جرأة الأمل: أفكار لاستعادة الحلم الأمريكي هو ثاني كتاب يؤلفه باراك أوباما حين كان عضوا في مجلس الشيوخ الأمريكي. في خريف 2006، أصبح الكتاب رقم واحد في قائمة الكتب الأكثر مبيعاً لكل من جريدة النيو يورك تايمز وموقع أمازون كما أن أوبرا وينفري روجت للكتاب ودعمت باراك أوباما حتى قبل اعلانه ترشحه للرئاسة. أعلن باراك أوباما ترشحة للرئاسة في 10 فبراير 2007 بعد أقل من ثلاثة أشهر من صدور الكتاب.

يعرض الكتاب أفكار أوباما حول الكثير من القضايا التي أصبحت لاحقاً محور حملته الانتخابية في 2008. دفع الناشر لباراك أوباما 1.9 مليون دولار مقابل التعاقد على ثلاثة كتب كان جرأة الأمل ثانيهم.

أصول الخطبة
عنوان الخطبة مقتبس من عظة القاها راعي الكنيسة السابق لباراك أوباما جرميه رايت. ألقى أوباما الخطبة الرئيسية في مؤتمر الحزب الديمقراطي عام 2004 بعنوان جرأة الأمل والتي كانت سبباً في بروزه بشكل لافت. بعد الخطبة مباشرة اكتسب باراك شهرة وشعبية مفاجئة ورأي بعض المحللين أنه يمتلك القدرة على دخول السباق الانتخابي الرئاسي الأمريكي القادم. في 2006، اصدر أوباما كتاب جرأة الأمل والذي اسهب في الحديث عن الكثير من المواضيع التي ذكرها في خطبته في مؤتمر الحزب الديمقراطي في 2004.

مراجع

وصلات خارجية

 موقع الكتاب الرسمي
 مقتطفات من الكتاب

جائزة جرامي لأفضل ألبوم محكي
سير ذاتية أمريكية إفريقية
سير ذاتية سياسية
كتب باراك أوباما
كتب سياسية أمريكية
كتب عن باراك أوباما
كتب غير خيالية 2006
كتب كتبها رؤساء الولايات المتحدة

جرأة الأمل (كتاب)


Bleta "Bebe" Rexha ([ˈblɛta ˈɾɛdʒa]; født 30. august 1989 i New York City) er en albansk-amerikansk singer-songwriter og pladeproducer. Efter hun skrev under med Warner Bros. Records i 2013 kom Eminem og Rihanna ud med deres hit-single "The Monster" (som senere modtog Grammy Award for Best Rap / Sung Performance ), som blevet skrevet a Rexha og hun har også bidraget med sangskrivning til sange indspillet af Shinee, Selena Gomez og Nick Jonas.     Rexha udgav sit debutudspil i 2015, I Don't Wanna Grow Up, der indeholdt den moderat kommercielle hit-single "I'm Gonna Show You Crazy" og "I Can't Stop Drinking About You".

Personlige liv
Rexhas forældre var albanere. Hun er højlydt tilhænger af LGBTQ+-fællesskabet, og har beskrevet sin egen seksualitet som "flydende".

Diskografi

Studioalbummer

 Expectations (2018)

EP'er

 I Don't Wanna Grow Up (2015)
 All your fault: Pt. 1 (2017)
 All your fault: Pt. 2 (2017)

Television

Referencer

Eksterne henvisninger
 Officiel hjemmeside

Musikere fra USA
Sangskrivere fra USA

Bebe Rexha


مدينة نيشي طوكيو (باليابانية 西東京市 نيشي طوكيو-شي) هي مدينة تقع في طوكيو، اليابان.

في عام 2007، وصل التعداد السكاني للمدينة إلى 191,927 نسمة والكثافة السكانية 12,108.58 نسمة في الكيلومتر مربع، والمساحة الإجمالية 15.85 كم مربع. تم تأسيس المدينة في الأول من يناير 2001. يعني اسم المدينة نيشي طوكيو «غرب طوكيو» وذلك لأنها تقع في غرب مركز العاصمة طوكيو.

أعلام
 ناأويوكي يامازاكي
 ميسا شيميزو
 ريوتارو هيروناجي
 تاكومي موتوهاشي
 ريو هيراي

مراجع

وصلات خارجية
 موقع مدينة نيشي طوكيو باللغة اليابانية

أماكن مأهولة أسست في 2001
تأسيسات سنة 2001 في اليابان
مدن طوكيو

نيشي طوكيو (طوكيو)


NGC 37 este o galaxie lenticulară din constelația Phoenix. Diametrul acestei galaxii măsoară aproximativ 42 de kiloparseci și are o vârstă de aproximativ 12,9 miliarde de ani.

Note

Legături externe

Galaxii lenticulare
Obiecte NGC
Constelația Phoenix
Obiecte astronomice descoperite în 1836

NGC 37


Bunopus, es un género de geckos pertenecientes a la familia Gekkonidae.

Son geckos terrestres y nocturnos que se encuentran en el Medio Oriente.

Especies
Se reconocen las siguientes según The Reptile Database:
 Bunopus tuberculatus Blanford, 1874.
 Bunopus spatalurus Anderson, 1901.
 Bunopus crassicauda Nikolsky, 1907.
 Bunopus blanfordii Strauch, 1887.

Referencias

Enlaces externos

Bunopus
Géneros de reptiles

Bunopus


සිවිල් නීතිය හෝ මහාද්වීපික නීතිය හෝ රෝමානු- ජර්මානික නීතිය ලෙසින් හඳුන්වනු ලබන්නේ ලෝකයේ ප‍්‍රධානතම නීති පද්ධතියයි. සිවිල් නීතිය බොහෝවිට පොදු නීතිය සමඟ සන්සන්දනය කරනු ලබන නීති පද්ධතියකි. මෙම පද්ධති දෙක අතර දක්වනු ලබන ප‍්‍රධාන වෙනස්කම වන්නේ පොදු නීතිය විශේෂිත තත්වයන් මත වියුක්ත රීති මත පදනම්වන බවත්, සිවිල් නීති තමන් ඉදිරියේ ඇති විවිධ නඩුවලදී විනිසුරුවරුන්ට අදාල කරගත හැකි වියුක්ත රීතීන් මත පදනම්වන බවත්ය.

සිවිල් නීතියේ මුල් රෝම නිතිය, ධර්ම නීති සහ පුනරුදය දක්වා විහිද යයි. ඉස්ලාමීය නීතිය වැනි වෙනත් ආගමික නීතිවල බලපෑමද එයට ලැබී ඇත. සිවිල් නීති රටවල නීති පද්ධතීන් නිතියට මඟ පෙන්වනු ලබන මූලධර්මයන්ගෙන් සමන්විත නීති සංග‍්‍රහයන් කිහිපයක් මත පදනම් වෙයි. ප‍්‍රංශ සිවිල් නීති සංග‍්‍රහය මෙයට හොඳම උදාහරණයකි. ජර්මානු හා ස්විස් සිවිල් නීති සංග‍්‍රහයන්ද සිවිල් නීති ඉතිහාසයේ වැදගත් සංධිස්ථානයන් වෙයි. ස්කොට්ලන්තයේ හා දකුණු අපි‍්‍රකාවේ සිවිල් නීති පද්ධතීන් සංගෘහිතකොට නොමැති අතර එහි වඩාත් විසුරුනු ස්වභාවයේ නීති පද්ධතියක් ස්කැන්ඩිනේවියානු රටවල දැකගත හැක.

සමාජවාදී නීතිය ලෙස හඳුන්වනු ලබන්න පශ්චාත් සමාවාදී රටවල් විසින් ස්වාධීන නීති පද්ධතියක් ලෙස නොසලකනු ලබන අතර එය රෝමානු - ජර්මානු සිවිල් නීතියේ විශේෂ ආකාරයක් ලෙසින් හඳුනාගැනේ.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Civil_law_%28legal_system%29

 සිවිල් නීතිය

සිවිල් නීතිය


Alhandra Portekiz'de Vila Franca de Xira belediyesine bağlı olan, 1,65 km2 yüzölçümüne sahip, 7.205 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vila Franca de Xira

Alhandra, Vila Franca de Xira


Jyrki Ponsiluoma (1966 -), un skieur de fond finlandais.
 Martin Ponsiluoma (1995 -), un biathlète suédois.

Ponsiluoma


El Campeonato de Fútbol de 1969, fue la edición número 50 de Liga Superior de Costa Rica en disputarse, organizada por la FEDEFUTBOL.

El Deportivo Saprissa logra el primer tricampeonato de su historia.

El torneo se jugó del abril al 3 de noviembre de 1969

El campeón, se aseguró un cupo en la Copa de Campeones de la Concacaf de 1970.

Equipos participantes

Formato del torneo

El torneo disputado a tres vueltas. Los equipos debían enfrentarse todos contra todos. El descenso directo sería para los que obtuviera los últimos dos lugares al final del torneo..

Tabla general

Planilla del Campeón: Rodolfo Umaña, Fernando Solano, Walter Elizondo, Arnulfo "Coyolito" Montoya, Fernando Hernández, Juan León, Jaime Grant, Francisco Hernández, Eduardo Umaña, Eduardo Chavarría, Luis Aguilar, José Córdoba, Víctor Manuel Ruiz, Víctor Quesada, Heriberto Rojas, Giovanni Rodríguez, Dagoberto Díaz, Luis Chacón, José Zúñiga, Roger Fernández, Mario Solís, Leopoldo Meneses, Edgar Marín.

Goleadores

Descenso

Torneos

Referencias

Gerardo Coto para UNAFUT.com. "1969: Fin del triplete morado". https://web.archive.org/web/20141025191940/http://www.unafut.com/site/index.php?option=com_content&view=article&id=606%3A1969&catid=3&Itemid=35. Consultado en febrero de 2012.

1969
Deporte en Costa Rica en 1969
Fútbol en 1969

Campeonato de Fútbol de Costa Rica 1969


The V&A Waterfront is a mixed-use destination located in the oldest working harbour in the Southern Hemisphere. With Table Mountain as its backdrop, the 123-hectare neighbourhood is located within the Cape Town, South Africa, where millions of people visit each year. It contains art, entrepreneurs, and sustainable design.

Name
The V&A Waterfront (Victoria and Alfred Waterfront) is named after Prince Alfred and Queen Victoria, members of the Royal Family of Britain when Cape Town was part of the Cape Colony. Alfred, while serving in the British Royal Navy, visited Cape Town and ordered construction of a new harbour for the colony.

Properties

The V&A Waterfront is a mixed-use property  that contains:

 180 business tenants
 450+ shops
 101 entertainment activities
 80+ eateries
 13 hotels
 Seven museums
 22 historical landmarks
 15 conference venues

History

The V&A Waterfront is a central part of the very beginning of the settlement of the city of Cape Town.In 1654, two years after his arrival in this relatively safe bay at the foot of Table Mountain, Jan van Riebeeck built a small jetty as part of his task to establish a refreshment station at the Cape. Fresh water and fresh produce were provided to the ships of the Dutch East India company on their arduous and lengthy journey to their outposts in Java and Batavia. The sea and the harbour lie at the heart of Cape Town's history.

In June 1858 serious winter storms, which were a common occurrence, wrecked over 30 vessels. As a consequence, Lloyds of London refused to cover ships spending the winter in Table Bay. On a sunny day in September 17, 1860 Midshipman HRH Prince Alfred, Queen Victoria's second son, tipped the first load of stone to start construction of the breakwater for Cape Town's first harbour to make it a safe haven all year round for passing ships.

Harbour expansion and reclamation
The discovery of gold and diamonds in South Africa meant that the first section of harbour, the Alfred Basin, was not large enough to accommodate the increased number of ships, and the Victoria Basin was built. The construction of these two harbour basins took place between 1860 and 1920, and this area of the harbour still has an array of outstanding heritage buildings from this era.

In 1938 work was started to reclaim land between the city centre and the harbour, most notably the new Duncan Dock. The Foreshore (230 hectares) made city expansion possible. In the early 20th century South Africa depended mainly on imports for many basic articles in daily use, which explains the importance of the harbour to the people who lived here.

The Victoria & Alfred Waterfront today
In November 1988, Victoria and Alfred Waterfront (Pty) Ltd was established as a wholly-owned subsidiary by Transnet Ltd. Its aim was to redevelop the historic docklands around the Victoria and Alfred Basins as a mixed-use area with a focus on retail, tourism and residential development with a working harbour at its centre.

Today it is a mixed-use development that spans 23 hectares, with 24 million visitors a year. Over 23 000 people work and live within its neighbourhood.

Neighbourhood

The V&A Waterfront has several distinct districts.

Canal District

This urban district connects the V&A waterfront to the City of Cape Town. The area contains Battery Park, and a spa and showroom at Waterway House.

Clocktower District
Contains a clock tower built in 1882, a retail mall, and the Nelson Mandela Gateway to Robben Island ferry terminal.

Granger Bay District
Contains The Lookout events space, The Grand Beach Cafe, the Breakwater residential development, the Oranjezicht City Farm Market, and boardwalks with ocean views.

Portswood Ridge District
This district connects the V&A waterfront and the Atlantic Seaboard, and includes the UCT Graduate School of Business, a golf course, the corporate offices and Deloitte HQ, and an urban garden.

Silo District
This district includes the Zeitz MOCAA contemporary art museum, the Southern Guild design gallery, restaurants, bars, hotels and office space. It sits next to the Cape Town Cruise Terminal, which also houses Makers Landing, a home for budding food entrepreneurs showcasing a mix of South African cuisine.

South Arm District
This district contains industrial space, and a harbour where fishing industries operate. Commercial vessels also berth at this harbour.

Developments
The V&A Waterfront has seen development in the Silo district, which currently houses the headquarters of Allan Gray Investment Management at Silo 1 and apartments at Silo 2. The project was completed in 2017 with a Virgin Active gym, the Zeitz Museum of Contemporary Art Africa, and the adjoining ultra-luxury Silo Hotel.

Notable attractions at the V&A Waterfront
 Breakwater Lodge (University of Cape Town Graduate School of Business)
 Chavonnes Battery
 Nobel Square
 SAS Somerset
 Two Oceans Aquarium
 Zeitz Museum of Contemporary Art Africa

References

External links

Official web site
V&A Waterfront – The Story of its Development

Redeveloped ports and waterfronts
Shopping districts and streets in South Africa
Maritime history of South Africa
Suburbs of Cape Town
Tourist attractions in Cape Town
Time balls

V&A Waterfront


Mario Melanio Medina Salinas (Fernando de la Mora, 22 de outubro de 1939) é um sacerdote e bispo paraguaio de San Juan Bautista de las Misiones.

Foi ordenado sacerdote em 17 de maio de 1970. Em 28 de junho de 1980, foi nomeado pelo Papa João Paulo II bispo de Benjamín Aceval. Foi ordenado bispo em 10 de agosto de 1980 por Joseph Mees; Os co-consagradores foram Synforiano Lucas Rojo O.M.I., Vigário Apostólico de Pilcomayo, e Carlos Milcíades Villalba Aquino, Bispo de San Juan Bautista de las Misiones.

Em 8 de julho de 1997 foi nomeado coadjutor da diocese de San Juan Bautista de las Misiones. Em 22 de julho de 1999, assumiu o cargo de ordinário. Em 16 de fevereiro de 2017, ele se aposentou.

Ver também

Bispos católicos do Paraguai

Mario Melanio Medina Salinas


Amazasp I. od Iberije (gruz. ამაზასპი), bio je kralj Iberije (Kartlija, moderna istočna Gruzija), čiju vladavinu srednjevjekovne gruzijske kronike postavljaju u 2. stoljeće. Gruzijski povjesničar Kiril Tumanov predlaže da se za razdoblje njegove vladavine uzme razdoblje od 106. do 116. godine, a smatra ga sinom i nasljednikom Mitridata I., koji je iz epigrafske građe poznat kao saveznik Rima. Također ga identificira s Amazaspom koji se nalazi na Vespazijanovoj steli i s pogrebne, dvojezične, stele iz Armazija.

Ime Amazasp potječe iz staroperzijskog Hamazāsp, što bi otprilike moglo značiti "onaj koji je posjedovao ratne konje" (hamāza- "sukob"; + aspa- "konj").

Gruzijske kronike izvještavaju o Amazaspovoj zajedničkoj desetogodišnjoj vladavini s Derokom (Derukom) i bilježe Armazi kao njegovo sjedište (dok je Derokovo prebivalište bilo u Mcheti). Mnogi moderni znanstvenici, međutim, smatraju Iberijsko dvovlašće čistom legendom i tvrde da je Amazasp vladao sam.

Izvori

Gruzijski vladari

Amazasp I. od Iberije


Georg Petersen ist der Name folgender Personen:

* Georg Petersen (Prediger) (1708–1783), deutscher Prediger und Superintendent
 Georg Petersen (Geologe) (Georg Petersen Gaulke; 1898–1985), deutsch-peruanischer Geologe
 Georg Peter Petersen (1771–1846), deutscher Pastor
 Georg Wilhelm Petersen (1744–1816), deutscher Theologe

Georg Petersen


Ihlamurlar Altında, Avşar Film imzalı, 2005-2007 yılları arasında Kanal D'de yayımlanmış olan Türk yapımı drama türündeki televizyon dizisi. Jenerik müziği İntizar'a aittir. 2 sezondan oluşan dizi, 80. bölümü ile final yaparak sona erdi.

Konusu
Yılmaz ve Elif aynı mahallede büyümüş ve birbirini seven iki aşıktır. Evlenecekleri düşünülürken zaman içinde hayat onları başka bir yöne savurur. Tekiner Holding'in veliahtı Ömer, Elif'e aşık olur ve onunla evlenir. Bu durumu asla kabullenmeyen Yılmaz ise Tekinerlerin kızı Filiz ile yakınlaşmaya başlar. Zamanla Yılmaz ve Filiz arasında büyük bir aşk başlar.

Oyuncu kadrosu ve karakterler

Yayın takvimi

Dış bağlantılar
Kanal D dizileri
2005'te başlayan Türk televizyon dizileri
Türk dramatik televizyon dizileri
2007'de sona eren Türk televizyon dizileri
Avşar Film dizileri
İstanbul'da çekilmiş televizyon dizileri
2000'lerde Türkçe televizyon dizileri

Ihlamurlar Altında


Carl Ludwig Willdenow (n. 22 august 1765, Berlin – d. 10 iulie 1812, Berlin) a fost un profesor universitar gerrman de origine prusacă, botanist, farmacist, lichenolog, medic, micolog, pteridolog, și taxonomist. A fost unul dintre cei mai importanți sistematici ai timpului său și este unul dintre fondatorii dendrologiei precum a fitogeografiei (geografia vegetală). Abrevierea numelui său în cărți științifice este Willd..

Biografie

Carl Ludwig a fost singurul fiu al farmacistului Karl Johann Willdenow (d. 1790) și a soției sale, născută Gleditsch (d. 1786). S-a născut în "Casa Vulturului Roșu", situată pe renumitul bulevard Unter den Linden din Berlin, Willdenow a fost interesat deja din copilărie în științele naturale, în special de botanică. Interesul său timpuriu pentru această materie a fost aprins de unchiul său Johann Gottlieb Gleditsch (1714-1786), medic și botanist, iar în urmare a început deja cu o colecție de ierburi. După ce a urmat liceul, și-a început ucenicia în farmacia tatălui său, pe care a continuat-o la "Școala de Medicină" din Bad Langensalza (Turingia) și care a finalizat-o în 1785 cu examenul. Contrar dorințelor tatălui, el nu a preluat farmacia, ci a studiat botanica și medicina la Universitatea din Halle-Wittenberg. Până atunci, tânărul Willdenow a tot lucrat științific și a colecționat un ierbar cu plante din Berlin și Halle și în jur, precum și din Turingia. În 1787 a publicat prima sa lucrare Prodromus florae Berolinensis (Introducere în Flora Berlinului). Și-a luat doctoratul în 1789 și s-a stabilit la Berlin ca medic și farmacist, dedicându-se însă în primul rând botanicii. Reputația sa de botanic a pătruns dincolo de granițele țării, astfel încât în 1790 a primit o invitație din partea Rusiei pentru a circumnaviga globul, pe care nu a putut s-o percepe din motive familiale, preferând să se căsătorească cu Henriette Luise Habermus (1 noiembrie 1790) cu care a avut un fiu, Karl (n. 1795). Nepoata lui a fost Clara Willdenow (1856-1931), una dintre primele femei germane care a obținut o diplomă în medicină, deși, pentru că i s-a refuzat studiul în propria țară, a trebuit să studieze și să absolve în Elveția. În același timp, începând cu anul 1791, a deținut funcția drept profesor public de botanică la departamentul de silvicultură și 4 ani mai târziu a fost numit și șef la Pepinière (instituție fondată pentru educația și pregătirea medicilor militari din Regatul Prusiei,  alături de Charité a doua școală de chirurgi din Berlin).

În 1792 a publicat opera sa Grundriß der Kräuterkunde ("Planul a științei ierburilor"), care în numai câțiva ani a avut numeroase ediții la Berlin și Viena și a fost tradusă  în mai multe limbi. În 1794, Willdenow a fost ales membru al Membru al Academiei Regale Prusace de Științe.

În 1798 a devenit profesor titular de istorie naturală la colegiul medical-chirurgical (Collegio medico chirurgico) și a obținut conducerea Grădinii Botanice din Schöneberg (astăzi Parcul Heinrich von Kleist) care a aparținut Academiei de Științe, devenind în 1806 directorul ei și a fost numit totodată profesor pentru predarea medicinei. Când a fost fondată Universitatea din Berlin în 1810, a devenit profesor de botanică acolo. A întreprins de asemenea excursii științifice extinse, astfel a călătorit în 1804 prin Austria și Alpii din Italia de Nord precum în 1810 prin Olanda, Belgia și Franța.

Willdenow a fost un prieten apropiat al lui Alexander von Humboldt pe care l-a sfătuit deseori cu privire la întrebări botanice. Între Humboldt și Willdenow a existat o prietenie strânsă, asemănător celei între Friedrich von Schiller și Johann Wolfgang von Goethe. Deja în timpul călătoriei sale de cercetare a Americii de Sud împreună cu Aimé Bonpland, Humboldt i-a trimis probe de plante pentru a le cerceta și publica. La 18 octombrie 1802, Willdenow a ținut prelegeri în fața Academiei Regale Prusace de Științe în Berlin, incluzând prima publicație relevantă a scoarței Angostura (Bonplandia trifoliata Willd., 1802, azi Angostura trifoliata T.S.Elias, 1970) și curând după aceea, o serie de plante din America Latină ale căror semințe fuseseră colectate de Humboldt și Bonpland au înflorit în grădina botanică regală din Schöneberg.
Prin urmare, la solicitarea lui Humboldt, a plecat în anul 1811 la Paris pentru a prelucra științific plantele colectate în timpul călătoriei lui Humboldt prin America de Sud. S-a întors muribund la Berlin, unde a decedat la scurt timp după aceea fără a mai putea publica rezultatele. A fost elevul lui, Karl Sigismund Kunth (1788-1850), care a lucrat timp de mai mulți ani, începând în 1813, la completarea operei Nova genera et species plantarum quas in peregrinatione ad plagam aequinoctialem orbis novi collegerunt Bonpland et Humboldt și publicarea ei în șapte volume între 1815 și 1825.

Willdenow a fost cel mai important taxonomist al timpului său. Este considerat fondatorul dendrologiei germane, culturii științifice a lemnului, de verificat în cărțile sale Berlinische Baumzucht (1796), Die wilde Baumzucht (1811) și Abbildungen der deutschen Holzarten (2 volume 1815, 1820, postum), fiind de asemenea fondatorul geografiei plantelor ( geobotanicii), adică studiului distribuției diverselor plante pe pământ. La urma urmei, este autorul intelectual al Ideen zu einer Geographie der Pflanzen ("Idei pentru o geografie a plantelor"), publicată și pusă la dezbatere de marele său prieten Alexander von Humboldt care a spus în această legătură, că Willdenow ar fi găsit deja un răspuns la aceste întrebări în "secțiunile excelent elaborate" despre istoria plantelor. Dar faimosul Willdenow nu a fost niciodată numai un sistematic unilateral, ci un botanist care a practicat comparația științifică și a ajutat ideilor mai noi la victorie prin munca sa liniștită și durabilă. Mai departe și-a făcut un renume prin reeditarea lucrărilor faimosului botanist suedez Carl von Linné, anume Linnaei species plantarum.

Deși de mare renume, savantul nu a fost nobilat niciodată (probabil pentru că a murit prea timpuriu). El a fost proprietar al caselor Friedrichstraße 84 și 85, unde a locuit din 1801. A fost înmormântat în cimitirul  Dorotheenstädtischer Friedhof, Sectorul Centru (Berlin). Înainte de nivelarea biserici și a cimitirului în 1965, piatra de mormânt a lui Willdenow a fost îndepărtată și asigurată. Acest epitaf stă în memoria lui astăzi în holul de intrare al muzeului botanic Berlin-Dahlem.

Referințe pentru biografie:

Suplimentare
La 19 noiembrie 1818, regele Frederic Wilhelm al III-lea al Prusiei a poruncit cu ordin de cabinet achiziția marelui ierbar al răposatului om de știință pentru 36.000 Mark și l-a dăruit Universității din Berlin. Ierbarul cu 20.620 plante cu flori și criptogame s-a păstrat aproape complet până în prezent și se află în muzeul botanic. Acolo sunt de văzut și mai multe prim-ediții a operelor câtorva botaniști cu renume din trecut, de asemenea cumpărate de regele prusac.

Specii și genuri descrise de Willdenow
Conform IPNI (International Plant Names Index), Willdenow a determinat 6939 de specii și genuri, în majoritate plante.

Plante (selecție)
În urmare este listată o mică selecție de genuri și specii pomenite în Wikipedia română.

Ciuperci și licheni (selecție)

Deși specializat în plante, savantul a descris de asemenea un număr de ciuperci și licheni (genuri și specii) pentru prima dată, din care multe denumiri sunt valabile până în prezent (2019). Comitetul de nomenclatură Mycobank a listat următoarele:

Societăți

 Membru al Academiei Regale Prusace de Științe (1794)
 Membru extern al Academiei Regale Neerlandeze de Arte și Științe
 Membru extern al Academiei RegaleSuedeze de Științe (1801)
 Membru extern al Academiei Bavareze de Științe (1808)

Onoruri
 Ordinul Regal al Prusiei Vulturul Roșu de clasa III (cavaler) (18 ianuarie 1810)
 Jurnalul botanic Willdenowia a fost numit în comemorarea sa (din 1953).
  Medalia Willdenow, conferită de către Grădina Botanică cu Muzeul de Botanică din Berlin-Dahlem pentru contribuții prodigioase față de instituție (din 1965).
 În Berlin au fost denumite două străzi Willdenowstraße: una în apropierea grădinii botanice în cartierul Berlin-Lichterfelde,  și alta în cartierul Berlin-Wedding.

Genuri și specii de ciuperci denumite după Willdenow (selecție)
 Wildenowia, gen Thunb. (1790), cu în prezent numai 12 specii
 Carex willdenowii (Schkuhr) Willd. (1805)
 Croton willdenowii G.L.Webster (1992)
 Quercus willdenowiana (Dippel) Beissn., Schelle & Zabel (pro specie) (1903)
 Selaginella willdenowii (Desv. : Poir.) Bak. (1867)
 Trifolium willdenowii Spreng. (1838)

Publicații

 Florae Berolinensis prodromus, Editura Wilhelm Vieweg, Berlin 1787
 Historia Amaranthorum, Editura Ziegleri et Fil., Zürich 1790
 Etwas ueber die Entstehung der Pilze (1792) în: Annals of Botany, vol. 3 p. 58-65
 Grundriss der Kräuterkunde, Editura Haude und Spener, Berlin 1792
 Phytographia sev descriptio rariorum minus cognitarum plantarum, Editura Wolfgang Walther, Erlangen 1794
 Berlinische Baumzucht, Editura G. E. Nauk, Berlin 1796
 Linnaei species plantarum 6 volume, Editura Nauk, Berlin 1798-1826 (ed. și prelucrare)
 Drei neue Pflanzengattungen, în: Gesellschaft naturforschender Freunde in Berlin'', vol. 3, Berlin 1801, p. 406 pp. ]
 Hortus Berolinensis, sive icones et descriptiones …, 4 volume, Editura Fr. Schüppel  Berlin 1803-1816
 Anleitung zum Selbststudium der Botanik, Editura F. Oehmigke d Ä., Berlin 1804
 Caricologia sive descriptiones omnium specierum Caricis, in usum excursionum botanicarum pro amicis seorsim impressa, Berlin 1805
 Enumeratio plantarum horti regii botanici berolinensis, continens descriptiones omnium vegetabilium in horto dicto cultorum, Berlin 1809 și supliment 1814
 Grundriss der Kräuterkunde, Editura Taberna Libraria Scholae Realis, Berlin 1810
 Abbildungen der deutschen Holzarten, vol. 1, Editura Schüppelsche Buchhandlung, Berlin 1815
 Abbildungen der deutschen Holzarten, vol. 2, Editura Schüppelsche Buchhandlung, Berlin 1820
 Die wilde Baumzucht Editura G. E. Nauk, Berlin 1811
 Hortus Berolinensis'', Editura Fr. Schüppel  Berlin 1816 [https://www.biodiversitylibrary.org/item/173609#page/1/mode/1up

Note

Bibliografie
 Ilse Jahn (ed.): "Geschichte der Biologie. Theorie, Methoden, Institutionen, Kurzbiographien", Editura Nikol-VG-Spektrum, Hamburg 2000, ISBN 3-437-20489-0.
 Hans Walter Lack: "Alexander von Humboldt und die botanische Erforschung Amerikas", Editura 	Prestel, München 2009
 Karl Mägdefrau: "Geschichte der Botanik - Leben und Leistung großer Forscher", Editura Fischer Verlag, Stuttgart 1992, ISBN 3-437-20489-0.
 Robert Zander: "Zanders Handwörterbuch der Pflanzennamen", ed. a 13-a, nou prelucrată de Fritz Encke (ed.), Editura Eugen Ulmer, Stuttgart 1984, ISBN 3-8001-5042-5

Legături externe

Nașteri în 1765
Nașteri pe 22 august
Decese în 1812
Decese pe 10 iulie
Botaniști cu abreviere de autor
Rectori
Cadre didactice universitare ale Universității Humboldt din Berlin
Biologi din secolul al XVIII-lea
Biologi din secolul al XIX-lea
Botaniști germani
Lichenologi
Medici germani
Micologi germani
Scriitori de limbă latină
Membri ai Academiei Bavareze de Științe
Membri ai Academiei Prusace de Științe
Membri ai Academiei Regale Neerlandeze de Arte și Științe
Membri ai Academiei Regale Suedeze
Beneficiari ai Ordinului Vulturul Roșu

Carl Ludwig Willdenow


Strategem, İsviçreli yazar ve avukat Harro von Senger tarafından yazılmış bir kitaptır. Çeşitli Avrupa dillerine çevrilmiştir. Çinlilerin yüzlerce nesilde topladığı ve 36 kategoriye sistematik bir şekil veren tedbir, hile, tuzak ve kandırma konularını ele alır.

Strategema kelimesini ilk olarak eski Roma memuru Sextus Julius Frontinus bir kitabında kullandı. Diğer anlamı Eski Yunanca strategos yani başkomutan'dır.

Strateji kitapları

Strategem


Academia de Știință și Tehnologie AGH (în pl. Akademia Górniczo-Hutnicza im. Stanisława Staszica w Krakowie, mai devreme Akademia Górnicza w Krakowie) este cea mai mare academie tehnică din Polonia, înființată la 8 aprilie 1919.

Structura academiei

Rectori AGH
1919-1922 – Antoni Maria Emilian Hoborski
1922-1924 – Jan Studniarski
1924-1926 – Jan Krauze
1926-1928 – Edmund Chromiński
1928-1930 – Stanisław Skoczylas
1930-1931 – Henryk Korwin-Krukowski
1931-1933 – Zygmunt Bielski-Sariusz
1933-1939 – Władysław Takliński
1939-1951 – Walery Goetel
1951-1956 – Zygmunt Kowalczyk
1956-1958 – Witold Budryk
1958-1961 – Feliks Olszak
1961-1963 – Tadeusz Kochmański
1963-1969 – Kiejstut Żemaitis
1969-1972 – Jan Anioła
1972-1975 – Roman Ney
1975-1979 – Henryk Filcek
1979-1981 – Roman Ney
1981-1987 – Antoni Stanisław Kleczkowski
1987-1993 – Jan Janowski
1993-1998 – Tadeusz Słomka
1998-2005 – Ryszard Tadeusiewicz
2005-2012 – Antoni Tajduś
2012-2016 – Tadeusz Słomka
2016-2020 – Tadeusz Słomka

Facultăți
În prezent, Academia de Știință și Tehnologie AGH din Cracovia are un contingent de cca. 33 455 de studenți, care își fac studiile în cadrul facultăților:
Mine si Geoinginerie (www.gorn.agh.edu.pl)
Ingineria Metalelor și Informatică Industrială (www.wmiim.agh.edu.pl)
Electrotehnică, Automatică, Informatică și Inginerie Biomedicală (www.eaiib.agh.edu.pl)
Informatică, Electronică și Telecomunicații (www.iet.agh.edu.pl
Ingineria Mecanică și Robotică (www.imir.agh.edu.pl)
Geologie, Geofizică și Protecția Mediului (www.geol.agh.edu.pl )
Geodezie minieră și Ingineria Mediului (www.geod.agh.edu.pl)
Ingineria Materialelor și Ceramicii (www.ceramika.agh.edu.pl)
Metale neferoase (www.wmn.agh.edu.pl)
Foraj, petrol și gaze (wnig.agh.edu.pl)
Management (www.zarz.agh.edu.pl)
Energie și Combustibili (weip.agh.edu.pl)
Fizică și Informatică Aplicată (www.fis.agh.edu.pl)
Matematică Aplicată (www.wms.agh.edu.pl)
Științe Umaniste (www.wh.agh.edu.pl)

Fundații
Fundația pentru AGH
Fundația Studenților și Absolvenților AGH "Academica"
Fundația a cântecului și dansului "Krakus"
Fundația "Odlewnictwo"

Reviste științifice
Anuarul AGH "Computer Science"
Trimestrialul AGH "Opuscula Mathematica"
Semi-anualul AGH "Electrotehnica si Electronica"
Semi-anualul AGH "Geodezia"
Trimestrialul AGH "Geologia"
Trimestrialul AGH "Minerit și Geoinginerie"
Semi-anualul AGH "Ingineria Mediului"
Trimestrialul AGH "Mecanica"
Semi-anualul AGH "Metallurgy and Foundry Engineering"
Semi-anualul AGH "Automatica"
Semi-anualul AGH "Forajul Nafta Gas"
Anuarul AGH "Telecomunicația digitală, tehnologii și servicii"
Anuarul AGH "Studii umaniste"
Semi-anualul AGH "Luarea deciziilor în producție și servicii"
Semi-anualul AGH "Economia managerială"
Trimestrialul "Geomatics and Environmental Engineering"

Galerie foto

Referințe

Legături externe
  AGH. Wydziały i inne podstawowe jednostki organizacyjne

Educația_în_Polonia
Universități din Polonia

Academia de Știință și Tehnologie AGH


An Puccinellia multiflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni L.Liou. An Puccinellia multiflora in nahilalakip ha genus nga Puccinellia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Puccinellia

Puccinellia multiflora


El Distrito fitogeográfico Patagónico Subandino es uno de los Distritos fitogeográficos en que se divide la Provincia fitogeográfica Patagónica. Se lo encuentra en la región occidental y sur de la patagonia de la Argentina, así como en su prolongación en la patagonia de Chile. Incluye en su mayor parte formaciones de estepas graminosas de densos coironales, gramíneas de hojas duras y punzantes, y también sectores con arbustos.

Sinonimia

Algunos autores unifican el Distrito fitogeográfico Patagónico Fueguino y la Provincia fitogeográfica de la Payunia con el Distrito fitogeográfico Patagónico Subandino.

Distribución

Según la clasificación de Ángel Lulio Cabrera, este distrito fitogeográfico se ubica en los contrafuertes orientales de la Cordillera de los Andes, partiendo desde el norte, forma una faja, por momentos discontinua, en la región occidental de la patagonia de la Argentina y en territorios ubicados al oriente de los Andes de la patagonia de Chile, comenzando desde el oeste de la provincia de Chubut, luego forma una faja muy uniforme y continua desde el paralelo 43° 25'S hasta la costa norte del lago Buenos Aires/General Carrera. Más hacia el sur prosigue en manchones por el oeste de Santa Cruz, pero desde el paralelo 51° S hasta la costa norte del estrecho de Magallanes en Chile,  cubre todo el extremo continental, desde los bosques subantárticos por el poniente hasta el océano Atlántico por el oriente.

Al oeste contacta con la provincia fitogeográfica Subantártica; al este lo hace con el distrito fitogeográfico patagónico occidental (el cual rodea sus manchones en el sector norte) de la provincia fitogeográfica patagónica, y más al sur limita también por el este con el subdistrito fitogeográfico patagónico central santacrucense del distrito fitogeográfico patagónico central de la misma provincia fitogeográfica. Hacia el sudeste su límite es el Océano Atlántico, y hacia el sur lo es el estrecho de Magallanes.

Las altitudes generalmente van desde el nivel del mar hasta los 1500

Afinidades florísticas

Este Distrito fitogeográfico guarda relación con el Distrito fitogeográfico Patagónico Occidental, siendo aún más estrecha con el Distrito fitogeográfico Patagónico Fueguino, ambos pertenecientes a la misma Provincia fitogeográfica. También se relaciona con la Provincia fitogeográfica de la Payunia, y comparte algunos elementos del Distrito fitogeográfico Altoandino Austral de la Provincia fitogeográfica Altoandina, así como registra algunas influencias del Dominio fitogeográfico Subantártico.

Características

Este Distrito fitogeográfico se caracteriza por presentar en su mayor parte formaciones de estepas graminosas, denominadas localmente coironales, las cuales presentan pocos arbustos intercalados. También se presentan estepas herbáceas y de caméfitos. Junto a las pequeñas lagunas, arroyos y ríos, se presentan vegas o mallines.

Sobre un visible suelo desnudo, la vegetación se muestra como un mar de gramíneas bajas y duras del tipo del coirón, las que cuentan con espinas, resinas y esencias que las tornan desagradables para los herbívoros. La vegetación toda presenta adaptaciones para soportar déficit hídricos prolongados junto con fuertes vientos y la nieve invernal. La principal actividad económica es la ganadería ovina, pudiéndose encontrar algunos establecimientos con ganadería bovina, aunque en menor número comparado con los establecimientos dedicados a la crianza ovina. El uso poco racional de las comunidades vegetales produjo un severo proceso de desertificación y degradación.

Suelos

Los suelos son ricos en materiales finos, y cuentan con bastante materia orgánica; su reacción es ligeramente ácida. No poseen sulfatos, cloruros, o material calcáreo. Abundan también sectores con arenas, cantos rodados, y cenizas volcánicas.

Relieve

El relieve se presenta como una sucesión de terrazas y mesetas aplanadas o algo onduladas, con algunas antiguas escorias volcánicas, sierras y montañas de bordes redondeados, pulidos, gastados a causa de la intensa erosión a la que fueron sometidas.

Clima

El clima es muy frío, y bastante seco. Las nevadas invernales pueden ser severas; no habiendo ningún período libre de heladas. Las lluvias, y en especial su rendimiento, aumentan hacia el sur y el oeste. Soplan durante todo el año muy fuertes vientos del cuadrante oeste. En su sector norte, pluviométricamente se ubica aproximadamente entre las isohietas de los 350 a 450 mm, llegando en su extremo sur hasta la isohieta de 200 mm.

El tipo climático característico es el Patagónico semiárido. Hacia la boca oriental o atlántica del estrecho de Magallanes se presenta el clima de Pradera Patagónica, es un clima estépico, algo más húmedo que el anterior gracias a las acciones morigeradoras del Océano Atlántico y del Estrecho combinadas, lo que redunda en un verano fresco. En lo alto de las mesetas se presenta el clima Alpino.

Especies principales

La comunidad climáxica de este distrito, sobre las lomas y valles, es la estepa graminosa con escasos arbustos, donde domina netamente el coirón dulce (Festuca pallescens), formando entre el 50 al 90% de la vegetación presente.

 Comunidades del sector norte:
Allí se compone de: Festuca pallescens, Festuca pyrogea, Festuca ovina, Festuca argentina, Poa lanuginosa, Bromus macranthus, el coirón amargo (Stipa speciosa), Habranthus bagnoldii, Calceolaria polyrrhyza, Acaena pinnatifida, Tristagma patagonica, Agrostis pyrogea, Agrostis leptotricha, Nassauvia aculeata, el neneo (Mulinum spinosum), Loasa bergii, Luzula chilensis, Carex, etc.

 Comunidades del sector sur:
En el sector sur, a la comunidad anterior se le suman algunos elementos del Subdistrito fitogeográfico Patagónico Central Santacrucense del Distrito fitogeográfico Patagónico Central de la misma provincia fitogeográfica, por ejemplo: Nassauvia glomerulosa, Stipa humilis, Senecio filaginoides, Junellia tridens, así como especies características del Distrito fitogeográfico Altoandino Austral de la Provincia fitogeográfica Altoandina, por ejemplo: Stipa hirtiflora, Empetrum rubrum, etc.

En sectores medanosos dominan Plantago maritima, y Senecio patagonicus, acompañados por Adesmia lanata, Azorella monantha, Perezia recurvata, etc.

En lugares bajos y salobres cerca de las costas marinas australes dominan Lepidophyllum cupressiforme y Atriplex reichei, a las que acompañan: Salicornia ambigua, Suaeda fruticosa, etc.

Bibliografía

 Cabrera, A. L.; 1976. Regiones fitogeográficas argentinas. Enciclopedia Argentina de Agricultura y Jardinería, Tomo II Fs. 1. Ed. ACME. Bs. As. Argentina. 1-85 pp.
 Cabrera, A. L. y Willink, W.;. Biogeografía de América Latina, OEA, Ser. Biol., Monogr. 3:, 1980.
 Chébez, J.C.; Los que se van. Especies argentinas en peligro, Editorial Albatros, 1994.
 Chébez, J.C.; Guía de las Reservas Naturales de la Argentina. Volumen 1: Patagonia Norte. pp 192.Editor: Editorial Albatros, 2005. ISBN 9502410564.
 Chébez, J.C.; Guía de las Reservas Naturales de la Argentina. Volumen 2: Patagonia Austral. pp 192.Editor: Editorial Albatros, 2005. ISBN 9502410572.
 Martínez Carretero, E. 2004. La Provincia Fitogeográfica de la Payunia. Boletín Soc.Arg. de Bot. Vol. 39 (3-4). pp. 195-226.
 Pisano, E. 1974. Estudio ecológico de la región continental sur del área andino-patagónica. II. Contribución a la fitogeografía de la zona del parque nacional Torres del Paine. Anales Inst. Patagonia 5(1-2): 59-104.
 Pisano, E. 1977. Fitogeografía de Fuego-Patagonia chilena. I. Comunidades vegetales entre las latitudes 52 y 56° S. Anales Inst. Patagonia 8: 121-250, 1 mapa.

Referencias

Fitogeografía de Argentina
Fitogeografía de Chile

Distrito fitogeográfico patagónico subandino


Akiba Kiwelowicz Rubinstein (1 December 1880 – 14 March 1961) was a Polish chess player. He is considered to have been one of the greatest players never to have become World Chess Champion. Rubinstein was granted the title International Grandmaster in 1950, at its inauguration.

In his youth, he defeated top players José Raúl Capablanca and Carl Schlechter and was scheduled to play a match with Emanuel Lasker for the World Chess Championship in 1914, but it was cancelled due to the outbreak of World War I. He was unable to re-create consistently the same form after the war, and his later life was plagued by mental illness.

Biography

Early life

Akiba Kiwelowicz Rubinstein was born in Stawiski, Congress Poland, to a Jewish family. He was the youngest of 12 children, but only one sister survived to adulthood. Rubinstein learned to play chess at the relatively late age of 14, and his family had planned for him to become a rabbi. He trained with and played against the strong master Gersz Salwe in Łódź and in 1903, after finishing fifth in a tournament in Kyiv, Rubinstein decided to abandon his rabbinical studies and devote himself entirely to chess.

Chess career

Between 1907 and 1912, Rubinstein established himself as one of the strongest players in the world. In 1907, he won the Carlsbad tournament and the All-Russian Masters' tournament, and shared first at Saint Petersburg. In 1912 he had a record string of wins, finishing first in five consecutive major tournaments: San Sebastián, Pöstyén, Breslau, Warsaw and Vilna (All-Russian Masters' tournament), although none of these events included Lasker or Capablanca. Some sources believe that he was stronger than World Champion Emanuel Lasker at this time. Ratings from Chessmetrics support this conclusion, placing him as world No. 1 between mid-1912 and mid-1914.

During the first decade of the 20th century, the playing field for competitive chess was relatively thin. Wilhelm Steinitz, the first universally recognized world champion, died in 1900 after having been largely retired from chess for several years, Russian master Mikhail Chigorin was nearing the end of his life, while American master Frank Marshall lived on the other side of the Atlantic, far from the center of chess activity in Europe. Another promising American master, Harry Nelson Pillsbury, had died in 1906 at just 33. In the pre-FIDE era, the reigning world champion handpicked his challenger, and Emanuel Lasker demanded a high sum of money that Rubinstein could not produce. In the St. Petersburg tournament in 1909, he had tied with Lasker and won his individual encounter with him. However, he had a poor showing at the 1914 St. Petersburg tournament, not placing in the top five. A match with Lasker was arranged for October 1914, but it did not take place because of the outbreak of World War I.

Rubinstein's peak as a player is generally considered to have been between 1907 and 1914. During World War I, he was confined to Poland, although he played in a few organized chess events there and traveled to Berlin in early 1918 for a tournament. His playing after the war never regained the same consistency as it had pre-1914. He and his family moved to Sweden following the Armistice in November 1918, where they stayed until 1922, and then moved to Germany. Rubinstein won at Vienna in 1922, ahead of future World Champion Alexander Alekhine, and was the leader of the Polish team that won the 1930 Chess Olympiad at Hamburg with a record of thirteen wins and four draws. He also won an Olympic silver at the 1931 Chess Olympiad, again leading the Polish team.

Rubinstein came in fourth place in the London 1922 tournament, after which the new world champion Jose Raul Capablanca offered to play him in a match if he could raise the money, which once again he was unable to do. At Hastings 1922, he came in second place, followed by a fifth-place finish at Teplitz-Schönau late in the year, and then won in Vienna brilliantly. This triumph, however, was soured when Austrian border guards impounded most of the prize money he had won. Rubinstein closed out 1922 with another appearance at Hastings, which he won, but his tournament record during 1923 was disappointing as he came in just twelfth place at Carlsbad and tenth at Maehrisch-Ostrau.

His first tournament of 1924, at Meran, saw him come in third. He attempted to participate in the New York tournament that spring but was excluded from the event due to a limited number of available slots, all of which were filled. Rubinstein's 1925 tournament record was reasonably good, but his year-end appearance in Moscow saw him come in 14th. His record in 1926 was fair but not outstanding. That year, the Rubinstein family moved to Belgium permanently.

In 1927, Rubinstein visited his birthplace in Poland, where he won the Polish Championship in Łódź. He embarked on an exhibition tour of the United States in early 1928; although a match with reigning US chess champion Frank Marshall was proposed along with an international tournament, it never materialized. He tied third with Max Euwe at Bad Kissingen and then delivered a poor performance in Berlin. Rubinstein had his best post-WWI showing during 1929, when he dominated the Ramsgate tournament in Britain and had excellent showings at Carlsbad and Budapest. He won Rogaška-Slatina.

As the 1930s started, Rubinstein contested the San Remo tournament, coming in fourth. He played well in a few Belgian events that year, and then third place at Scarborough. His performance at Liege was weak, possibly due to exhaustion. He skipped Bled 1931 despite an invitation, played well at Antwerp, but came in dead last at Rotterdam. This was the last major chess event he participated in.

Mental health problems and later life

After 1932. he withdrew from tournament play as his noted anthropophobia showed traces of schizophrenia during a mental health breakdown. In one period, after making a chess move he would go and hide in the corner of the tournament hall while awaiting his opponent's reply. Regardless, his former strength was recognized by FIDE when he was one of 27 players awarded the inaugural Grandmaster title in 1950.

It is not clear how Rubinstein, who was Jewish, survived World War II in Nazi-occupied Belgium. Chess historian Edward Winter has written on the subject. Citing a number of Rubinstein's peers in the chess world and people who were close to him, it seems that Rubinstein spent the war in a sanatorium. He cites a story about Rubinstein that has, since the war, been published in various books and articles, with varying details: "Nazi investigators once descended on the place and asked Rubinstein, "Are you happy here?" "Not at all", Rubinstein replied. "Would you prefer to go to Germany and work for the Wehrmacht?" "I'd be delighted to", Rubinstein replied. "Then he really must be barmy", the Nazis decided", but Winter quotes Rubinstein's biographers as saying "Most stories concerning Rubinstein are at best half truths, which have become so embellished over time that they bear little resemblance to what actually transpired", before adding "That is indisputable."

Rubinstein was also a well-known coffee drinker, and was known to consume the hot beverage in large quantities before important matches. Unlike many other top grandmasters, he left no literary legacy, which has been attributed to his mental health problems. He spent the last 29 years of his life living at home with his family and in a sanatorium because of his severe mental illness. Rubinstein is a tragic, mentally ill character in the novel The Lüneburg Variation about chess masters, obsession and revenge, by Italian writer Paolo Maurensig.
However, while in the mental clinic Rubinstein was visited by Alberic O'Kelly on a number of occasions and he provided the latter with some chess guidance.

Legacy

He was one of the earliest chess players to take the endgame into account when choosing and playing the opening. He was exceptionally talented in the endgame, particularly in rook endings, where he broke new ground in knowledge. Jeremy Silman ranked him as one of the five best endgame players of all time, and a master of rook endgames.

He originated the Rubinstein System against the Tarrasch Defense variation of the Queen's Gambit Declined: 1.d4 d5 2.Nf3 c5 3.c4 e6 4.cxd5 exd5 5.Nc3 Nc6 6.g3 Nf6 7.Bg2 (Rubinstein–Tarrasch, 1912). He is also credited with inventing the Meran Variation, which stems from the Queen's Gambit Declined but reaches a position of the Queen's Gambit Accepted with an extra move for Black.

Many opening variations are named for him. According to Grandmaster Boris Gelfand, "Most of the modern openings are based on Rubinstein." The "Rubinstein Attack" often refers to 1.d4 d5 2.c4 e6 3.Nc3 Nf6 4.Bg5 Be7 5.e3 0-0 6.Nf3 Nbd7 7.Qc2. The Rubinstein Variation of the French Defence arises after 1.e4 e6 2.d4 d5 3.Nc3 (or 3.Nd2) dxe4 4.Nxe4. Apart from 4.Qc2, the Rubinstein Variation of the Nimzo-Indian: 1.d4 Nf6 2.c4 e6 3.Nc3 Bb4 4.e3. There are also the Rubinstein Variation of the Four Knights Game, which arises after 1.e4 e5 2.Nf3 Nc6 3.Nc3 Nf6 4.Bb5 Nd4, and the Rubinstein Variation of the Symmetrical English, 1.c4 c5 2.Nc3 Nf6 3.g3 d5 4.cxd5 Nxd5 5.Bg2 Nc7, a complex system that is very popular at the grandmaster level.

The Rubinstein Trap, an opening trap in the Queen's Gambit Declined that loses at least a pawn for Black, is named for him because he fell into it twice. One version of it runs 1.d4 d5 2.c4 e6 3.Nc3 Nf6 4.cxd5 exd5 5.Bg5 Be7 6.e3 0-0 7.Nf3 Nbd7 8.Bd3 c6 10.0-0 Re8 11.Rc1 h6 12. Bf4 Nh5? 13. Nxd5! Now 13...cxd5?? is met by 14.Bc7, winning the queen, while 13...Nxf4 14.Nxf4 leaves White a pawn ahead.

The Rubinstein Memorial tournament in his honour has been held annually since 1963 in Polanica Zdrój, with a glittering list of top-flight winners. Boris Gelfand has named Rubinstein as his favourite player, and once said, "what I like in chess ... comes from Akiba."

Notable games

Hermanis Mattison vs. Akiba Rubinstein, Carlsbad 1929, (C68), 0–1 This game contains a rook and pawn ending that seemed "hopelessly drawn" but was won by Rubinstein. The editor of the tournament book said that if this game had been played 300 years earlier, Rubinstein would have been burned at the stake for dealing with evil spirits.
George Rotlewi vs. Akiba Rubinstein, Lodz 1907, Tarrasch Defense: Symmetrical Variation (D02), 0–1 This game contains an attacking combination that was called "perhaps the most magnificent ... of all time" by Carl Schlechter.
Akiba Rubinstein vs. Emanuel Lasker, St.Petersburg 1909, Queen's Gambit Declined: Orthodox Variation (D30), 1–0 This game ends in a position where Lasker has no good moves (zugzwang).

Akiba Rubinstein vs. Karel Hromádka, Moravská Ostrava 1923, King's Gambit Declined: Classical Variation (C30), 1–0 A game full of tactics and  pieces in which Rubinstein beat former Czech champion Karel Hromádka.
Akiba Rubinstein vs. Carl Schlechter, San Sebastian 1912, 1–0 Capablanca called this game "a monument of magnificent precision".
Akiba Rubinstein vs. Milan Vidmar Sr., Berlin 1908, 0–1 This game was the sensation of the tournament, in that Vidmar defeated Rubinstein, the winner of six previous tournaments. Vidmar employed the then novel Budapest Gambit. The game featured a spectacular King hunt, with the White King fleeing from e1 to h5. White resigned on move 24, one move shy of checkmate.

Personal life

In 1917, Rubinstein married Eugénie Lew. They had two sons, Jonas in 1918 and Sammy in 1927. For a time, they lived above the restaurant that Eugénie operated.  After she died in 1954, Rubinstein lived in an old-people's home until his death in 1961 at the age of 80. He reportedly still followed chess in his final years; his sons recalled going over the games of the 1954 Botvinnik–Smyslov world championship match with him.

See also

 List of chess grandmasters

Notes

References

Further reading

 Pritchett, Craig (2009). Heroes of Classical Chess: Learn from Carlsen, Anand, Fischer, Smyslov and Rubinstein. London: Everyman Chess. pp. 12-50. ISBN 978-1857446197.
 Donaldson, John and Nikolay Minev (2018, 2nd edition). Akiva Rubinstein, Volume 1: Uncrowned King. Milford, CT: Russell Enterprises. ISBN 978-1-941270-88-2.
 Donaldson, John and Nikolay Minev (2011, 2nd edition). Akiva Rubinstein, Volume 2: The Later Years. Milford, CT: Russell Enterprises. ISBN 978-1-888690-51-4.
 Franco, Zenón (2016). Rubinstein: Move by Move. London: Everyman Chess. ISBN 978-1781943144.
 Razuvaev, Yuri and Valery Murakhveri (2023, 1st English edition). Akiba Rubinstein. Stockholm: Verendel Publishing. ISBN 978-91-519-7645-7.

External links

Starfire bio
Supreme Chess bio
Akiba Rubinstein Foundation

1880 births
1961 deaths
People from Kolno County
20th-century chess players
19th-century Polish Jews
Chess grandmasters
Chess Olympiad competitors
Chess theoreticians
Chess players from the Russian Empire
Jewish chess players
Polish chess players
Holocaust survivors
Sportspeople from Podlaskie Voivodeship
Polish emigrants to Belgium

Akiba Rubinstein


Drumurile sării în regiunile istorice românești au fost o serie de căi de-a lungul cărora s-a derulat negoțul cu sare. În măsură mai mică, acest negoț a fost derulat și de-a lungul marilor râuri navigabile. Precaritatea transportului (lipsa infrastructurii și nesiguranța ei) a reprezentat o problemă constantă, care a putut fi rezolvată abia odată cu dezvoltarea rețelei de cale ferată, în secolul XIX.

Țara Românească

În Țara Românească, pentru ca sarea să poată fi desfăcută pe piețele externe, era necesar ca marfa să ajungă de la ocne până la schelele (porturi) de la Dunăre, de unde era preluată de vase. În ceea ce privește zonele muntoase și deluroase, drumurile spre schelele de la Dunăre urmau firul apelor. Domnia a atribuit fiecărei ocne anumite schele, astfel că sarea de la ocnele din Oltenia nu ar fi putut să treacă pe drumurile de pe malul stâng al râului spre alte porturi dunărene. O parte din cantitatea de sare era folosită la Dunăre pentru sărarea peștelui, atât pentru consumul intern, cât și pentru export. O ramură mai mică a exportului de sare era reprezentată de marfa care traversa munții spre Transilvania. Se putea trece cu carul prin vămi, sau cu poveri mai mici cărate de cai pe poteci de munte. Potecile de munte erau impracticabile o mare parte din an datorită zăpezii.

Un drum al sării este cel de la Ocnele Mari spre Orșova, care urma firul Oltului până la Pleșoi[u] (trecând prin Cremenari, Slăvitești, Zăvideni și Drăgășani), de unde o lua spre vest înspre Craiova (ocolită), ulterior bifurcându-se: o rută mergea spre Calafat, iar alta spre Cerneți și Orșova. Drumul sării spre Calafat (Diiu) este atestat din secolul XVI. În timpul stăpânirii imperiale a Olteniei (prima jumătate a secolului XVIII), a fost înființată o nouă schelă la Pristolul, la nord de Calafat, care putea fi atinsă de la aceeași mină de sare în 46 de ore. Un drum alternativ de la Ocnele Mari spre Orșova trecea pe sub munte, prin Slătioara, Târgu Jiu, Baia de Aramă, de unde cobora spre Cerneți.

Alte saline erau la Ocna Mică/Ocnița (care deservea porturile de la Turnu și Zimnicea), Telega, Ghitioarea/ocna Aniniș, Teișani, Slănic și Săraru. Drumul sării dintre ocna Telega și Giurgiu trecea prin apropierea Bucureștiului, în prezent fiind încorporat de teritoriul orașului și dând nume străzii Drumul sării din apropierea Cotroceniului.

Datorită stării precare a majorității drumurilor și a nesiguranței lor, întreprinderea era periculoasă pentru cărăușii care transportau sarea, astfel că transportul făcea în permanență obiectul atenției statului. O parte considerabilă a prețului sării era determinată în consecință de costul mare al transportului. Dacă vremea le permitea, cărăușii foloseau drumuri alternative, ocolind podurile pentru a căror traversare era percepută o taxă. Acestor probleme li se adăugau și ingerințele micilor dregători, boieri și militari locali, care percepeau taxe neavenite sau încercau să rechiziționeze carele, rechiziții de care transporturile de sare erau scutite.

Note

Bibliografie
 Cavruc, Valeriu (Editor) & Chiricescu, Andrea (Editor); Sarea, Timpul și Omul; Ed. Angustia; Sfântu Gheorghe; 2006; ISBN 978-973-85676-8-9
 Cavruc, Valeriu; Considerații privind schimbul cu sare în mileniile VI-II î. Hr. în spațiul carpato-dunărean; Tragetya - serie nouă, Vol, IV (XIX), Nr. 1/2010; Chișinău; pp. 7-34
 Ilieș, Aurora; Drumurile și transportul sării in Țara Românească (secolele XV-XIX); Studii și Materiale de Istorie Medie, Vol. VII, 1974; pp. 223-242
 Mureșan, Augustin; Considerații în legătură cu monoxilele de transport sare descoperite în albia Râului Crișul Alb ; Analele Aradului; anul 1, nr.1, 2015; pp. 64-86
 Țânțăreanu; Ecaterina; Habitat medieval în sud-vestul Munteniei în sec. XIV-XVII. Temeiuri istorice și arheologice ; Editura Renaissance; București; 2010; ISBN 978-973-8922-80-8; p. 96
 Hîlgă, Gheorghe; Expolatarea sării, o activitate economică majoră timpul lui Constantin Brâncoveanu în Lucrările conferinței internaționale "Constantin Brâncoveanu în istoria și cultura română"; Ploiești; 2014; pp. 139-150
 Măluțan, Cornelia; Drumurile sării în Transilvania de nord-vest; Acta Musei Porolissensis, VIII, 1984; pp. 249–255
 Vitcu, Dumitru; Din istoria transporturilor în Moldova. Drumurile sării; Vrancea. Studii și comunicări, II; Focșani; 1979

Istoria drumurilor
Locuri istorice din România


خليج كالفورنيا أو بحر كورتس مسطح مائي ضيق جدا يفصل بين أربع ولايات مكسيكية تحده من جهاته الثلاث وهن سونورا من الشرق وباخا كالفورنيا وباخا كالفورنيا سور من الغرب وسينالوا من الشرق كذلك عن شبه جزيرة كاليفورنيا، وهو متصل بالمحيط الهادئ من جهة الجنوب وتبلغ مساحة هذا المسطح المائي 160000 كم مربع، تكثر في الخليج الحيتان وأسماك التونا الأمر الذي يساعد على الصيد بكميات تجارية وتكتنف مياهه عددا من الجزر وأكبرها جزيرة طبرون وجزيرة حرس إيسلا.

مراجع

تضاريس ولاية باخا كاليفورنيا سور
تضاريس ولاية باها كاليفورنيا
تضاريس ولاية سونورا
تضاريس ولاية سينالوا
خلجان المحيط الهادئ
خلجان المكسيك
مناطق بيئية في المكسيك
مواقع التراث العالمي في المكسيك
نهر كولورادو

خليج كاليفورنيا


A prova dos 200 metros nado peito feminino do Campeonato Mundial de Natação em Piscina Curta de 2021 foi disputado no dia 21 de dezembro de 2021, na Etihad Arena, em Abu Dhabi, nos Emirados Árabes Unidos.

Recordes
Antes desta competição, os recordes mundiais e do campeonato nesta prova eram os seguintes:

Medalhistas

Resultados

Eliminatórias
As eliminatórias ocorreram dia 21 de dezembro com um total de 34 nadadoras.

Final
A final foi realizada em 21 de dezembro.

Ligações externas

 Site da Federação Internacional de Natação

Campeonato Mundial de Natação em Piscina Curta de 2021

Campeonato Mundial de Natação em Piscina Curta de 2021 - 200 m peito feminino


فرابسيستي (Врапчиште) هي مدينة في مقاطعة غوستيفار في جمهورية مقدونيا.

مراجع

قرى مقدونيا الشمالية
مدن مقدونيا
مجتمعات ألبان في مقدونيا الشمالية

فرابتشيشتي


الجليعة، منطقة من مناطق محافظة الأحمدي في الكويت. يمتاز شاطئ منطقة الجليعة بمياهه الزرقاء ورماله البيضاء وهو وجهة رئيسية للتمتع بمنظر البحر النظيف، وهو مكان مثالي لممارسة هواية السباحة.

المراجع

الجليعة


අළු බඳුන තරගාවලිය 2017-18 යනු එංගලන්තය සහ ඔස්ට්‍රේලියාව අතර පැවැත්වෙන ටෙස්ට් ක්‍රිකට් තරගාවලියකි. මෙය ඕස්ට්‍රේලියාවේ ස්ථාන පහක 2017 නොවැම්බර් 23 වනදා සිට 2018 ජනවාරි 8 දක්වා පැවැත්වේ.

පවත්වන ස්ථාන

ටෙස්ට් තරග

1වන තරගය

2වන තරගය

3වන තරගය

4වන තරගය

5වන තරගය

මුලාශ්‍ර

2017–18 අළු බඳුන තරගාවලිය


Lengerli, Samsun ilinin Bafra ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 58 km, Bafra ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Bafra'nın mahalleleri

Lengerli, Bafra


(486958) 2014 MU69, først kaldt Ultima Thule af holdet bag rumsonden New Horizons, men efterfølgende navngivet Arrokoth er et
transneptunsk objekt i Kuiper-bæltet, som ligger i Solsystemets yderste egn.
Objektet blev opdaget den 26. juni 2014 af astronomer, som benyttede Hubble Space Telescope.
Arrokoth er et klassisk objekt fra Kuiper-bæltet bestående af to sammenklæbede objekter med diametre på henholdsvis19 og 14 kilometer, en kontaktbinær isdværg. De to objekter blev oprindeligt opfattet som værende kugleformede, men efterfølgende data har vist, at objekterne er langt med flade (skiveformede) end oprindeligt antaget.

Efter at rumsonden New Horizons den 22. juli 2015 fløj forbi dværgplaneten Pluto, blev (486958) 2014 MU69 valgt som sondens næste mål.
I oktober og november 2015 blev der gennemført fire kurskorrektioner, og herefter var sonden på ret kurs mod 2014 MU69.
Forbiflyvningen fandt sted 1. januar 2019, og (486958) 2014 MU69 blev da det fjerneste objekt i Solsystemet, som er blevet besøgt af en rumsonde.. Aftanden til Solen var på dette tidspunkt ca. 6,5 milliarder kilometer.

Den 13. marts 2018 annoncerede NASA, at man havde givet (486958) 2014 MU69 kælenavnet Ultima Thule. Beslutningen blev truffet på baggrund af en offentlig afstemning. Ultima Thule, eller kort Ultima, fungerer som et kort uofficielt navn for objektet indtil forskerholdet foreslår et officielt navn til godkendelse af
IAU.
Forskerholdet bag New Horizons har besluttet ikke at igangsætte navngivningsprocessen før efter forbiflyvningen, fordi man vil vide mere om egenskaberne af 2014 MU69 før et passende navn kan vælges.

Historie

Opdagelse

(486958) 2014 MU69 blev opdaget den 26. juni 2014 med Hubble-rumteleskopet som følge af en eftersøgning af objekter i Kuiperbæltet,
som rumsonden New Horizons ville kunne flyve tæt forbi. Det var nødvendigt at anvende Hubble-rumteleskopet,
fordi man ikke med jordbaserede kikkerter havde været i stand til at finde et objekt i Kuiper-bæltet, som lå i det område af rummet, som New Horizons gennemløb.
Da den tilsyneladende størrelsesklasse af (486958) 2014 MU69 ligger nær 27, ville den kun kunne ses med de allerstørste kikkerter.
Endvidere er Hubble-rumteleskopet i stand til at udføre meget nøjagtig astrometri, hvilket er nødvendigt for at kunne foretage en pålidelig banebestemmelse.

Betegnelser

Da (486958) 2014 MU69 blev observeret første gang, blev det betegnet .
Den 15. oktober 2014 meddelte NASA, at 2014 MU69 var blevet valgt som et muligt mål for New Horizons og den blev uofficielt betegnet "Potential Target 1",
eller . Dets officielle navn, 2014 MU69, der viser, at det drejer sig om det 1745. objekt opdaget i den anden halvdel af juni 2014,
blev tildelt af Minor Planets Center (MPC) i marts 2015, da der nu forelå tilstrækkelige data om objektets bane.
Den 12 marts 2017 fik objektet tildelt et permanent småplanetnummer, nemlig (486958).

Objektet vil først få et egennavn efter forbiflyvningen 1. januar 2019, hvor man kender mere til dets egenskaber.
I mellemtiden har NASA inviteret offentligheden til at foreslå et øgenavn.
Den 13. marts 2018 annoncerede NASA, at (486958) 2014 MU69 fik tildelt øgenavnet Ultima Thule, opkaldt efter et fjernt sted beliggende uden for den kendte verdens grænser.
Der deltog 115.000 personer fra hele verden i navngivningskampagnen; de foreslog omkring 34.000 navne. Af disse blev 37 sendt til afstemning og Ultima Thule endte med at blive valgt.

Egenskaber

På baggrund af lysstyrken af og afstanden til 2014 MU69 anslog man i 2014, at objektets diameter var 30 - 45 km.
Observationer fra 2017 viste, at den ikke er mere end 30 km lang og meget langstrakt. Det drejer sig muligvis om to objekter, der kredser tæt omkring hinanden (en binær asteroide) eller er i berøring med hinanden (en kontaktbinær asteroide).
En okkultation af en anonym stjerne den 17. juli 2017 afslørede en form med to ører, hvis diametre er henholdsvis 20 og 18 km. Det betyder, at 2014 MU69 er et dobbeltobjekt dannet i Kuiper-bæltet i Solsystemets tidlige fase.

Omløbstiden omkring Solen ligger på lidt mere end 295 år, og i sammenligning med andre objekter i Kuiper-bæltet har banen både en lille inklination og en lille ekscentricitet.
Man har derfor at gøre med et klassisk, koldt Kuiper-bælte-objekt, som næppe har været udsat for perturbationer af betydning.
Observationer fra maj og juli 2015 samt fra juli og oktober 2016 forbedrede i høj grad nøjagtigheden af banen for objektet.
Opdaterede baneelementer er tilgængelige i MPCs database.

(486958) 2014 MU69 har et rødt spektrum og er det mindste Kuiper-bælte-objekt, hvis farve man har kunnet måle.

I tiden mellem den 25. juni og 4. juli 2017 anvendte Hubble-rumteleskopet 24 baneomløb til observationer af 2014 MU69 i et forsøg på
dels at måle dens rotationstid, dels at forbedre nøjagtigheden i banebestemmelse.
Målingerne viser, at lysstyrken af 2014 MU69 varierer med mindre end 20 % medens den roterer.
Dette begrænser akseforholdet af 2014 MU69 til mindre end 1,14, hvis man antager, at man ser ind på objektets ækvator.
Sammenholder man denne kendsgerning med den uregelmæssige form,
 må konklusionen være, at vi ser ind mod en af polerne.
Man behøver derfor ikke at tilrettelægge indflyvningen af New Horizons, så man ved passagen ser ind på objektets store akse,
hvilket forenkler indflyvningen betydeligt. Det lille udsving i lysstyrken betyder, at det hidtil har været vanskeligt at bestemme rotationstiden.
Man har kunnet udelukke tilstedeværelsen af fjerne måner omkring 2014 MU69, som har en tilsyneladende størrelsesklasse på mindre end 29.

Okkultation af stjerner

I juni og juli 2017 okkulterede 2014 MU69 tre anonyme baggrundsstjerner.
Holdet bag New Horizons nedsatte en særlig gruppe, "KBO Chasers", til at observere disse stjerneokkultationer fra Sydamerika, Afrika og Stillehavet.

Den 3. juni 2017 forsøgte to hold NASA-astronomer at påvise skyggen af 2014 MU69 fra Argentina og Sydafrika.
Da ingen af kikkerterne registrerede nogen skygge fra objektet, blev dette først fortolket som, at 2014 MU69 ikke var så stor og mørk, som oprindeligt antaget, at den havde en høj albedo eller måske bestod af en sværm af partikler.
Men yderligere positionsmålinger foretaget med Hubble-teleskopet i juni og juli viste, at kikkerterne var blevet opstillet på forkerte positioner, og at sådanne spekulationer ikke havde noget på sig.

Den 10. juli 2017 lykkedes det at anbringe det flybårne teleskop SOFIA tæt på centrallinjen for den anden okkultation.
Det skete under en flyvning over Stillehavet fra Christchurch, New Zealand. Hovedformålet med disse observationer var at søge efter ringe eller støv nær ved (486958) 2014 MU69, som ville kunne udgøre en fare for New Horizons under den kommende forbiflyvning. En analyse af de indsamlede data viste, at SOFIA faktisk havde observeret et kortvarigt dyk i lyset fra stjernen.
Disse data vil også kunne bruges til at sætte en grænse for mængden af støv nær 2014 MU69.

Den 17. juli 2017 blev også Hubble-rumteleskopet brugt til at undersøge området omkring (486958) 2014 MU69 i afstande op til 75000 km
(den såkaldte Hill-sfære) for eventuelle ringe og klipperester.
Til den tredje og sidste okkultation opsatte holdet 24 små mobile kikkerter langs det forudsagte skyggespor på jordoverfladen i det sydlige Argentina (Provinserne Chubut and Santa Cruz) for at bestemme endnu bedre grænser på størrelsen af (486958) 2014 MU69.
Den gennemsnitlige afstand mellem disse kikkerter var kun 4,5 km.
Takket være data fra Hubble var positionen af (486958) 2014 MU69 kendt med meget større nøjagtighed end ved okkultationen den 3. juni,
og ved denne lejlighed blev skyggen af (486958) 2014 MU69 registreret fra mindst fem af de mobile kikkerter.
I kombination med data fra SOFIA giver dette nyttige grænser for mængden af klipperester i omegnen af (486958) 2014 MU69.

Resultater fra okkultationen den 17. juli 2018 viser, at (486958) 2014 MU69 har en meget uregelmæssig form (en "ekstrem prolat sfæroide"),
eller måske er en binær asteroide, eventuelt med kontakt mellem komponenterne.
At dømme efter antallet og varigheden af de målte korder har (486958) 2014 MU69 to "ører" med diametre på henholdsvis 20 km og 18 km.
En foreløbig analyse af de indsamlede data lod formode, at (486958) 2014 MU69 kunne være ledsaget af en lille måne.
Men det blev senere afsløret, at der var en programmeringsfejl i den software, som blev anvendt til databehandlingen. Det korte dyk iagttaget den 10. juli tilskrives nu en udragende del af det ujævnt formede himmellegeme.

I 2018 var der to potentielt brugbare okkultationer ved (486958) 2014 MU69, en den 16. juli og en anden den 4. august. Ingen af disse var dog så fordelagtige som de tre begivenheder fra 2017.

Der blev ikke gjort forsøg på at iagttage okkultationen den 16. juli 2018, da den forløb over Det sydlige Atlanterhav og Det indiske Ocean. Okkultationen den 4. august 2018 blev forsøgt observeret af to grupper på i alt 50 personer, den ene fra en position i Senegal, den anden fra et sted i Colombia.

Begivenheden samlede en del opmærksomhed i Senegal, hvor den blev anvendt som en lejlighed til formidling af videnskab.
På trods af dårligt vejr på nogle af observationsstederne lykkedes det at registrere begivenheden, jfr. rapport fra New Horizons-holdet.
Den 6. september 2018 kunne NASA bekræfte, at mindst én observator havde registreret et dyk i stjernens lysstyrke, hvilket gav vigtig information om størrelse og form af 2014 MU69.

Også Hubble-rumteleskopet støttede okkultationskampagnen ved at observere den 4. august.
Det var ikke muligt at anbringe Hubble inden for det smalle observationsspor, men rumteleskopet stod så gunstigt på formørkelsestidspunktet, at det var i stand til at undersøge et område ned til en afstand af 1600 km fra 2014 MU69. Man kom dermed meget tættere på end de 20.000 km, som gjaldt for okkultationen den 17. juli 2017. Hubble registrerede ingen
forandringer i stjernens lysstyrke, hvilket udelukker optisk tykke ringe eller klipperester inden for 6000 km fra Ultima Thule.

Resultater af okkultationsmålingerne i 2017 og 2018 blev fremlagt på det 50. møde af AAS Division for Planetary Sciences den 26. oktober 2018.

Udforskning med New Horizons

Efter forbiflyvningen af Pluto, blev New Horizons sporet ind på en passage forbi (486958) 2014 MU69. Den mindste afstand indtræffer den 1. januar 2019 klokken 12:33 (EST). Rumsonden vil da befinde sig i af afstand 43,4 au fra Solen i retning af stjernebilledet Sagittarius. I denne afstand vil det tage et radiosignal 6 timer om at nå fra Jorden til New Horizons.
Det første billede af målet fra New Horizons blev taget den 16. august 2018, altså mere end fire måneder før passagen. Hvis der opdages forhindringer forude, har rumsonden frem til midten af december 2018 mulighed for at gennemføre mødet i en større afstand. Afstanden var da 172 millioner km og den tilsyneladende størrelsesklasse af 2014 MU69 var 20.
I midten af november forventes dens størrelsesklasse at være 18 og midt i december 15.
Den når størrelsesklasse 6 kun 3-4 timer før passagen; den ville da blive synlig med det blotte øje for en tænkt iagttager på rumsonden.

(486958) 2014 MU69 er det første himmellegeme, som er blevet udvalgt til et besøg efter at det besøgende rumfartøj blev opsendt. New Horizons vil planmæssigt komme inden for en afstand af 3.500 km af (486958) 2014 MU69, hvilket er tre gange nærmere end ved rumsondens tidligere rendezvous med Pluto. Man forventer billeder med en opløsning helt nede på 30 - 70 m.

De videnskabelige mål med forbiflyvningen omfatter undersøgelse af de geologiske og morfologiske egenskaber hos (486958) 2014 MU69 samt bestemmelse af overfladens kemiske sammensætning, herunder eftersøgning af iser af ammoniak, kulmonoxid, metan og vand. Man vil ligeledes undersøge omgivelserne for eventuelle småmåner, koma samt ringe.

Billedgalleri

Se også

Referencer

Eksterne links
 "Pluto probe gets new assignment", Amanda Barnett, CNN, 28. august 2015

Trans-Neptunske objekter

Arrokoth


El receptor de progesterona (RP, o PR del inglés: progesterone receptor) también conocido como NR3C3 (receptor nuclear subfamilia 3, grupo C, miembro 3), es una proteína ubicada dentro de las células. Es activada por la hormona esteroidea progesterona.

En humanos, el RP es codificado por un solo gen PGR residente en el cromosoma 11q22, tiene dos formas principales, A y B, que difieren en su peso molecular.

Función
La progesterona es necesaria para inducir los receptores de progesterona. Cuando no hay hormona de unión presente el terminal carboxilo inhibe la transcripción. La unión de una hormona induce cambios estructurales que remueve la acción inhibitoria. Los antagonistas de progesterona previenen las reconfiguración estructural.

Después de que la progesterona se une al receptor, le sigue una reestructuración con dimerización y el complejo entra al núcleo y se une con la ADN. Allí tiene lugar la transcripción, lo que resulta en la formación del ARN mensajero que se traduce por los ribosomas para producir proteínas específicas.

Estructura

Al igual que otros receptores esteroideos, el receptor de progesterona tiene un dominio regulatorio N-terminal, un dominio de unión al ADN, una sección de articulación, y un ligando dominio de unión C-terminal. Una función activadora de la transcripción (TAF) especial, llamada TAF-3, está presente en el receptor de progesterona-B, en un B-segmento aguas arriba en el terminal aminoácido. Este segmento no está presente en el receptor-A.

Isoformas
Como se ha demostrado en ratones deficientes en receptores de progesterona, los efectos fisiológicos de la progesterona dependen completamente de la presencia del receptor de progesterona humano (hPR), un miembro de la superfamilia de esteroides-receptor de los receptores nucleares. La copia única humana del gen (hPR) utiliza promotores y sitios de inicio de traducción separados para producir dos isoformas, hPR-A y -B, que son idénticos excepto por un adicional de 165 aminoácidos presentes solo en el N-terminal del hPR-B. A pesar de que el hPR-B comparte muchos dominios estructurales importantes con el hPR-A, en realidad ambos son dos factores de transcripción funcionalmente distintos, que median sus propios genes de respuesta y efectos fisiológicos con pocas coincidencias. La ablación selectiva del PR-A en un modelo de ratón, resultando en la producción exclusiva de PR-B, reveló inesperadamente que el PR-B contribuye a, en vez de inhibir, la proliferación de células epiteliales tanto en respuesta a estrógenos solos y en presencia de progesterona y estrógeno. Estos resultados sugieren que en el útero, la isofomra PR-A es necesaria para oponerse a la proliferación inducida por estrógenos como también la proliferación PR-B-dependiente.

Polimorfismos funcionales
Seis sitios variables, incluyendo cuatro polimorfismos y cinco haplotipos comunes se han identificado en el gen de PR humano. Un promotor polimorfismo de región, +331G/A, crea un sitio de inicio de transcripción único. Ensayos bioquímicos mostraron que el polimorfismo +331G/A aumenta la transcripción del gen PR, favoreciendo la producción de hPR-B en una línea celular de cáncer endometrial Ishikawa.

Varios estudios han demostrado que no existe asociación entre el gen polimorfismos +331G/A del receptor de progesterona y el cáncer de mama o de endometrio. Sin embargo, estos estudios de seguimiento carecían del tamaño de muestra y el poder estadístico para sacar conclusiones definitivas, debido a la rareza de la SNP +331A. Actualmente se desconoce cual polimorfismos, si cualquiera, en este receptor sea de importancia para el cáncer.

Antagonistas
Los receptores de progesterona trabajan como antiprogestágenos. El ejemplo principal es la mifepristona. Los moduladores selectivos de los receptores de progesterona también podrían tener más o menos actividad antagonista. Antagonistas del PR adicionales incluyen: onapristona (ZK98299), lonaprisan (ZK230211, BAY86-5044), APR19, EC304, WAY-255348, ORG31710, asoprisnil (J867), telapristona (Proellex, CDB-4124), y CDB-2914 (acetatos de ulipristal).

Interacciones
El receptor de progesterona se ha demostrado que interactúa con:
 KLF9,
 Correpresor 2 de receptor nuclear, y
 UBE3A.

Referencias

Proteínas humanas
Receptores celulares
Factores de transcripción

Receptor de progesterona


{{Taksokvir
| boja = lightgreen
| naziv = Trithrinax schizophylla
| slika =
| slika_širina = 240px
| slika_opis =
| regnum = Plantae
| divisio = Magnoliophyta
| classis = Liliopsida
| ordo = Arecales
| familia = Arecaceae
| genus = Trithrinax
| species = T. schizophylla
| dvoimeno = Trithrinax schizophylla
| dvoimeno_autorstvo =
| sinonimi = '}}Trithrinax schizophylla''', vrsta južnoameričke zimzelene palme iz Argentine, Paragvaja, Bolivije i Brazila.

Raste u blizinama rijeka na pješčanim tlima na nadmorskim visinama ispod 400 metara. Naraste od 2 do 6 metara i promjera 7 - 12 cm. Iz prirode se ponekad ubire kao lokalni izvor materijala. Od listove se izrađuju Šeširi i košare, te služi i za pokrivanje koliba. Stabljike se koriste u izgradnji tradicionalnih domorodačkih kuća.

Izvori

Tritrinaks
Flora Bolivije
Flora sjeveroistočne Argentine
Flora sjeverozapadne Argentine
Flora Paragvaja

Trithrinax schizophylla


كوتشاني هي مدينة في جمهورية مقدونيا وتقع في شرقها تتبع بلدية كوتشاني، سكانها 330 28 نسمة، وهي معروف لإنتاج الأرز والمياه المعدنية.

السكان
التكوين العرقي وفقا لآخر تعداد للسكان (2002):
 المقدونيين، +25730 (93.12 ٪)
 الغجر 1،951 (5.12 ٪)
 الأتراك 315 (0.83 ٪)
 الفلاش 193 (0.51 ٪)
 الصرب 63 (0.18 ٪)
 أخرى 77 (0.245 ٪)

توأمة
لكوتشاني اتفاقيات توأمة مع كل من:

 كازنلاك

أعلام

 داركو سوكولوف

مراجع

بلدات مقدونيا
مدن مقدونيا

كوتشاني


Deloneura immaculata ist eine vermutlich ausgestorbene Schmetterlingsart aus der Familie der Bläulinge (Lycaenidae), die nur von drei Weibchen bekannt geworden ist, die 1863 in der Transkei, Südafrika, gesammelt wurden. Sie gilt als die Typusart der Gattung Deloneura.

Merkmale
Die drei Exemplare haben eine Flügelspanne von 18 bis 23 mm. Es sind reingelbe Schmetterlinge mit gerundeten Flügeln. Die Oberseite ist ockergelb ohne Markierungen. Das Costalfeld und der hintere Randbereich auf der Unterseite der Hinterflügel sind hell und unklar. Die Färbung der Männchen ist unbekannt.

Lebensraum und Ökologie
Die Art wurde in einem bewaldeten Bereich entlang des Ufers des Mbhashe entdeckt. James Henry Bowker bezeichnete sie als echtes Waldinsekt, das nur innerhalb von Wäldern oder an den Waldrändern vorkommt. Der Flug ähnelte dem der Art Acraea horta und dem eines Falters der Gattung Aroa, der örtlich als "yellow tree moth" bekannt ist. Bowker beschrieb den Flug wie folgt: "Sie wirbeln langsam mit schlagenden Flügeln um die Wipfel der Bäume, steigen auf und fallen, segeln weg und kehren wieder zurück."

Entdeckungsgeschichte und Status
Das Typusexemplar wurde am 27. Dezember 1863 am Mbhashe nahe dem Fort Bowker von James Henry Bowker gesammelt. Zwei weitere Exemplare fing Bowker vor dem 1. Januar 1864. In der Folgezeit blieb er noch einige Monate in der Region, konnte jedoch kein Exemplar mehr nachweisen. Vermutlich haben die Lebensraumveränderungen in der Umgebung des Fort Bowkers zum Verschwinden der Art beigetragen. Zwei Exemplare befinden sich im South African Museum in Kapstadt, das dritte im Natural History Museum in London.

Einzelnachweise

Literatur
Stephen F. Henning & Graham A. Henning: South African Red Data Book Butterflies A report of the Committee for Nature Conservation Research, National Programme for Ecosystem Research. South African national scientific programmes report; No. 158, 1989: S. 47–48 ISBN 0-7988-4511-2
G.A. Henning, R.F. Terblanche & J.B. Ball (Hrsg.): South African Red Data Book: Butterflies. SANBI Biodiversity Series 13, South African National Biodiversity Institute, Pretoria, 2009:S. 28–29 ISBN 978-1-919976-51-8.
Roland Trimen & James Henry Bowker: South-African Butterflies: A Monograph of the Extra-Tropical Species Volume 2: Erycinidae and Lycaenidae., 1887 (Nachdruck beim Verlag BiblioBazaar, 2009):S. 226 ISBN 978-1-115-12153-8

Weblinks

Bläulinge
Lycaenidae
Neuzeitlich ausgestorbenes Insekt

Deloneura immaculata


Downham Market, sometimes simply referred to as Downham, is a market town and civil parish in Norfolk, England. It lies on the edge of the Fens, on the River Great Ouse, approximately 11 miles south of King's Lynn, 39 miles west of Norwich and 30 miles north of Cambridge.

The civil parish has an area of 5.2 km² and in the 2011 census had a population of 9,994 in 4,637 households.

It was an agricultural centre, developing as a market for the produce of the Fens with a bridge across the Ouse. During the Middle Ages, it was famed for its butter market and also hosted a notable horse fair. The market is now held Fridays and Saturdays.

Notable buildings in the town include its medieval parish church, dedicated to St Edmund, and the Victorian clock tower, constructed in 1878. The town is also known as the place where Charles I hid after the Battle of Naseby. In 2004 the town completed a regeneration project on the Market Place, moving the market to the town hall car park. The decorative town sign depicts the crown and arrows of St Edmund with horses to show the importance of the horse fairs in the town's history.

A heritage centre, Discover Downham, opened in a former fire station in 2016. The town is twinned with Civray, Vienne, France.

Toponymy
The towns name means 'Hill homestead/village' with a market. The town is situated on a terrace overlooking the Great Ouse.

Governance
For the purposes of local government, the parish falls within the district of King's Lynn and West Norfolk. The Norfolk County Council electoral division of Downham Market covers a lesser area than that of the parish; the population of this division taken at the 2011 Census was 7,988. In February 2022, eight town councillors, including the mayor Jenny Groom, resigned over claims of bullying. The town is part of South West Norfolk parliamentary constituency.

Economy
Historically, Downham Market was an important market centre for the surrounding agricultural area. It incorporated a famous horse fair and weekly livestock and butter markets. There were several maltings in the town supplying the brewing trade in the town at a time when beer was often safer to drink than well water.

Before the arrival of the railway in 1846, the riverside was largely agricultural with warehousing for river transport centred on the Great Ouse at Downham West. With the coming of the railway, there was a rapid industrial and residential development into Downham Market.

Jacob Mason Bird built his steam mill by the railway. The mill, now run by Heygates, is still known as Bird's Mill. Other industries grew as the railway became the focus for warehousing, the loading of cattle and products, and the building of railway housing.

Today, Downham Market has seen rapid residential development and has become commuter town for Cambridge.  The town has a market on Fridays and Saturdays.

Landmarks

Town clock
The Town Clock, built by William Cunliffe in 1878, is a Grade II listed structure. Made of cast iron, the clock was originally bronzed and relieved on the prominent parts with gold. Later the clock was painted bottle green, and its current black-and-white finish was applied during the 2004 restoration.

War memorial
The town's war memorial stands at the junction of London Road and Church Road. It was dedicated in October 1921 to the dead of World War I. It was paid for by public subscription and built by H. J. Long, a local stonemason. The memorial originally commemorated 73 local servicemen who fell in the First World War with the names of the dead of World War II added later. In 2005, Evelyn Irene Murrell, who died in 1918, a member of the WRAF was belatedly added to the list of names. The memorial bears the crown-and-arrows symbol of the town and of the martyred King St Edmund of East Anglia to whom the church is dedicated.

Notable buildings

Downham Market is sometimes known as the 'Gingerbread Town' because of the characteristic local carrstone used for buildings since medieval times.

St Edmund's Church is a good example of this and is Downham's only Grade I listed building. It stands in a dominant position overlooking the flat fenlands to the west. The Church like the town was probably an Anglo-Saxon foundation but rebuilt in the 13th century (Early English period) and extensively altered in the 15th and 16th centuries (Perpendicular and Tudor periods).

The Old Court House located on London Road was where the magistrates dispensed justice in the Clackclose Hundred from 1861.

The Castle Hotel is Grade II listed and features a distinctive battlemented parapet. It is a mainly 18th-Century building, but the core is probably earlier. In the past, visitors stayed here for hunting, shooting and fishing in the local area. The hotel had its own transport to and from railway station, and out on shooting parties. The building closed as a hotel and restaurant in 2020 and is set to be developed into flats.

Downham Market Town Hall, on the west side of the old Market Hill, was built by public subscription in 1887/8.

Opposite the Town Hall is a coaching inn, The Crown Hotel. Just inside the arched entrance are steps leading to a mounting block for horsemen. Before the Court House was built, magistrates met here. In May 1816 it was the scene of riots when the magistrates were besieged by angry, starving agricultural labourers demanding a living wage of two shillings a day and the release of poachers. Two of the Downham rioters, Daniel Harwood and Thomas Thody, were hanged on 31 August 1816.

The 18th-century Dial House, located on Station Road, was once a private school for gentlemen in the 1860s. Its name is derived from the sundial painted high on the wall. Today the building is a bed and breakfast.

Transport

Rail
Downham Market railway station, which serves the town, is on the Fen Line from London to King's Lynn. It opened in 1846. The station has hourly services to London Kings Cross and King's Lynn operated by Great Northern with additional Abellio Greater Anglia services to London Liverpool Street at peak times.

The town signal box is one of five rare examples across the region to have been granted Grade II listed status in 2013. The Department for Culture, Media and Sport listed 26 signal boxes across the country as part of a joint project between Network Rail and English Heritage to secure the nation's railway signalling heritage. Downham's signal box was built in 1881 for the Great Eastern Railway.

In 2017, the station was renovated to commemorate former British Rail division Network SouthEast.

Bus
The town is served on Mondays - Saturdays by Lynx route 37 to Southery and King's Lynn. and by less regular "Go to town" services 47, 60 and 61 to Fincham, Three Holes, Swaffham and King's Lynn. There are no buses serving the town on Sundays.

Road
Downham Market is on the north–south A10 road from London to King's Lynn. The east-west A1122 from Outwell to Swaffham runs south of the town.

River
The River Great Ouse and Great Ouse Relief Channel flows through the Western boundary of the town.

The Great Ouse Relief Channel was made navigable in 2001, when the Environment Agency constructed a lock at Denver to provide access. Moorings are located next to the Station Road bridge. The river is a popular spot for boating and swimming.

Education
There are two primary schools in Downham Market: Hillcrest Primary School and Nelson Academy.

Nelson Academy, situated on Nursery Road, was originally named Clackclose Community Primary School after Clackclose Hundred. The school opened in 1873 on Snape Lane. It was the first primary education academy sponsored by the CWA Academy Trust, founded by the College of West Anglia, in 2014. It is named after Lord Nelson who, according to local folklore, attended his first school in Downham Market.

Hillcrest Primary School is on Bexwell Road, and was opened in 1980 as Hillcrest First and Middle School. It is named after Hillcrest, the road connecting Bexwell Road and Civray Avenue. In 2018, the school began work on a new £4.5m nine classroom building.

Downham Market Academy, formerly Downham Market GM High School, is a secondary school and sixth form with academy status, The academy was launched on 1 July 2013, sponsored by the CWA Academy Trust founded by the College of West Anglia. Teaching is shared between two sites, with the main Bexwell campus housing pupils years 7–11 (ages 11–16) and the Downham Market Academy Sixth Form (formerly Downham Market College) campus offering A-levels to sixth form pupils years 12–13 (ages 16–18).

Downham Preparatory School and Montessori Nursery is a non selective Independent Preparatory School for girls and boys aged 3 months to 13 years. The school was founded by its present (2021) owner, Elizabeth Laffeaty-Sharpe, in 1984 for children aged 2 to 5 years.

The Priory Centre holds the Downham Market Library.

Media
Local news and television programmes are provided by BBC East and ITV Anglia. Television signals are received from either the Tacolneston or Sandy Heath TV transmitters. It is also possible to receive reception from the Belmont transmitter which broadcasts BBC East Yorkshire and Lincolnshire and ITV Yorkshire, and the Waltham TV transmitter that broadcast BBC East Midlands and ITV Central.

Local radio stations are BBC Radio Norfolk, Heart East, Greatest Hits Radio West Norfolk, Radio West Norfolk and KL1 Radio which broadcast from Kings Lynn.

The town is served by these local newspapers:
 Lynn News
 Your Local Paper
 The Eastern Daily Pressref after

Sport and leisure
War Memorial Playing Fields holds a children's playground, tennis courts and a multi-purpose sports court. A non-league football club, Downham Town F.C., plays at the Memorial Field.

The Willows nature reserve was once one of the town's brickfields.

The Jubilee Community Centre, located on Howdale Road, hosts local Workshops, classes, child-care and community events. The Community Centre has a large field adjacent.

The Downham Market Heritage Centre includes interactive displays focused on local history. The centre includes free wifi, an internet café and research facilities with small library.

Notable residents
 George William Manby (1765–1854), inventor of the Manby mortar and the first modern form of fire extinguisher, was educated in the town.
 George Henry Dashwood (1801–1869), antiquary, was born in the town.
 Golding Bird (1814–1854), Fellow of the Royal College of Physicians of London, became an authority on kidney diseases.
 Oswald Baker (1915–2004), controversial Catholic priest, originally at St Dominic, Downham Market and later had his own chapel.
 Michael Carroll, lottery winner and self-proclaimed "King of Chavs" once lived in the town.
 Jim Russell (1920–2019), former racing driver.
 Patrick Holman (1945–), cricketer, was born in the town.
 Richard Murphy (1958–), political economist.
 Liz Truss (1975–), Conservative MP for South West Norfolk and former British  Prime Minister.

See also
RAF Downham Market

References

http://kepn.nottingham.ac.uk/map/place/Norfolk/Downham%20Market

External links

Information from Genuki Norfolk on Downham Market.
Downham Market Town Council
Discover Downham: Downham Market Heritage Society

Populated places on the River Great Ouse
Market towns in Norfolk
King's Lynn and West Norfolk
Towns in Norfolk
Civil parishes in Norfolk

Downham Market