieser Befund sehr umstritten.

Einzelnachweise

Weblinks
 BASF – Lösemittelübersicht (allg.)(Glycolether)

 DOW – Lösemittelübersicht (allg.)

Stoffgruppe

Glycolether


El chuncho del norte o mochuelo peruano  (Glaucidium peruanum) es una especie de búho de la familia Strigidae. La especie es nativa de Ecuador, Perú y Chile. Habita una variedad de biomas incluyendo bosque húmedo montano tropical y subtropical.  No tiene subespecies reconocidas.

Referencias

Enlaces externos

peruanum
Aves de Ecuador
Aves de Perú
Animales descritos en 1991

Glaucidium peruanum


Taleh Kazimov, né le  à Bakou, est un banquier azerbaïdjanais. Il est président de la Banque centrale de la République d'Azerbaïdjan depuis 2022, président du conseil d'administration et directeur général de PACHA Bank.

Biographie
Taleh Kazimov est né le 11 septembre 1983 à Bakou. Il étudie à l'université technique d'Azerbaïdjan de 2000 à 2004 et suit des études supérieures en automatisation et en génie informatique.

Il est diplômé de la London Business School en 2012 et de l'université Harvard en 2014.

Le 13 avril 2022, Taleh Kazimov est nommé président de la Banque centrale de la République d'Azerbaïdjan par le président Ilham Aliyev.

Taleh Kazimov est marié et est père de deux enfants.

Voir aussi
 Banque centrale d'Azerbaïdjan

Notes et références

Naissance en septembre 1983
Économiste azéri
Économiste du XXIe siècle
Dirigeant de banque centrale
Banquier azéri

Taleh Kazimov


Joachim Hyam Rubinstein (né le 7 mars 1948, à Melbourne) est  un mathématicien australien de haut niveau spécialisé en topologie en basses dimensions ; il est actuellement de professeur dans le Département de Mathématiques et de Statistiques à l'Université de Melbourne.

Il a beaucoup parlé et écrit sur l'état des sciences mathématiques en Australie, avec un accent particulier sur les impacts de la réduction des dépenses gouvernementales pour les départements de mathématiques des universités.

Formation
En 1965, Rubinstein est diplômé de la  à Melbourne, en Australie, remportant le maximum de quatre . En 1969, il est diplômé de l'université Monash à Melbourne, avec un B.Sc. (Honours) en mathématiques.

En 1974, Rubinstein a obtenu son doctorat de l'Université de Californie à Berkeley sous la direction de John Stallings. Sa thèse, intitulée Isotopies of Incompressible Surfaces in Three Dimensional Manifolds , portait sur le thème des isotopies des surfaces incompressibles dans les collecteurs tridimensionnels.

Carrière
Après des études post-doctorales à l'Université de Melbourne, il y passe maître de conférences en 1978 puis professeur en 1982. De 1989 à 1992 il est membre de la faculté de mathématiques et de 2002 à 2004 à la faculté de mathématiques et de statistiques. il est également chercheur invité à l'Institute for Advanced Study (1982, 1990), au Mathematical Sciences Research Institute (MSRI), à l'Université de Warwick, celle de Californie à San Diego, celle de Californie à Davis, celle de Stanford, au Technion (en tant que boursier Lady Davis) et à l'Université Paris VI.

Travaux de recherche
Ses contributions majeures incluent des résultats impliquant des  presque normaux et le travail conjoint étroitement lié avec Jon T. Pitts reliant des fractionnements de Heegaard fortement irréductibles à des surfaces minimales, un travail conjoint avec William Jaco sur des triangulations spéciales de 3-variétés (à savoir des triangulations 0-efficaces et 1-efficaces), et un travail conjoint avec Martin Scharlemann sur le graphe Rubinstein&-Scharlemann. Il est une figure clé de la théorie algorithmique des 3-variétés et l'un des premiers développeurs du , qui implémente son algorithme de reconnaissance des 3-sphères.

Ses intérêts de recherche incluent également : les problèmes de réseaux les plus courts appliqués à la , l'apprentissage automatique, la , les mathématiques financières et les systèmes de négociation des marchés boursiers.

Il a beaucoup parlé et écrit sur l'état des sciences mathématiques en Australie, avec un accent particulier sur les impacts de la réduction des dépenses gouvernementales pour les départements de mathématiques des universités.

Prix et distinctions
J. Hyam Rubinstein est président de la Société mathématique australienne de 1990 à 1992, après en avoir été le vice-président de 1988 à 1990 et de nouveau de 1999 à 2000.
Il a été également président du Comité australien pour les sciences mathématiques en 2005.
Il a été élu membre de l'Académie des sciences australienne en 2003 puis membre de l'American Mathematical Society en 2012.
Il est lauréat de la médaille de la Société mathématique australienne en 1987, de la médaille Hannan en 2004, puis de la médaille George Szekeres en 2008.

En 1994 il est conférencier invité au Congrès international des mathématiciens à Zürich avec une conférence intitulée «  ».

Du 11 au 22 juillet 2011, un atelier et une conférence en son honneur, intitulés conjointement « Hyamfest : Geometry & Topology Down Under », ont eu lieu à l'Université de Melbourne.

Publications
 avec Marc Culler et William Jaco: Incompressible surfaces in once-punctured torus bundles. In: Proceedings of the London Mathematical Society. Series 3, vol. 45, N°. 3, 1982, p. 385–419, (lire en ligne).
 avec William Jaco: PL minimal surfaces in 3-manifolds. In: Journal of Differential Geometry. vol. 27, N°. 3, 1988, p. 493–524, (lire en ligne).
 An algorithm to recognize the 3-sphere. In: Srishti D. Chatterji (éd.): Proceedings of the International Congress of Mathematicians. Août 3–11, 1994, Zürich, Switzerland. Birkhäuser, Bâle et. a. 1995, , p. 601–611, (lire en ligne).
 avec William Jaco: 0-efficient triangulations of 3-manifolds. In: Journal of Differential Geometry. vol. 65, N°. 1, 2003, p. 61–168, (lire en ligne).
 avec Sungbok Hung, John Kalliongis et Darryl McCullough: Diffeomorphisms of elliptic 3-manifolds (= Lecture Notes in Mathematics. 2055). Springer, Berlin et. a. 2012, .

Références

Liens externes

 Page d'accueil à l'Université de Melbourne
 Liste complète des publications .pdf
 Entretien

Membre de l'American Mathematical Society
Membre de l'Académie australienne des sciences
Lauréat de la médaille George-Szekeres
Professeur à l'université de Melbourne
Étudiant de l'université de Californie à Berkeley
Topologue
Universitaire australien du XXe siècle
Universitaire australien du XXIe siècle
Mathématicien australien du XXe siècle
Mathématicien australien du XXIe siècle
Naissance en mars 1948
Naissance à Melbourne

J. Hyam Rubinstein


Kadir Suresi (Arapça: سورة القدر), Kur'an'ın 97. suresidir. Sure 5 ayetten oluşur.

Mekke'de Abese Suresi'nden sonra indirildiğine inanılmaktadır. Kur'an'ın indirildiğine inanılan Kadir Gecesi'nden bahsedildiği için sureye bu isim verilmiştir.

Kadir Suresi'nde Kur'an'ın Kadir Gecesi'nde indirildiğinden, Kadir Gecesi'nin bin aydan daha hayırlı olduğundan, Kadir Gecesi'nin rahmet ve berekete vesile olduğundan, bu sebeple taşıdığı değerden bahsedilir.

Kaynakça

Sureler

Kadir Suresi


Hellboy și Armata de Aur  (titlu original: Hellboy II: The Golden Army) este un film de groază supranatural american din 2008 regizat de Guillermo del Toro. Este bazat pe personajul fictiv Hellboy creat de Mike Mignola și este o continuare a filmului din 2004 Hellboy. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ron Perlman, Selma Blair, Doug Jones, Jeffrey Tambor, Seth MacFarlane și John Hurt. A primit Premiul Saturn pentru cel mai bun film de groază.

Prezentare

Distribuție

Note

Legături externe

 From mind to movie - how the world of Hellboy II was created - Extrageographic

Filme din 2008
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Guillermo del Toro
Filme de groază din anii 2000
Filme supranaturale
Premiul Saturn pentru cel mai bun film de groază
Filme cu supereroiSequeluri
Filme apocaliptice
Filme cu monștri
Filme cu demoni
Filme Universal Pictures
Filme Relativity Media
Filme Dark Horse Entertainment
Filme Dark Horse Comics

Hellboy și Armata de Aur


Şemsi İnkaya (13 Nisan 1939, İstanbul), Türk tiyatro ve sinema oyuncusu.

Hayatı
Ticaret Lisesi ve konservatuvarda okudu. Tiyatro sanatçısı Ayten Erman ile evlenip ayrılmıştır. Ozan isminde bir oğlu vardır. Sanat hayatına İ.Ü.T.B. Gençlik Tiyatrosu'nda amatör olarak başlamıştır. İlk oyunu Pabuçcu Ahmet'''tir. Avni Dilligil, Ulvi Uraz gibi pek çok tiyatroda yetişmiştir. İnkaya, Tiyatro Oyuncuları Derneği (To-Der) üyesi ve denetleme kurulu başkanıdır.

1970 ve 1980'li yıllarda ağırlıklı olarak komedi filmlerindeki karakter rollerini canlandırmıştır. 1981 yapımı Gırgıriye, 1982 yapımı Görgüsüzler gibi filmlerde çok sevilmiştir. 1990'lı yıllardan itibaren dram ağırlıklı rollere hayat vermiştir. Bu dönemdeki en dikkat çeken rollerinden biri, Üvey Baba dizisindeki Halil Güneşli karakteri olmuştur. Üvey Baba dizisinden ayrıldıktan sonra Türkiye'nin ilk vampir konulu dizisi olan Efsane dizisinde Pamir karakterini canlandırdı. Ben Onu Çok Sevdim dizisinde İsmet İnönü'yü canlandırmıştır.

 Filmografisi
Filmler

 1970: Vur Patlasın Çal Oynasın 1972: Hicran 1972: Yalan Dünya 1973: Şehvet Kurbanı 1974: Aç Gözünü Memet 1975: Azgın Bakireler 1975: Ah Bu Gençlik 1975: Hababam Git Hababam Gel 1976: Sıralardaki Heyecan 1976: Bıktım Her Gün Ölmekten (Bıktım Bu Hayattan)
 1976: Aman Karım Duymasın 1976: Kuklalar 1976: Ne Umduk Ne Bulduk 1976: Zühdü 1977: Evlilik Şirketi 1977: Bizim Kız 1977: Arabacının Aşkı 1978: Çaresiz 1978: Evlidir Ne Yapsa Yeridir 1978: Hedef 1979: Doktor 1979: Vay Başımıza Gelenler 1979: Köşe Kapmaca 1979: Aşk Şarabı 1979: Canikom 1979: Bir Çiçek Üç Böcek 1979: Aşk Kadını 1980: Tanrıya Feryat 1980: Zübük 1980: Vazgeç Gönlüm 1981: Gırgıriye 1981: Şöhretin Sonu 1982: Adile Teyze 1982: Gırgıriyede Şenlik Var 1982: Gözüm Gibi Sevdim 1982: Görgüsüzler 1982: Islak Mendil 1982: Şıngırdak Şadiye 1983: Beyaz Ölüm 1983: Gırgıriyede Cümbüş Var 1983: Zifaf 1984: Gırgıriyede Büyük Seçim 1984: Alev Alev 1984: Yosma 1984: Yangın 1984: Taçsız Kraliçe 1985: Büyük Günah 1985: Kaderin Tuzakları 1985: Deliye Her Gün Bayram 1986: Fakir Milyoner  (video filmi)
 1986: Kıskıvrak 1986: Aşk Hikayemiz 1986: Gün Doğmadan 1986: Ah Bu Kadınlar 1986: Hayat Kadını 1986: Keko Aptallar Çetesi (video filmi)
 1986: Berberiye 1987: Yarınsız Adam 1987: Biz Doğarken Gülmüşüz 1987: Damga 1987: Karımın Gölgesi (video filmi)
 1987: Gönülden Gönüle 1987: Serbest Kürsü Hüsnü 1987: Hafız Yusuf Efendi 1989: Zehir Hafiye 1989: Talih Kuşu 1989: Sevdim 1989: Bir Aşk Bin Günah 1991: Kayıp Aranıyor 1997: Çökertme 2002: İçerideki 2009: Vali 2011: Türkan 2015: DarbeTV dizileri

 Yorgun Savaşçı (1979)
 IV. Murat (1981)
 Yarı Şakı Yarı Ciddi (1989)
 Mesela Dedik (1990)
 Herkesin Hayali (1992)
 Cümbüş Sokak (1993)
 Cümbüşiye (1994)
 Yasemince (1997)
 Üvey Baba (1998-2002)
 Zart-1 TV (2000)
 Efsane (2002)
 Zümrüt (2004)
 Kırık Kanatlar (2006)
 Sinekli Bakkal (2007)
 Gece Sesleri (2008)
 Canan (2011)
 Evlerden Biri (2012)
 Ben Onu Çok Sevdim (2013-14)
 Kurtlar Vadisi Pusu (2014)
 Kertenkele (2014-16)
 Muhteşem Yüzyıl Kösem'' (2016-17)

Ödüller
 2017: 24. Uluslararası Adana Film Festivali - Yaşam Boyu Onur Ödülü

Kaynakça

Dış bağlantılar

 TSA´de Şemsi İnkaya

1939 doğumlular
İstanbul doğumlu erkek oyuncular
Türk erkek dizi oyuncuları
Türk erkek seslendirme sanatçıları
Türk erkek sinema oyuncuları
Altın Kelebek Ödülü sahipleri
Türk erkek tiyatro oyuncuları
Yaşayan insanlar

Şemsi İnkaya


Irvin Leigh Matus (July 25, 1941 – January 5, 2011) was an independent scholar, autodidact, and author. He is best known as an authority on Shakespeare, but also wrote about aspects of Brooklyn's history such as the Vitagraph Studios, and developed a method of modelling baseball statistics. He was a scholar-in-residence at Shepherd University for the academic year 1992-1993.  He was based in Washington, DC.

Early life
Matus's father was manager of the Western Union office in Times Square. The late congressman Stephen J. Solarz was his cousin.  Matus was born and raised in Brooklyn, New York, where he lived until 1971. He graduated from Erasmus Hall High School in 1958, and briefly studied commercial art at the Pratt Institute in New York. His primary interests at the time focused on baseball, American history and rhythm and blues, his musical interests being influenced by his early friendship with Alan Freed. Together with his brother Paul he ran an urban transport business until he was drafted in 1965 into United States Army. Stationed on Staten Island, he won the Army Commendation Medal for meritorious service.

Baseball
A keen reader of baseball statistics, in 1978 he published an article anticipating what was later to be known as sabermetric analysis, though Matus would distinguish his own methods from the mechanical computerized techniques of contemporary sabermetrics, an approach he characterizes as "the baseball version of Oxfordianism." The article analysed pitching stats on 162 scorecards for one year, 1976 to examine the view of pitching coaches at the time that 135 pitches (15 per innings) was the average for a complete game. Tom Seaver relied on this standard yardstick in evaluating a pitcher's performance, that he is doing well if he throws about 15 pitches per innings. By a close break-down of statistics, based his analysis on average of 14 pitches per inning after six innings, Matus showed that the contrary was the case, and concluded: "The evidence clearly indicates that, for endurance and effectiveness in any given game, 14 pitches or less per innings as an average is preferable for most pitchers."

At the time of his death, he was working on a comprehensive history of baseball.

Researching Shakespeare
His interest in Shakespeare dated back to high school, though he once confessed that his notion of a good read consisted back then of reading a Brooklyn Dodger box-score sheet. Shakespeare classes tortured him for the impression they gave that Shakespeare wrote footnotes. Yet one day, while walking down Flatbush Avenue, a line—"You blocks, you stones, you worse than senseless things!"—from Julius Caesar floated to mind and seemed to sum up the appearance of the crowd he encountered.  He suddenly realized that, unwittingly, he had been memorizing large swathes of Shakespeare. He became a dedicated Shakespearean shortly afterwards, on watching Richard Burton's performance as Edwin Booth in the film Prince of Players.

Shakespeare, the Living Record
Matus would read the history plays together with biographies of the kings they featured, and discovered, from earlier period tourist brochures, an article by A.L. Rowse and one by Louis Wright, past director of the Folger Shakespeare Library, that the artifacts and physical environment of Shakespeare's life were poorly represented. In 1983, impressed by reading a book on English architecture, he scoured the libraries to find information linking Elizabethan buildings to Shakespeare, only to find that virtually no good reference books had been written. After a brief trip to England for roughly 6 weeks in 1984,  he and his brother Paul sold their home on Long Island,  and Matus used his proceeds to finance his research project on this topic, — which entailed a second 6-month journey in a camper van—to examine buildings on-site and interview archivists, preservationists, and historians. Returning to the United States in November 1985, he moved to Washington to finalize his research by reading in the Folger Library. There Samuel Schoenbaum, the doyen of Shakespearean biographers, assisted him in securing access to its restricted collections.

Almost wholly self-financed, Matus eked out a living by working part-time jobs, while finding accommodation as a house-sitter.  In June, 1987, he received a $2,500 grant that allowed him to buy a $650 word processor and begin his writing. Shakespearean scholar Richard Dutton read his manuscript, and submitted it to Macmillan, remarking that:

It's very thorough, archival, back-to-the-grass-roots, trust-nothing, find-the-first-sources scholarship... And so little scholarship is like that. He's done an amazing job of collecting that sort of information.

In the meantime he published an article, "An Early Reference to the Coventry Corpus Christi Pageants in Shakespeare?" suggesting a possible source for Shakespeare's metaphor, in "The Tragedy of King Richard III", of the "worm of conscience" in the Doomsday play of the Drapers' Guild in 1561.

The resulting book, Shakespeare, the Living Record , published by Palgrave Macmillan in 1991, took the form of a travelogue of modern-day England pertaining to persons and places associated with Shakespeare or mentioned in his plays.  Stanley Wells thought this 'freelance' contribution sounded 'refreshingly up-to-date'.

The Shakespeare authorship question: Shakespeare, In Fact

In February 1989 he was asked by the Shakespeare Authorship Roundtable to investigate the scholarship of the Shakespeare authorship controversy and was invited to speak to the membership in Los Angeles about his findings. Matus, according to Jonathan Bate, came to the controversy as an agnostic. Up until this particular research interest emerged, his interest in Shakespeare had been almost entirely focused on the plays, not their author. He flew to Los Angeles in August 1989 and spent two months there. His visit culminated in an address he delivered to members of the Roundtable in September, in which he remarked that, though he found the members honest, thoughtful, gracious, and cordial, his research found much fault with Oxfordian scholarship and led him to the conclusion that William Shakespeare was the true author of the works.

Matus then turned to write a comprehensive book on the Shakespearean authorship question. He returned to England in 1993 for another five months, primarily to research in the British Library. In Matus's view, the long history of the debate in public controversy and both amateurish and professional speculation had been usually ignored by scholars. He defended his method by arguing for the following principle:

It is the rule of controversialist scholarship, the error rate of which hovers around 100 percent, that a single flaw in a work of orthodox scholarship, whether perceived or actual—or fabricated—is sufficient in their eyes to cast doubt upon the accuracy and authenticity of the entire work.

He took the "Stratfordian" perspective, advocating the orthodox view that William Shakespeare of Stratford-on-Avon, was the primary author of the plays attributed to him.  Matus went on to defend this position against the Oxfordian theory, in the October 1991 issue of The Atlantic Monthly as part of a print debate written by advocates of both sides. He did the same in an article published as part of a similar debate in the April 1999 issue of Harper's Magazine.

In Shakespeare, In Fact, Matus examined Oxfordian arguments, presenting both detailed rebuttals of the sceptical perspective and positive evidence for Shakespeare's authorship. On its publication, Shakespeare scholar Thomas Pendleton hailed the work as the most authoritative on the subject. Writer Scott McCrea has praised it for its "original and valuable scholarship",  while James S. Shapiro has recently referred "those interested in the strongest arguments in favor of Shakespeare's authorship" to Matus's book. Gail Kern Paster, director of the Washington, DC-based Folger Shakespeare Library, judging its contribution more broadly, has written that Shakespeare, in Fact is recognized as "a reliable, trustworthy, and authoritative source for what we know for sure about Shakespeare." Dover Books reissued  Shakespeare, In Fact in 2013, with a new introduction by Thomas Mann, former reference librarian at the Library of Congress.

While working on Shakespeare, In Fact Matus also investigated a different authorship question: Charles Hamilton's claim that he had found "Cardenio"—a lost play by Shakespeare. The play turned out to be the playhouse copy of Thomas Middleton's "The Second Maiden's Tragedy," and Matus reviewed Hamilton's book for the Times Literary Supplement.

Later years
Matus lived in great dignity on an income substantially under $4,000 per annum in his later years. His brilliant conversation, gentleness with fellows and with the creaturely world, and resolute integrity in the face of hard circumstances, is fondly remembered by those who had the opportunity to know him.

Works

Books

Academic journals

Popular press

Miscellaneous

Notes and references

Notes

References

Sources

External links
Obituary in the Washington Post
The Case for Shakespeare from the Atlantic Monthly (online)
Irvin Leigh Matus Shakespeare website
Article about Vitagraph Studios

Shakespearean scholars
Shakespeare authorship question
Independent scholars
1941 births
2011 deaths
Writers from Brooklyn
Erasmus Hall High School alumni
Baseball statisticians

Irvin Leigh Matus


Mae Ella Nolan, née le  à San Francisco (Californie) et morte le  à Sacramento (Californie), est une femme politique américaine membre du Parti républicain et représentante du  de Californie entre 1923 et 1925.

Biographie

Mae Nolan étudie au couvent Saint-Vincent et à l'Ayres Business College de San Francisco.

Elle est élue lors d'une élection partielle, à la suite de la mort de son mari  en 1922. Elle siège de 1923 à 1925. Elle est la quatrième femme membre du Congrès des États-Unis, après Jeannette Rankin, Alice Mary Robertson et Winnifred Sprague Mason Huck. Toutes sont membres du Parti républicain. Catholique, Mae Nolan est la première femme de cette confession membre du Congrès.

Mae Nolan est la première femme à succéder à son mari au Congrès, processus parfois surnommé « succession de la veuve ». En effet, à compter de 2004,  politiques américaines avaient déjà succédé par le passé à leur mari décédé à la Chambre des représentants et 8 au Sénat, à l'instar de , Lois Capps,  ou encore Margaret Chase Smith.

D'abord opposante au droit de vote des femmes, comme son défunt mari, Mae Nolan s'y rallie finalement. Lors de son mandat, elle est présidente du comité des dépenses du ministère des Postes. Elle n'est pas candidate à sa réelection.

À la fin de sa vie, elle déménage à Sacramento, où elle meurt. Elle est enterrée au .

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Jeannette Rankin, première membre de la Chambre des représentants (1917)

Liens externes

Naissance en septembre 1886
Naissance à San Francisco
Décès en juillet 1973
Décès à 96 ans
Décès à Sacramento
Personnalité du Parti républicain en Californie
Représentante des États-Unis
Représentant des États-Unis pour la Californie
Pionnière en politique
Conjoint de personnalité politique

Mae Nolan


تمت منافسات النبالة للألعاب الأولمبية الصيفية 2008 في الفترة الواقعة بين 9 و15 أغسطس/آب في المتنزه الأولمبي الأخضر في بكين العاصمة الصينية.

الاختبارات
ستشتمل المنافسة على أربع اختبارات:
 فردية رجال 70 متر.
 فردية سيدات 70 متر.
 فرق رجال 70 متر.
 فرق سيدات 70 متر.

الأمم المتأهلة

الفرق

المنافسات الفردية

الميداليات

وصلات داخلية
 الألعاب الأولمبية الصيفية 2008

مراجع

منافسات النبالة في الألعاب الأولمبية الصيفية 2008
النبالة في 2008
أحداث الألعاب الأولمبية الصيفية 2008
النبالة في الألعاب الأولمبية الصيفية


Alfonso Antonio Vicente Eduardo Angel Blas Francisco de Borja Cabeza de Vaca y Leighton ili jednostavno Alfonso de Portago (London, Ujedinjeno Kraljevstvo, 11. listopada, 1928. – Mille Miglia, Italija, 12. svibnja 1957.) je bivši španjolski vozač automobilističkih utrka.

Karijera

Rođen je u Londonu, no odrastao je u Biarritzu u Francuskoj. Njegov otac Antonio Cabeza de Vaca, preminuo je tijekom polo utakmice. Majka Olga Leighton bila je Irkinja. Njezin prvi suprug, Francis John Mackey, izvršio je samoubojstvo zbog svoje bolesti, te ostavio Olgi golemo bogatsvo.

Alfonso je počeo svoju automobilističku karijeru 1953., nakon susreta s Luigijem Chinettijem, Ferrarijevim uvoznikom u SAD-u, koji ga je priupitao za sudjelovanje u utrci Carrera Panamericana, kao njegov suvozač. Sljedeće godine, Portago je kupio svoj vlastiti Ferrari i zajedno s Harryjem Schellom kao suvozačem, osvojio 2. mjesto na utrci 1000 km Buenos Airesa. Nakon toga prodaje svoj Ferrari i kupuje bolid Maserati.

Rezultati u Formuli 1

Pobjede

1954.
  Circuit de Metz (S2.0)
  Bahamas Automobile Cup

1955.
  Governor's Trophy
  Nassau Ferrari Race

1956.
  Circuito do Porto
  Tour de France
  Coupes du Salon (GT/T+1.3)

1957.
  Coupes de Vitesse

Izvori

The Real Story of the Man Known as Portago
Portago na theesotericcuriosa.blogspot
Portago na findgrave.com

Vanjske poveznice
Portago - racing-reference.info
Alfonso de Portago na Racing Sports Cars

Španjolski vozači Formule 1

Alfonso de Portago


An Eria macrophylla in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames ngan Charles Schweinfurth. An Eria macrophylla in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria macrophylla


Frederick Hamilton "Rick" Hauck (pronounced "Howk"; born April 11, 1941) is a retired captain in the United States Navy, a former fighter pilot and NASA astronaut.  He piloted Space Shuttle mission STS-7 and commanded STS-51-A and STS-26.

Personal data
He was born April 11, 1941, in Long Beach, California, but considers Winchester, Massachusetts and Washington, D.C. to be his hometowns. His parents were the late Captain and Mrs. Phillip F. Hauck. His maternal grandfather, Olaf M. Hustvedt, was a United States Navy vice admiral who commanded battleships during World War II. Hauck is married to Susan Cameron Bruce.

Education
 1958: Graduated from St. Albans School in Washington, D.C.
 1962: Received a Bachelor of Science degree in physics from Tufts University. While attending Tufts he joined the Delta Upsilon fraternity.
 1966: Received a Master of Science degree in nuclear engineering from the Massachusetts Institute of Technology
 1971: Graduated U.S. Naval Test Pilot School

Military experience
Hauck, a Naval ROTC student at Tufts University, was commissioned upon graduation in 1962 and reported to the destroyer , where he served 20 months as communications officer and Combat Information Center officer. In 1964, he attended the U.S. Naval Postgraduate School, Monterey, California, for studies in mathematics and physics and for a brief time in 1965 studied the Russian language at the Defense Language Institute in Monterey. Selected for the Navy's Advanced Science Program, he received a master's degree in nuclear engineering from Massachusetts Institute of Technology the next year.

He commenced flight training at the Naval Air Station Pensacola, Florida, in 1966, and was designated a Naval Aviator, receiving his aviator wings in 1968. As a pilot with Attack Squadron 35 he deployed to the Western Pacific with Carrier Air Wing Fifteen aboard the aircraft carrier , flying 114 combat and combat support missions in the A-6 Intruder. In August 1970, Hauck joined Attack Squadron 42 as a visual weapons delivery instructor in the A-6 Intruder. Selected for test pilot training, he reported to the U.S. Naval Test Pilot School at NAS Patuxent River, Maryland in 1971. A 3-year tour in the Naval Air Test Center's Carrier Suitability Branch of the Flight Test Division followed. During this period, Hauck served as a project test pilot for automatic carrier landing systems in the RA-5 Vigilante, A-6 Intruder, A-7 Corsair II, F-4 Phantom and F-14 Tomcat aircraft and was team leader for the Navy Board of Inspection and Survey aircraft carrier trials of the F-14. In 1974, he reported as operations officer to commander, Carrier Air Wing Fourteen aboard . On two cruises he flew the A-6, A-7, and F-14 during both day and night carrier operations. He reported to Attack Squadron 145 as Executive Officer in February 1977.

In May 1989 he became director, Navy Space Systems Division, in the Office of the Chief of Naval Operations. In this capacity he held budgeting responsibility for the Navy's space programs. Captain Hauck left military active duty on June 1, 1990.

NASA experience
NASA selected Hauck as an astronaut candidate in January 1978. He was assistant Crimson team CAPCOM for the first Space Shuttle mission re-entry. His first spaceflight was as pilot for STS-7, the seventh flight of the Space Shuttle, which launched from Kennedy Space Center, Florida, on June 18, 1983. The crew included Robert Crippen (spacecraft commander), and three mission specialists, John Fabian, Sally Ride, and Norm Thagard. This was the second flight for the orbiter Challenger and the first mission with a 5-person crew. During the mission, the STS-7 crew deployed satellites for Canada (ANIK-C2) and Indonesia (Palapa B-1); operated the Canadian-built Remote Manipulator System (RMS) to perform the first deployment and retrieval exercise (with the Shuttle Pallet Satellite (SPAS-01)); and with Crippen conducted the first piloting of the orbiter in close proximity to a free-flying satellite (SPAS-01). Mission duration was 147 hours before landing on a lakebed runway at Edwards Air Force Base, California, on June 24, 1983.

Hauck was spacecraft commander for the second mission of Discovery on mission STS-51-A, which launched on November 8, 1984. His crew included David M. Walker (astronaut) (pilot), and three mission specialists, Joseph Allen, Anna Fisher, and Dale Gardner. During the mission, the crew deployed two satellites, Telesat Canada's Anik D-2, and Hughes' LEASAT-1 (Syncom IV-1). In the first space salvage mission in history, the crew also retrieved for return to Earth the Palapa B-2 and Westar VI satellites. STS-51-A completed 127 orbits of the Earth before landing at Kennedy Space Center, Florida, on November 16, 1984.

In March 1985 Captain Hauck became the Astronaut Office project officer for the integration of the liquid-fueled Shuttle-Centaur upper-stage rocket. In May 1985 he was named commander of the Centaur-boosted Ulysses solar probe mission, STS-61-F (sponsored by the European Space Agency).  It was set to launch in a tight launch window in May 1986.  After the Challenger accident this mission was postponed, and the Shuttle-Centaur project was terminated.

In August 1986, Captain Hauck was appointed NASA associate administrator for external relations, the policy advisor to the NASA Administrator for congressional, public, international, inter-governmental, and educational affairs. He resumed his astronaut duties at the Johnson Space Center in early February 1987.

Hauck was spacecraft commander of Discovery on STS-26, the first flight to be flown after the Challenger accident. The mission launched on September 29, 1988. The flight crew included the pilot, Richard Covey, and three mission specialists, David Hilmers, Mike Lounge, and George Nelson. During the four-day mission, the crew deployed the Tracking and Data Relay Satellite (TDRS-C) and operated eleven mid-deck experiments. Discovery completed 64 orbits of the Earth before landing at Edwards Air Force Base, California, on October 3, 1988.

Hauck has logged over 5,500 flight hours, 436 in space.

Post-NASA experience
In October 1990, he joined AXA Space (formerly INTEC) as president and chief operating officer, and on January 1, 1993, assumed responsibilities as chief executive officer. AXA Space is a world leader in providing property and casualty insurance for the risk of launching and operating satellites. He retired from AXA Space in April 2005.

Memberships, boards, and panels
 Fellow, Society of Experimental Test Pilots
 Fellow, American Institute of Aeronautics and Astronautics (AIAA)
 Board of Trustees, Tufts University (1987-)
 Board of Governors, St. Albans School (1989–95)
 Association of Space Explorers (Vice President, 1991–93; Board of Directors, 2000-)
 Technical Advisor to The Synthesis Group on America's Space Exploration Initiative (1990–91)
 Commercial Space Transportation Advisory Committee (COMSTAC), United States Department of Transportation (1992–99)
 Chair, COMSTAC Task Group on Russian Entry into Commercial Space Markets (1992)
 NASA Commercial Programs Advisory Committee (1991)
 Department of Commerce U.S. Space Commerce Mission to Russia (1992)
 NASA Mission Review Task Group (Space Salvage) (1992)
 General Dynamics Atlas Failure Review Oversight Boards (1992, 1993)
 U.S. Congress Office of Technology Assessment Advisory Panel on National Space Transportation Policy (1994–95)
 Chair, NASA External Independent Readiness Review Team for Second Hubble Space Telescope Servicing Mission (1995–97)
 National Research Council (NRC) Aeronautics and Space Engineering Board (1996- )
 NRC Committee on International Space Station Meteoroid/Debris Risk Management (1995–1996)
 Chair, NRC Committee on Space Shuttle Meteoroid/Debris Risk Management (1997)
 Boeing Space Launch Mission Assurance Review Team (1999)
 External Requirements Assessment Team for NASA 2nd Generation Reusable Launch Vehicle Program (2000- )
 Chair, NRC Committee on Precursor Measurements Necessary to Support Human Operations on the Surface of Mars (2001-)
 Executive Committee, Astronaut Scholarship Foundation
 Board of Directors, American Astronautical Society (AAS) (1997–2000)
 Chair, Arts and Sciences Board of Overseers, Tufts University (1997- )
 External Visiting Committee, Dept. of Aeronautics and Astronautics, Stanford Univ. (2001)
 Member, Space Foundation Board of Directors (2005- )

Special honors
 Two Defense Distinguished Service Medals
 the Defense Superior Service Medal
 the Legion of Merit
 the Distinguished Flying Cross
 the Air Medal (9)
 the Navy Commendation Medal with Gold Star and Combat V
 the NASA Distinguished Service Medal
 the NASA Medal for Outstanding Leadership
 the NASA Space Flight Medal (3)
 Astronaut Hall of Fame
 the Navy's Outstanding Test Pilot Award
 the Presidential Cost Saving Commendation
 the AIAA Haley Space Flight Award
 Lloyd's of London Silver Medal for Meritorious Service
 two AAS Flight Achievement Awards
 the Fédération Aéronautique Internationale (FAI) Yuri Gagarin Gold Medal
 the FAI Komarov Diploma (2)
 the Tufts University Presidential Medal
 the Tufts University Light on the Hill Award
 the Delta Upsilon Distinguished Alumnus Award
 Who's Who in America

References

External links

 Spacefacts biography of Frederick Hauck

1941 births
Living people
United States Navy astronauts
United States Astronaut Hall of Fame inductees
People from Long Beach, California
People from Winchester, Massachusetts
People from Washington, D.C.
St. Albans School (Washington, D.C.) alumni
Tufts University School of Arts and Sciences alumni
MIT School of Engineering alumni
United States Naval Test Pilot School alumni
United States Navy captains
United States Naval Aviators
American test pilots
Engineers from California
American nuclear engineers
21st-century American physicists
United States Navy personnel of the Vietnam War
Recipients of the Legion of Merit
Recipients of the Distinguished Flying Cross (United States)
Recipients of the Air Medal
Recipients of the Defense Superior Service Medal
Recipients of the NASA Distinguished Service Medal
Recipients of the Defense Distinguished Service Medal
American chief executives
American chief operating officers
Space Shuttle program astronauts
Military personnel from California
Military personnel from Massachusetts

Frederick Hauck


فيما يلي جدولا بعزم القصور الذاتي لبعض الاشكال الشهيرة

أجسام جاسئة
قوائم فيزيائية
كميات فيزيائية
موترات
ميكانيكا

قائمة عزم القصور الذاتي


Pedro Avelino es un municipio del estado de Rio Grande do Norte (Brasil), localizado en la microrregión de Angicos. De acuerdo con el censo realizado por el IBGE (Instituto Brasileño de Geografía y Estadística) en el año 2000, su población es de 8.006 habitantes. Área territorial de 874 km².

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Río Grande del Norte

Pedro Avelino


Kintsugi (金継ぎ, "tâmplărie de aur"), cunoscută și sub numele de Kintsukuroi (金繕い, "reparare cu aur"), este arta japoneză de reparare a ceramicii sparte cu lac pudrat sau amestecat cu pudră de aur, argint sau platină, metodă care este similară cu tehnica maki-e. Ca filozofie, tratează spargerea și reparația ca parte a istoriei unui obiect, în loc să ascundă aceste evenimente.

Origine
Crearea de obiecte lăcuite reprezintă o veche tradiție în Japonia, iar la un moment dat kintsugi a fost probabil combinată cu maki-e ca un înlocuitor pentru alte tehnici de reparare a ceramicii. În timp ce procesul este asociat astăzi cu meșteșugarii și artiștii japonezi, tehnica a fost aplicată și obiectelor ceramice de alte origini, printre care China, Vietnam și Coreea.

Arta kintsugi devenit strâns legată de vasele ceramice utilizate pentru chanoyu (ceremonia ceaiului). O teorie susține că arta kintsugi își are originea în momentul în care shōgunul japonez Ashikaga Yoshimasa a trimis un bol de ceai chinezesc înapoi în China pentru reparații la sfârșitul secolului al XV-lea. Când i-a fost returnat proprietarului, fiind reparat folosind scoabe metalice urâte, i-a determinat pe meșteșugarii japonezi să caute o metodă de reparare mai estetică. Aceștia au lipit bucățile cu rășină, pe care au pudrat-o cu praf de aur, în stilul maki-e. Rezultatul a fost atât de neașteptat, încât colecționarii au devenit îndrăgostiți de noua artă, iar unii au fost acuzați că au spart în mod intenționat vase de ceramică valoaroase, doar pentru a putea fi reparate prin metoda kintsugi și astfel să le crească valoarea.

Filozofie
Ca filozofie, kintsugi poate fi văzută ca având similitudini cu filozofia japoneză wabi-sabi, o îmbrățișare a ceea ce este imperfect sau având defecte. Estetica japoneză apreciază și valorifică urmele de uzură cauzate de folosirea obiectelor. Acest fapt poate fi văzut ca o justificare pentru a păstra un obiect chiar și după ce s-a stricat și chiar ca o justificare pentru kintsugi în sine, evidențiind fisurile și reparațiile ca pur și simplu evenimente din viața obiectelor, în loc să ducă la scoaterea lor din folosință la momentul de deteriorării sau spargerii.

Kintsugi poate fi asociat și cu filosofia japoneză de "fără minte" (無心, mushin), care cuprinde conceptele de non-atașament, acceptarea schimbării și soarta ca aspecte ale vieții umane.

Tipuri de kintsugi
Există câteva stiluri majore sau tipuri de kintsugi:

 Fisura (ひび), utilizarea de praf de aur și rășină sau lac pentru a lipi bucățile cu un minim de suprapunere sau de umplere a spațiului cauzat de fisuri
 Bucata (欠けの金継ぎ例), în cazul în care un fragment ceramic lipsește sau nu este disponibil și întregul spațiu este înlocuit folosind aur sau amestec de aur și lac
 Petecul (呼び継ぎ), în cazul în care un fragment diferit (de obicei de pe alt vas, având alte culori și modele), dar de aceeași formă, este utilizat pentru a înlocui o bucată lipsă din vasul original, creând un efect de mozaic

Tehnici înrudite

Repararea folosind scoabe este o tehnică similară utilizată pentru reparația obiectelor de ceramică sparte, în care găuri mici sunt create pe fiecare parte a crăpăturii și scoabe metalice sunt introduse și fixate prin îndoire pentru a ține piesele împreună. Această metodă a fost folosită în Europa (în Grecia antică, Anglia și Rusia, printre altele) și China ca tehnică de reparare pentru obiecte deosebit de valoroase.

Pe lângă repararea cu aur sau cu ameste de lac și aur (kintsugi propriu-zis), mai există metodele gintsugi (reparare cu lac și argint) și urushi-tsugi (reparare folosind numai lac natural, urushi). Uneori, pe același obiect se folosesc mai multe procedee de lipire, pentru a accentua diverse calități.

Influență asupra artei moderne
Kintsugi este conceptul general prin care se subliniază sau accentuează imperfecțiuni, vizualizând adăugirile și reparațiile ca un punct focal care poate fi sărbătorit, în loc de absența unor bucăți. Artiștii moderni experimentează cu această tehnică străveche ca un mijloc de analiză a ideii de pierdere, de sinteză și de îmbunătățire prin distrugere și reparație sau renaștere.

Deși inițial a ignorată ca formă de artă, kintsugi și metodele de reparare înrudite au fost prezentate la expoziții la Freer Gallery de la Smithsonian, Muzeul Metropolitan de Artă și Muzeul de Artă Herbert F. Johnson, Universitatea Cornell Ithaca, NY.

Conceptul de kintsugi l-a inspirat pe Tim Baker, membru al formației canadiene Hey Rosetta!, în realizarea albumului lor din 2014, Second Sight. Primul single, "Kintsukuroi", își ia numele de direct de la această formă de artă, iar coperta albumului ilustrează un bol reparat prin metoda kintsugi.

Episodul 6 din Sezonul 2 din serialul de televiziune Amazon original Omul din Castelul Înalt este numit "Kintsugi".

Referințe

Bibliografie
 Flickwerk The Aesthetics of Mended Japanese Ceramics —
 Kintsugi : The Art of Broken by Audrey Harris | TEDxJanpath (video on YouTube)
 Kintsugi: The Meaning of Mending by Adam Fulford (video on Vimeo)
 EASTERN PHILOSOPHY - Kintsugi by School of Life (video on YouTube)
 Perfect Imperfection (The Art of Healing) by Billie Bond, Dr Jeremy Spencer (2017)

Legături externe

Video: "Kintsugi: The Art of Repairing and Bringing New Life to Broken Items" from Link TV
Exhibition FLICKWERK The Aesthetics of Mended Japanese Ceramics at Herbert F. Johnson Museum of Art, Ithaca NY 2008

Arta ceramicii
Conservare și restaurare

Kintsugi


Amphoe Khu Mueang () est un amphoe de la province de Buriram.

Histoire

Géographie

Démographie

Points d'intérêt

Références

Liens externes

Khu Mueang

Amphoe Khu Mueang


Edward, punim imenom Edward Antony Richard Louis (Buckinghamska palača, London, Engleska, 10. ožujka 1964.), britanski princ, grof od Wessexa i viskont Severna, najmlađi od četvero djece britanske kraljice Elizabete II. i princa Filipa, vojvode od Edinburgha te najmlađi brat kralja Charlsa III.. Jedan je od prve djece britanskih monarha koji se počeo baviti privatnim poduzetništvom.

Pohađao je školu Gordonstoun u Škotskoj, nakon koje je studirao povijest na Jesus Collegeu u Cambridgeu. Poslije studija, pohađao je vojnu obuku među kraljevskim marincima, ali je odustao na polovici treninga 1987. godine. Osnovao je kazališnu produkcijsku kompaniju, koja je propala 1991. godine, zbog financijskih gubitaka. Potom je 1993. godine, osnovao Ardent Productions, Ltd., koja je opstala na tržištu uglavnom snimajući dokumentarce o prošlosti kraljevske obitelji.

Dana 19. lipnja 1999. godine vjenčao se sa Sophijom Rhys-Jones, konzultanticom za odnose s javnošću, s kojom ima dvoje djece: Louise (r. 2003.) i Jamesa (r. 2007.).

Vanjske poveznice

 - Prince Edward, grof Wessexa i viskont Severna - Britannica Online

Životopisi, Engleska
Windsori

Edward, grof od Wessexa


Mashallah (, ), também escrito Masha'Allah ou Masya Allah (Malásia e Indonésia), é uma frase em árabe usada para expressar um sentimento de admiração ou beleza em relação a um evento ou pessoa que acabou de ser mencionado. É uma expressão comum usada por muçulmanos e árabes que significa, em seu sentido literal, que "aconteceu o que Deus quis".

Etimologia
A raiz triconsonantal de  é šīn-yā'-hamza (querer), uma raiz duplamente fraca. Pode ser traduzido para o português como "como Deus quis", "o que Deus quis" ou simplesmente "Deus quis", o presente perfeito da vontade de Deus acentuando a doutrina islâmica essencial da predestinação.

O significado literal de Mashallah é "o que Deus quis", no sentido de "o que Deus quis aconteceu"; é usado para dizer que algo bom aconteceu, usado no passado. Inshallah, literalmente "se Deus quiser", é usado de forma semelhante, mas para se referir a um evento futuro.

Outros usos
"Masha Allah" pode ser usado para parabenizar alguém. É um lembrete de que, embora a pessoa esteja sendo parabenizada, em última análise, Deus quis. Em algumas culturas, as pessoas podem proferir Masha Allah na crença de que isso pode ajudar a protegê-las do ciúme, do mau-olhado ou de um gênio. A frase também é usada na linguagem coloquial de muitas línguas não árabes com falantes predominantemente muçulmanos, incluindo indonésios, malaios, persas, turcos, curdos, bosníacos, azerbaijanos, somalis, chechenos, avares, circassianos, bangladeses, tártaros, albaneses, afegãos, paquistaneses e outros.

Também é usada por alguns cristãos e outros em áreas que eram governadas pelo Império Otomano: sérvios, albaneses cristãos, búlgaros e macedônios dizem "машала" ("mašala"), muitas vezes no sentido de "um trabalho bem feito"; também alguns georgianos, armênios, gregos pônticos (descendentes daqueles que vieram da região do Ponto), gregos cipriotas e judeus sefarditas.

Ver também
 Inshallah
 Takbir
 Dhikr
 Salaam Aleikum
 Mazal tov

Conceitos islâmicos
Palavras, frases e expressões em árabe

Mashallah


Sorin Stati (* 1. Februar 1932 in Bukarest; † 16. Januar 2008 in Paris) war ein italienischer Romanist, Rumänist, Germanist  und Sprachwissenschaftler rumänischer Herkunft.

Leben und Werk

Sorin Stati studierte von 1950 bis 1954 klassische Philologie in Bukarest. 1967 promovierte er in Allgemeiner Sprachwissenschaft mit der Arbeit Teorie şi metodă în sintaxă (italienisch:  Teoria e metodo nella sintassi, Bologna 1972) und wurde Professor. 1971 ging er nach Italien, lehrte in Padua, Messina und Venedig und erwarb 1978 die italienische Staatsangehörigkeit. 1975 promovierte er an der Sorbonne bei Bernard Pottier mit der Thèse Le système sémantique des adjectifs dans la langue roumaine (erschienen u. d. T. La Sémantique des adjectifs. Essai d'analyse componentielle appliquée aux langues romanes, Paris 1979). Ab 1981 war er Ordinarius für Allgemeine Sprachwissenschaft an der  Universität Bologna.

Stati war Gründungsmitglied und Präsident der IADA (International Association for Dialogue Analysis), sowie Vizepräsident der SILF (Société Internationale de Linguistique Fonctionnelle). Er war seit 1993 Ehrenmitglied der Rumänischen Akademie, die ihm 1956 den  Bogdan Petriceicu  Hasdeu-Preis verliehen hatte.

Weitere Werke

Limba latină în inscripţiile din Dacia şi Sciţia Minor, Bukarest 1961
(mit Rodiga Ochesanu, Liliana Macarie und N. Stefǎnescu) Dictionar latin-romîn, Bukarest 1962
Cuvinte romînești.O poveste a vorbelor, Bukarest 1964
(mit Solomon Marcus und Edmond Nicolau) Introducere în lingvistica matematică, Bukarest 1966 (italienisch: Introduzione alla linguistica matematica, 1971; spanisch 1978)
Călătorie linguistică în Țara Muzelor, Bukarest 1967
(mit Solomon Marcus, C. Popa, G. Enescu und A. Boboc) Limbaj, logică, filozofie, Bukarest 1968
(mit G. Bulgăr) Analize sintactice şi stilistice, Bukarest 1970
(Hrsg. mit  Alexandru Graur und Lucia Wald) Tratat de lingvistică generală, Bukarest 1971
Interferențe linguistice. Din istoria relațiilor linguisticii cu alte științe, Bukarest 1971
Elemente de analizǎ sintacticǎ. Manual pentru profesorii de limba românǎ, Bukarest 1972
(Hrsg.) Educaţie şi limbaj, Bukarest 1972
Douăzeci de scrisori despre limbaj, Bukarest 1973
Il significato delle parole [Texte imprimé] : un saggio introduttivo, Messina/Florenz 1975
(mit Yvonne Stati) Dizionario italiano-romeno, romeno-italiano, Bologna 1975
Strumenti logici per la linguistica. Linguistica generale e storica, Bologna 1976
La sintassi, Bologna 1976 (spanisch: Mexiko 1979)
Le Teorie sintattiche del Novecento, Bologna 1977
Manuale di semantica descrittiva, Neapel 1978
Il dialogo. Considerazioni di linguistica pragmatica, Neapel 1982
(Hrsg. mit Gisèle Ducos) Actes du XIe Colloque International de Linguistique Fonctionnelle, Bologne, 2-7 Juillet 1984, Padua 1985
Cinque miti della parola. Lezioni di lessicologia testuale, Bologna 1986
Le transphrastique, Paris 1990
(Hrsg. mit Franz Hundsnurscher und Edda Weigand) Dialoganalyse III. Referate der 3. Arbeitstagung Bologna 1990, 2 Bde., Tübingen 1991
(Hrsg. mit Edda Weigand)  Methodologie der Dialoganalyse, Tübingen 1992
Principi di analisi argomentativa. Retorica, logica, linguistica, Bologna 2002
(Hrsg. mit Marina Bondi) Dialogue analysis 2000. Selected papers from the 10th IADA Anniversary Conference Bologna 2000, Tübingen 2003

Literatur

 Dialogue analysis. Units, relations and strategies beyond the sentence. Contributions in honour of Sorin Statiʹs 65. Birthday, hrsg. von Edda Weigand, Tübingen 1997
Henriette Walter, Adieu à Sorin Stati, in: La Linguistique 44, 2008
 Proceedings of the IADA Workshop Word Meaning in Argumentative Dialogue. Homage to Sorin Stati. Università Cattolica del Sacro Cuore Milan 2008, 15-17 May, hrsg. von Giovanni Gobber, Mailand 2009
Perspectives on language use and pragmatics. A volume in memory of Sorin Stati, hrsg. von Alessandro Capone (* 1965), München 2010 (mit Würdigung durch Henriette Walter und Jeanne Martinet)

Weblinks

 http://sorin.stati.free.fr/biography.php
 http://linguistlist.org/issues/19/19-268.html (Nachruf durch Alessandro Capone)

Romanist
Hochschullehrer (Bukarest)
Hochschullehrer (Universität Bologna)
Rumäne
Italiener
Geboren 1932
Gestorben 2008
Mann

Sorin Stati


Paul Fromageot est un avocat et historien français.

Biographie
Après avoir suivi sa scolarité à Versailles, il sort diplômé de la Faculté de droit de Paris, s'inscrit comme avocat au barreau de Paris en 1858 et est Secrétaire de la Conférence en 1861. Débutant dans le cabinet de Landrin puis secrétaire de l'avocat Nicolet, il est nommé membre du Conseil de l'Ordre des avocats en 1889 et de la Commission du musée et de la bibliothèque des avocats. Il devient également président d'un bureau d'assistance judiciaire à la Cour et de l'Œuvre des jeunes détenus.

Durant la guerre franco-allemande de 1870, il sert avec le grade de capitaine d'état-major au sein de la garde nationale.

S'occupant de travaux historiques, il est membre du Comité français des sciences historiques, de la Société de l'histoire de l'art français, de la Société de l'histoire de Paris et de l'Ile-de-France et de la Société historique du VIe arrondissement de Paris.

Publications
Victor Schnetz, directeur de l'École de Rome. L'insubordination de son pensionnaire Carpeaux (1916)
La Rue du Cherche-Midi et ses habitants depuis ses origines jusqu'à nos jours (1915)
Les Fantaisies littéraires, galantes, politiques et autres d'un grand seigneur, le comte de Lauraguais (1733-1824) (1914)
Versailles en 1815. Le combat du 1er juillet. Son origine et ses suites (1913)
Un acteur comique versaillais Jacques Charles Odry (1779-1853) (1912)
Une cousine du Grand Condé. Isabelle de Montmorency, duchesse de Châtillon et de Mecklembourg (1911)
Un disciple de Bach : Pierre-François Boely (1785-1858) (1909)
Mme Du Barry de 1791 à 1793, d'après des documents inédits (1909)
Une chasse à Versailles en 1408 (1908)
Légendes et reliques versaillaises du Val Vigezzo en Ossola (Italie) (1908)
Les hôtelleries, cafés et cabarets de l'ancien Versailles (1907)
Les Compositeurs de musique versaillais (1906)
Aventures de Jean-Baptiste de Monicart et comment il écrivit à la Bastille son Versailles immortalisé (1906)
Orgues et organistes de Saint-Germain des Près (1906)
Le Théâtre de Versailles et la Montansier (1905)
Études historiques sur le VIe arrondissement de Paris. La rue de Buci, ses maisons et ses habitants
Le château de Versailles en 1795 d'après le journal de Hugues Lagarde, bibliothécaire et conservateur du musée (1903)
Les sources de l'histoire de Seine-et-Oise (1903)
Pierre-François Tissot (1768-1854) (1902)
Versaillais d'autrefois : un fils de Louis XV ; le jardin du Mis de Cubières ; l'enfance de Mme de Pompadour ; la mort et les obsèques de Mme de Pompadour (1902)
L'opéra à Versailles en 1770 pour les fêtes du mariage de Marie-Antoinette (1902)
La Chevalière d'Éon à Versailles de 1777 à 1779 (1901)
Les Voitures publiques à Versailles sous l'ancien régime (1900)
Études historiques sur le VIe arrondissement de Paris. La Foire Saint-Germain des Prés (1900)
L'ouverture de l'Odéon en 1797 (1900)
Les Voitures publiques à Versailles sous l'Ancien Régime (1900)
L'Odéon (1900)
Les Propriétaires versaillais sous l'ancien régime (1900)
Une expédition de police à Versailles en 1525 (1899)
Laurent Le Cointre, député de Seine-et-Oise à la Législative et à la Convention (1742-1805) (1899)
Une Expédition de police à Versailles en 1525 (1899)
De Separationibus (Dig. 42,6). Du bénéfice d'inventaire...(1858)

Références

Bibliographie
 Félix Herbet, Bulletin de la Société historique du  arrondissement, 1913, .
 Bulletin de la Société de l'histoire de Paris et de l'Ile de France, 1914,
 La Cité, Bulletin , avril 1914,
 La Cité, /144, 1937,
 Léopold de Leymarie, Les avocats d'aujourd'hui, 1893

Liens externes

Historien français du XXe siècle
Historien français du XIXe siècle
Avocat français du XIXe siècle
Étudiant de la faculté de droit de Paris
Secrétaire de la Conférence (barreau de Paris)
Biographe français
Naissance en août 1837
Naissance dans l'ancien 5e arrondissement de Paris
Décès en mars 1914
Décès dans le 7e arrondissement de Paris
Décès à 76 ans

Paul Fromageot


An Stelis caespitosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Stelis caespitosa in nahilalakip ha genus nga Stelis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stelis (Orchidaceae)

Stelis caespitosa


La Hoya de Enriquillo o llanura de Cul-de-Sac (en francés: Plaine du Cul-de-Sac y también llamada Depresión de Cul-de-Sac; dépression de Cul-de-Sac) es una llanura en la isla de La Española. Se extiende desde el sureste de Haití al suroeste de la República Dominicana. Parte de la depresión se encuentra por debajo del nivel del mar, y es el hogar de varios lagos de agua salada, incluyendo el lago Enriquillo, la laguna de Rincón, y el lago Caballero en la República Dominicana y Étang Saumâtre y Trou Caïman en Haití. Esta limitada por las sierra de Neiba y Bahoruco, y posee una superficie de 1825 kilómetros cuadrados.

Geología
La Hoya sigue una línea de fallas geológicas muy notables, que recorren la parte sur de la isla de La Española. Es una fosa o depresión tectónica producto de una falla de hundimiento (Falla de Enriquillo) que se originó en los períodos Mioceno-Oligoceno y que originó un canal marino que se extendía desde la bahía de Neiba (República Dominicana) hasta la de Puerto Príncipe (Haití). El canal se fue secando por evaporación, levantamiento y sedimentos en el período Pleistoceno-Holoceno. La parte central se elevó menos y quedó bajo el nivel del mar (44 m), siendo ocupada por el lago Enriquillo.

Las características geológicas y geomorfológicas afirman que esta depresión no es un valle como lo llaman muchos autores (valle de Neiba) sino una hoya.

Prevalecen los suelos lacustres-marinos y aluvionales en la parte oriental (delta del Yaque del Sur). La parte occidental está formada, tanto en el borde de la sierra de Neiba como la de Bahoruco, por abanicos aluvionales o cono de deyección donde se concentran las principales poblaciones y actividades agrícolas.

Existen áreas cubiertas de rocas calcáreas y con afloramiento de corales arrecifales, bancos de moluscos, etc., que unido al alto índice de salinidad, dificultan un buen desarrollo agrícola.
La vegetación es de bosque xerófilo (seco) y clima seco estepario.
Existen arroyos y surgencias que originan pintorescos balnearios, como: Las Marías (Neiba), Las Barías (La Descubierta), El Cachón (Boca de Cachón), y la sulfurosa La Sulza (Duvergé).

En la parte occidental el río más importante es Las Damas. Esta zona tiene el lago Enriquillo, (265 km²) que es el lago más grande de las Antillas, situado a unos 44 m bajo el nivel del mar, sus aguas saladas, sus sales son el residuo de lo que fue, "un canal marino" y tiene tres islas también bajo el nivel del mar: Cabritos, Chiquita o Barbarita y la Isleta. La Cabritos mide 12 km de longitud y es poblada de cocodrilos nativos del país (Crocodylus acutus o cocodrilo americano) e iguanas la más interesante es la Cyclura cornuta, en inglés Rhinoceros iguana, recuerda a los dinosaurios (parque nacional).
Esta zona es la menos productiva y se explota frutos menores, vid en Galván, cebollino en Mella, etc.

En la parte oriental el río más importante es el Yaque del Sur que desagua en la laguna Rincón o de Cabral que por los aportes de agua dulce no es muy salada, mide 28 km².

Esta zona es la más fértil y tiene plantaciones de caña de azúcar, plátanos, guineos, cocos, etc.

La industria más importante es el Ingenio Azucarero de Barahona.

Véase también
 Geografía de Haití
 Geografía de República Dominicana

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización

Llanuras de República Dominicana
Llanuras de Haití

Hoya de Enriquillo


Die Evangelische Kirche Ladbergen ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in der Dorfstraße 18 in Ladbergen, einer Gemeinde im Kreis Steinfurt (Nordrhein-Westfalen). Sie gehört zur Kirchengemeinde Ladbergen im Kirchenkreis Tecklenburg der Evangelischen Kirche von Westfalen.

Geschichte und Architektur
In Ladbergen bestand schon seit dem Hochmittelalter eine Kapelle, die 1149 erstmals urkundlich erwähnt ist. Im 16. Jahrhundert ging der Ort mit der gesamten Grafschaft Tecklenburg zur Reformation über, 1770 erhielt die Gemeinde, die bis dahin der Kirche in Lengerich unterstanden hatte, ihre Selbständigkeit. 1854 wurde die alte Pfarrkirche abgebrochen und an anderer Stelle ein Neubau errichtet; das Areal der alten Kirche wurde 1904 durch eine neue Dorfschule (mittlerweile ebenfalls abgerissen) überbaut.

von 1854 bis 1856 wurde, mit finanzieller Unterstützung des preußischen Königs Friedrich Wilhelm IV., nach einem von Friedrich August Stüler veränderten Entwurf des Münsteraner Bauinspektors Kawerau ein sechsachsiger Emporensaal im Rundbogenstil errichtet. Er besteht aus Quadermauerwerk und hat einen eingezogenen Chor im Fünfachtelschluss. Die breiten Giebelfenster wurden 1892 nachträglich eingebaut, als die ursprüngliche Glockenhalterung durch einen Kirchturm ersetzt wurde, der ein Satteldach mit aufgesetzter Laterne hat. Die Wände des Saales sind durch Rundbogenfenster und Treppengiebel gegliedert.

Im Innenraum dienen schlanke, längs durch Bögen verbundene Holzstützen als Träger für die Emporen und die Holzdecke, die im Mittelschiff als offener Dachstuhl und im Chor als Rippengewölbe ausgeführt ist. Die bauzeitliche Ausstattung ist weitgehend erhalten. Als Taufbecken dient eine Muschel, die 1889
von dem aus Ladbergen stammenden Missionar Heinrich Sundermann von der indonesischen Insel Nias mitgebracht wurde. Das Altarkreuz ist ein Geschenk der Partnergemeinde New Knoxville, Ohio. Die Orgel wurde 1974 von Alfred Führer unter Nutzung des noch aus der Vorgängerkirche stammenden Orgelprospekts gebaut.

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2

Weblinks

 Faltblatt zur Geschichte und Ausstattung der Kirche
 Informationen auf der Website der Kommune Ladbergen
 Website der Kirchengemeinde

Einzelnachweise

Baudenkmal in Ladbergen
Ladbergen
Erbaut in den 1850er Jahren
Ladbergen
Ladbergen
Ladbergen
Ladbergen
Ladbergen

Evangelische Kirche Ladbergen


Horia Liman (cu numele real de familie Lehman; ) a fost un jurnalist și scriitor de expresie română și franceză.

Cariera profesională
Horia Liman s-a născut în 1912 la București, într-o familie evreiască originară din Brăila. Numele său de familie era Lehman. Și-a început cariera de jurnalist în anii 1930, colaborând la diverse reviste literare românești ale vremii: Zodiac (1930-1931); Discobolul (septembrie 1932 - martie 1933), revistă lunară de stânga pe care a fondat-o împreună cu Dan Petrașincu și Ieronim Șerbu și pe care a condus-o și la care au colaborat, printre alții, Eugen Ionescu, Emil Cioran și Eugen Jebeleanu; Răboj și Vremea (1936-1938); Lumea românească (1937-1939). A suferit de pe urma persecuției rasiale în anii 1940, fiind înlăturat din presă. A fost membru al Partidului Comunist din România în perioada interbelică, când acest partid activa în clandestinitate.

După război a fost redactor-șef adjunct al ziarului Scânteia (1945-1946) și apoi redactor-șef adjunct al revistei Contemporanul (1946-1955). Concepția sa cu privire la presa vremii reiese din articolul "Forța presei comuniste", publicat în Contemporanul, nr. 18 (448), 6 mai 1955, în care își afirma atașamentul față de ideologia comunistă și susținea necesitatea respectării indicațiilor politice în activitatea jurnalistică: "Pentru ziarist ca și pentru scriitor, este deopotrivă valabilă indicația leninistă de a combate pe «custozii tradițiilor capitalismului». (...) În zece ani de apariție liberă, sub îndrumarea înțeleaptă a partidului și învățând din experiența sovietică, presa noastră a crescut deopotrivă în adâncime și în lărgime. (...) Presa nu mai aparține unui pumn de îmbuibați și șantajiști. Ea este iubită și respectată de poporul muncitor. (...) Pe drumul trasat de Lenin și Stalin presei comuniste, învățând fără preget din experiența atât de bogată a presei sovietice, însușindu-ne zi de zi sarcinile mărețe ce ni le pune în față partidul, să luptăm cu toate puterile unite pentru înflorirea patriei noastre iubite, pentru a face să învingă viața, viața liberă, în toate ungherele pământului". Jurnalistul și omul politic comunist Dumitru Popescu ("Dumnezeu"), care a lucrat ca redactor la Contemporanul în perioada 1950-1956 și a devenit apoi redactor-șef al ziarelor Scînteia tineretului (1956-1960) și Scînteia (1965-1968) și director general al Agerpres (1960-1962), îl considera pe Horia Liman un "meseriaș de presă antebelic și pamfletar redutabil", "tipul ziaristului productiv, în stare să se miște pe toată claviatura profesiei", cu o mare capacitate de adaptare, dar cu o cultură mai redusă.

Liman a îndeplinit pentru o perioadă funcția de redactor-șef al revistei Contemporanul, dar, în ciuda bogatei sale experiențe ziaristice, n-a reușit să scoată o revistă mai interesantă decât cea publicată de predecesorii săi ideologi (Iosif Ardeleanu, Marcel Breazu și Ion Banu); motivul principal era, potrivit lui Dumitru Popescu ("Dumnezeu"), nesiguranța sa în interpretarea directivelor politice. În vara anului 1954, când a fost bolnav, el a fost înlocuit temporar, "cu delegație", de profesorul Ion Banu de la Facultatea de Filosofie. Liman și-a reluat activitatea la începutul anului 1955, dar a fost înlocuit însă din funcție în luna septembrie a aceluiași an cu George Ivașcu. Înlocuirea lui Horia Liman din funcția de redactor-șef al revistei Contemporanul s-a făcut la propunerea lui Pavel Țugui, șeful Secției de Știință și Cultură a Comitetului Central al PMR (1955-1960), ca urmare a faptului că ziaristul ignorase reabilitarea politică a poetului Tudor Arghezi, nesemnalând în revistă apariția noii cărți a lui Arghezi și mărginindu-se să publice la 27 mai 1955 doar un comunicat oficial al Agerpres cu privire la ceremonia decorării poetului de către Marea Adunare Națională. După înlocuirea sa din funcția de conducere a revistei Contemporanul, Horia Liman s-a întors la ziarul Scînteia și a fost trimis în diferite părți ale României pentru a realiza reportaje. Cu ocazia unei călătorii în Țara Oașului, s-a întors entuziasmat și a spus familiei că ar vrea să scrie o carte despre Târgul de fete de pe Muntele Găina; cartea a fost publicată 30 de ani mai târziu în limba franceză și a fost tradusă în limba română sub titlul Scadența.

Horia Liman a fost trimis corespondent Agerpres la Praga și apoi, în 1965, la Berna. Aflat cu familia în Elveția, Horia Liman i-a trimis o scrisoare dură lui Dumitru Popescu, în care își exprima nemulțumirea că textele trimise ziarelor din România erau cenzurate și modificate și îl anunța că nu se mai întoarce în România. În aceeași scrisoare el își lua angajamentul că nu va denigra țara, poporul român și Partidul Comunist Român în textele pe care le va scrie în Occident. Horia Liman a cerut azil politic în Elveția în 1970 și a devenit cetățean elvețian în 1981. S-a stabilit la Neuchâtel, unde a colaborat la mai multe publicații francofone: La Gazette de Lausanne, Construire, Correspondances, Cahiers de l'Alliance culturelle romande.

Horia Liman este tatăl jurnalistului spaniol de origine română Adrian Mac Liman (n. 1944), unul dintre puținii jurnaliști nemusulmani care au reușit să-i ia un interviu teroristului Osama bin Laden.

Activitatea literară
Horia Liman a publicat câteva cărți în timpul regimului comunist, devenind membru al Uniunii Scriitorilor din RPR.

Pe parcursul autoexilului elvețian Horia Liman a scris mai multe nuvele și romane și a publicat în 1987 La foire aux jeunes filles, un roman care prezintă moravurile locuitorilor din zona Oașului, o regiune cu tradițiile ancestrale din nordul României. Autorul stabilește tipuri umane tipice (căruțașul, cârciumarul, vrăjitoarea, preotul) și scoate în evidență obiceiurile vechi, printre care faimosul târg de fete de pe Muntele Găina. Cartea a fost reeditată în 1992 sub titlul L'échéance și publicată în limba română în 2019 sub titlul Scadența. În același an Liman a publicat Les bottes, o vastă frescă a perioadei 1930-1970 din România, văzută prin intermediul personajului Valer Filimon, protagonist principal și alter-ego al autorului. Prin amploarea sa, acest roman constituie opera sa majoră.

Horia Liman a fost membru al mai multor asociații literare: Alliance culturelle romande, Association des écrivains neuchâtelois et jurassiens (Aenj), Association vaudoise des écrivains, Association des écrivains de langue française (Adelf, section française), Pen club international (section suisse romande), Amis de Panaït Istrati. El a mai editat o antologie a poeziei românești sub auspiciile Pen Club-ului Internațional.

În 1993 a obținut Premiul Schiller al asociației elvețiene Schweizerische Schillerstiftung pentru romanul Les bottes.

Opera

Cărți publicate în limba română
 Marea de piatră, Editura de Stat, București, 1948
 Haita, Colecția "Contemporanul", 1949
 Drumul revoluției chineze, Colecția "Contemporanul", 1949
 Hotarul soarelui, Editura Tineretului, București, 1957
 Cronica ilustrată a unei lumi apuse, Editura Politică, București, 1959
 Cînt oamenii și zările, ESPLA, București, 1959
 Timpurile și anotimpurile Bucureștiului, Editura Tineretului, București, 1960
 Patetica : Germania - ieri și azi, Editura Tineretului, București, Colecția "În jurul lumii", 1965
 Joseph McCarthy vînează vrăjitoare, Editura Tineretului, București, 1965

Cărți publicate în limba franceză
 La foire aux jeunes filles, Pensionante de' Saraceni, Lecce, 1987.
 L'échéance, Canevas éd., Saint-Imier, 1992. Reeditare a romanului La foire aux jeunes filles. Traducere în limba română: Scadența, Ed. Ars Longa, Iași, 2019.
 Les bottes, Canevas éd., Saint-Imier, 1992

Articole (selecție)
 "Adevăratul chip al lui Iuliu Maniu", în Scânteia, luni 14 mai 1945, nr. 223, pp. 1-2;
 "Forța presei comuniste", în Contemporanul, nr. 18 (448), 6 mai 1955.

Citat
"Visarea paradisului nu este ceva inventat de noi. Solidaritatea care leagă membrii unui trib care se închină în fața totemului este o tradiție veche de câteva mii de ani. Dar noi am crezut că deschidem ușile Istoriei. Noi am crezut că suntem Începutul." (Les bottes, p. 68)

Decorații
  Ordinul Tudor Vladimirescu clasa a IV-a (24 septembrie 1969) "pentru merite deosebite în muncă, cu prilejul împlinirii a 25 de ani de la apariția primului număr legal al ziarului «Scînteia»"

Note

Lectură suplimentară
 Români în știința și cultura occidentală, sub coordonarea lui Dan Grindea și Ion Manea Manoliu, Academia româno-americană de științe și arte (Ara), Costa Mesa, Ca, Usa, 1996, pp. 234-235, red. Lionel Scantéyé.
 Hangiu, I., Dicționarul presei literare românești, 1790-1990, ed. a II-a revăzută și completată, Ed. Fundației culturale române, București, 1996.

Nașteri în 1912
Decese în 2002
Scriitori români de limbă franceză
Scriitori români din secolul al XX-lea
Bucureșteni
Scriitori români evrei
Jurnaliști evrei
Redactori șefi-adjuncți ai ziarului Scînteia
Români expatriați în Elveția
Cetățeni naturalizați în Elveția
Români cunoscuți sub pseudonimele folosite
Scriitori cunoscuți sub pseudonimele folosite
Jurnaliști români

Horia Liman


К هو حرف من حروف الأبجدية السيريلية. مأخوذ من الحرف اليوناني كپا. يشبهه أيضا، وهو متطابق أيضا مع الحرف اللاتيني K، ومثل باقي الحروف السيريلية، الحرف الصغير مشابه ببساطة الحرف الكبير -عدا الحجم. يقابله بالعربية الحرف ك ويشابهه في النطق عدا إذا سبقه الحرف <ь> أو أي حرف علة تذوقي، كما في كلمة 'кедр' (كيدار أو أرز بالروسية).

مراجع

انظر أيضا
 كپا
 K

حروف سيريلية

К


Siegfried Günther Trauer (* 23. August 1878 in Dresden; † 16. März 1956 in Brackwede) war ein deutscher Bauingenieur, Stadtplaner und Baubeamter, der insbesondere als Tragwerksplaner der zum Weltkulturerbe gehörenden Jahrhunderthalle in Breslau bekannt ist. Von 1925 bis 1939 war er dort Stadtbaurat für Städtebau.

Leben

Günther Trauer, Sohn des Finanz-Rechnungs-Sekretärs Friedrich Franz Trauer, studierte von 1898 bis 1902 Bauingenieurwesen an der Technischen Hochschule Dresden und der Technischen Hochschule Darmstadt. Anschließend promovierte er in 1907 an der Bauingenieurabteilung der Technischen Hochschule Dresden zum Dr.-Ing. mit der Dissertation Der günstigste Gurtabstand sowie die Gewichte gegliederter flusseiserner Zweigelenkbogenträger mit nahezu parallelen Gurtungen. Ab dem ersten Jahrzehnt des 20. Jahrhunderts war er in der Breslauer Baudeputation als Tragwerksplaner und Versorgungsingenieur mit der Amtsbezeichnung Stadtbauinspektor tätig. In seiner Funktion beaufsichtigte er die Bauaufgaben der Stadtgemeinde und arbeitete mit den Stadtbauräten für Tiefbau Alfred von Scholtz und für Hochbau Max Berg zusammen. In enger Zusammenarbeit mit Berg schuf er die Jahrhunderthalle, die heute als frühes Beispiel der interdisziplinären Planung gilt. Des Weiteren plante er mit dem Direktor der ausführenden Bauunternehmung Dyckerhoff & Widmann AG, Willy Gehler, den Bauablauf und übernahm zusammen mit dem Architekten Paul Schreiber die Bauleitung.

Anschließend plante er zahlreiche Brücken- und Wasserbauwerke. 1925 wurde er von der Breslauer Stadtverordnetenversammlung zum Stadtbaurat für Städtebau (Planungsdezernent und Mitglied des Magistrats) gewählt und wurde damit zum 30. April 1925 Nachfolger seines früheren Vorgesetzten Alfred von Scholtz, der im September des Vorjahrs auf Grund des Überalterungsgesetzes zwangspensioniert wurde. Als Stadtbaurat leitete er u. a. die Einrichtung der Sportstätte in Breslau-Leerbeutel mit der von Richard Konwiarz entworfenen Schlesier-Kampfbahn und befasste sich zunehmend mit der Verkehrsplanung bzw. der Stadterweiterung nach 1928. Nach der Machtübernahme durch die Nationalsozialisten blieb er im Amt, während der Stadtbaurat für Hochbau Fritz Behrendt des Amtes enthoben wurde. Von der Technischen Hochschule Breslau wurde Trauer zum Ehrensenator ernannt. In der Forschungsgesellschaft für das Straßenwesen übernahm er in dieser Zeit die Führung der Arbeitsgruppe Steinstraßen. Mit dem 1. Oktober 1939 schied er aus dem Amt des Stadtbaurats unter Angabe gesundheitlicher Gründe aus.

Nach dem Zweiten Weltkrieg gelangte er in die sowjetische Besatzungszone bzw. die spätere Deutsche Demokratische Republik, wo er an mehreren Wettbewerben zum Wiederaufbau der Städte teilnahm. Er lebte und arbeitete in seiner Heimatstadt Dresden.

Werk (unvollständig)
 Kaiserbrücke (jetzt most Grunwaldzki), Bauleitung, unter Alfred von Scholtz (Projektoberleitung), 1908–1910
 Tragkonstruktion der Jahrhunderthalle in Breslau, mit Max Berg (Architektur), 1911–1913
 Hindenburgbrücke (später most Karłowicki, jetzt mosty Warszawskie Środkowy und -Wschodni), mit Alfred von Scholtz (Projektoberleitung), 1914–1916
 Rosentaler Brücke (jetzt most Trzebnicki Północny), mit Alfred von Scholtz (Projektoberleitung), 1914–1916
 Tragwerkplanung der südlichen und nördlichen Wasserkraftwerke in Breslau, mit Max Berg (Architektur), 1921–1925
 Werderbrücke Nord (jetzt most Pomorski Północny), 1928–1930
 Umbau und Erweiterung der Universitätsbrücke (jetzt mosty Uniwersyteckie), mit Dipl.-Ing. Reimer, 1933–1934; Ursprungsbau von Johann Wilhelm Schwedler und Ferdinand Alexander Kaumann
 Umbau und Erweiterung der Scheitniger Brücke (jetzt most Szczytnicki), 1933–1934
 Generalbebauungsplan der Hauptstadt Breslau
 Erste Fassung, mit Heinrich Knipping, 1935
 Überarbeitung, mit Herbert Boehm, 1938
 Städtebauwettbewerbe:
 Ideenwettbewerb Neuaufbau Dresden, 1. Preis, 1946
 Wiederaufbau Neuer Markt in Rostock, mit Wolfgang Rauda, 1948
 Zentralplatz Dresden, mit Wolfgang Rauda, 1. Preis, 1950

Literatur

 "P.": Die Neubauten der Hindenburg-Brücke und der Rosentaler Brücke in Breslau. In: Zentralblatt der Bauverwaltung, 36. Jahrgang 1916, Nr. 68 (vom 23. August 1916), Seite 453–454. (Digitalisat bei der Zentral- und Landesbibliothek Berlin)

Einzelnachweise

Bauingenieur
Stadtplaner (Deutschland)
Stadtbaurat (Breslau)
Deutscher
Geboren 1878
Gestorben 1956
Mann

Günther Trauer


Laccornellus es un género de coleópteros adéfagos  perteneciente a la familia Dytiscidae.

Especies
Laccornellus copelatoides	(Sharp 1882)
Laccornellus lugubris	(Aube 1838)

Referencias

 ;  2007: Phylogenetic analysis of Hydroporinae (Coleoptera: Dytiscidae) based on larval morphology, with description of first instar of Laccornellus lugubris. Annals of the Entomological Society of America, 100(5): 655-665.
 ;  2003: First record of the tribe Hydroporini Aubé, genus Laccornellus Roughley & Wolfe (Coleoptera, Dytiscidae, Hydroporinae) from Brazil. Boletín de la Sociedad Entomológica Aragonesa, (32): 157-159. PDF
 ;  1987: Laccornellus (Coleoptera: Dytiscidae) a new hydroporine genus from austral South America. Canadian journal of zoology, 65(6): 1346-1353.

Enlaces externos

 Nomenclator Zoologicus

Hydroporini

Laccornellus


Cynthia Ellinor Beatrix Spencer, grevinde Spencer DCVO OBE (født Lady Cynthia Hamilton; født 16. august 1897, død 4. december 1972) var en britisk hofdame og adelskvinde, der blev farmor til Diana, prinsesse af Wales.

Forældre
Lady Cynthia Hamilton var datter af James Hamilton, 3. hertug af Abercorn (1869–1953) og Rosalind Bingham, hertuginde af Abercorn (1869–1958). Rosalind Bingham var datter af George Bingham, 4, jarl af Lucan (1830–1914).

Familie
Lady Cynthia Hamilton blev gift med Albert Spencer, 7th Earl Spencer (1892–1975). De fik en datter og en søn. Sønnen (John Spencer, 8. jarl Spencer (1924–1992)) blev far til Diana, prinsesse af Wales (1961–1997).

Jarler fra Storbritannien
Slægten Spencer-Churchill

Cynthia Hamilton, grevinde Spencer


Pierre Lescot (født ca. 1510 i Paris, død 10. september 1578) var en fransk arkitekt, som omplantede den italienske renæssance til Frankrig.

Han stammede fra en fornem slægt og var selv lensmand af Clagny, abbed og kanonikus ved katedralen i Paris. Som hofmand stod han i høj yndest hos kong Henrik II; Pierre de Ronsard har prist ham i et digt. Lærd og uafhængig har han vistnok dyrket arkitekturen som en fornem idræt, men stærkt påvirket fra Italien, hvor han synes at have studeret, blev han dog en hovedmand for højrenæssancens omplantning til Frankrig. I hvor høj grad han deltog i den praktiske udførelse af bygningsværkerne, har været omtvistet; ved sine fleste arbejder havde han en udmærket medarbejder i billedhuggeren Jean Goujon, som udførte den plastiske del af arbejdet.

Fremhæves kan prædikestolen i Saint-Germain d'Auxerrois (1541-44) og den prægtige, nu stærkt ændrede, Fontaine des Innocents (1549) i Paris, samt fra 1546 den ældste, bevarede del af Louvre, nemlig den søndre del af vestre fløj og den tilstødende søndre fløj indtil Pavillon de l'Horloge. Endvidere har han påbegyndt opførelsen af Hôtel de Ligneris (1548-50, det nuværende Hôtel Carnevalet) i Paris, som siden blev ombygget af François Mansart.

Kilder

Arkitekter fra Frankrig
Franskmænd i 1500-tallet
Renæssancearkitekter
Personer fra Paris
Præster fra Frankrig
Lensmænd

Pierre Lescot


Antonio Kamenjašević (Hannover, 29. siječnja 1997.), hrvatski hrvač grčko-rimskim načinom, član HK »Herkul«. Višestruki hrvatskih prvak u različitim dobnim uzrastima, kadetski doprvak svijeta te svjetski i europski doprvak u kategoriji do 23 godine. Na Europskom prvenstvu u Varšavi 2021. osvojio je brončano odličje u kategoriji do 77 kg.

Hrvati je počeo 2006. u Hrvačkom klubu Klinča Sela pod vodstvom trenera Maria Bračuna, a za Herkul hrva od 2020. godine. Osnovnu školu završio u Klinča Selima, Športsku gimnaziju u Zagrebu, gdje studira na Kineziološkom fakultetu.

Izvori

Vanjske poveznice
 Pregled športskih postignuća u TheSports.org

Životopisi, Zagreb
Hrvatski hrvači

Antonio Kamenjašević


Tomasz Artur Makowski (1970.) poljski je knjižničar i povjesničar, direktor Nacionalne knjižnice Poljske i predsjednik Državnog vijeća knjižnica, predsjednik Vijeća za nacionalni knjižničarski fond imenovanog od strane Ministarstva kulture i nacionalne baštine Poljske.

Makowski radi u Nacionalnoj knjižnici od 1994. godine. Član je upravnog odbora velikog broja organizacija i institucija u Poljskoj i inozemstvu, na primjer The European Library, nacionalni odbor UNESCO Memory of the World i puno drugih.

2005. godine bio je kustos prve monografske izložbe o Knjižnici Zamoyskih. Radio je kao adiunkt na Sveučilištu kardinala Stefana Wyszyńskog.

Objavio je tri knjige i brojne članke. Bavi se uglavno poviješću knjižnica i rukopisa.

Izvori

Knjižničari
Poljski povjesničari
Poljski znanstvenici

Tomasz Makowski


10675 Kharlamov este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10675 Kharlamov este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul de Astrofizică din Crimeea de Liudmila Juravliova. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,38 ua, o excentricitate de 0,21 și o înclinație de 3,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Asteroizi cu nume de oameni
Obiecte astronomice descoperite în 1978
Centura de asteroizi

10675 Kharlamov


An Meiracyllium trinasutum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Meiracyllium trinasutum in nahilalakip ha genus nga Meiracyllium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Meiracyllium

Meiracyllium trinasutum


පුනුරුප්පත්තිය යන්නෙහි අදහස වන්නේ යම් පුද්ගලයෙකු මරණයෙන් පසුව නැවත නැවතත් උපත ලබන බවය. මෙය බොහෝමයක් පෙරදිග දර්ශන වල අඩංගු විශ්වාසයකි.

හින්දු
හින්දු දහමට අනුව මරණයේදී පුද්ගලයෙකුගේ ආත්මය ශරීරයෙන් වෙන්ව අලුත් ශරීරයක උපත ලබයි. නමුත් බුදු දහමට අනුව ආත්මයක් නොමැති හෙයින් මෙය වෙනස් ආකාරයකට විග්‍රහ කර ඇත.

සංකල්ප

පුනුරුප්පත්තිය


Neobična galaktika ili pekulijarna galaktika vrsta je galaktike. U katalozima su označene s "p" ili "pec". Neobičnim ih nazivamo zbog neobičnih svojstava zbog kojih ih ne možemo svrstati u ostale vrste galaktika. Te osobitosti mogu biti aktivnost, međudjelovanje ili poremećeni oblik.

Astronom Halton Arp sabrao je neobične galaktike u svoj katalog Atlas neobičnih galaktika 1966. godine.

Izvori

Morfološki tipovi galaksija

Neobična galaktika


Anathema; Yunanca Hristiyanlık'ta Tanrı'nın ya da kilisenin lanetine uğramış, aforoz edilmiş
 Anathema; İngiliz alternatif rock grubu
 Anathema sit; Latince bir deyiş
 Anathema Gaming; Türk CS:GO takımı

Anathema


ماري بولين فتاة من أرياف إنجلترا، وكانت عشيقة للملك هنري الثامن كونها إحدى وصيفات الملكة كاترين أراغون زوجة الملك هنري الثامن، وقد كانت على علاقة غير شرعية مع الملك رغبة منه، ومن موظفي البلاط في ذلك العصر ليتمكن الملك من إنجاب وريث للعرش الملكي، إلا أنه هجر عشيقته بعد أن سقط في حب أختها آن بولين، والتي هي كانت أيضا وصيفة للملكة كذلك. يقال أن ماري بولين أنجبت من الملك طفلة، وطفل، هما كاثرين كاري (Lady Knollys) حوالي: 1524 (التي تزوجت السير فرنسيس، ولها أولاد 12 طفلاً)، وهنري كاري بارون هونسدون 4 مارس 1526 (الذي تزوج 1545 آن مورجان، وله نسل).
و يقال أن الملك لم يعترف بأبناءه من ماري بولين، وقد عاشا في الأرياف مع والدتهما التي تزوجت فيما بعد.

شجرة العائلة

مراجع

أسرة بولين
إنجليز في القرن 16
إنجليزيات في القرن 16
عشيقات ملوك فرنسا
عشيقات هنري الثامن ملك إنجلترا
ماري بولين
مواليد عقد 1490
نبلاء إنجليز في القرن 16
نساء من عهد أسرة تيودور
وفيات 1543
وفيات في إسكس
عشيقات فرانسوا الأول ملك فرنسا

ماري بولين