Sir Joseph (Józef) Rotblat (n. 4 noiembrie 1908, Varșovia – d. 31 august 2005, Londra) a fost un fizician polonez, care s-a autointitulat ca fiind "polonez cu pașaport britanic". Rotblat a fost singurul fizician care a părăsit Proiectul Manhattan (1942-1946) din motive de conștiință. Activitatea lui Rotblat cu privire la efectele negative ale ploilor radioactive a reprezentat o contribuție majoră la ratificarea în 1963 a Tratatului de Interzicere Parțială a Testelor Nucleare. Semnatar al Manifestului Russell–Einstein (1955), el a fost secretar-general al Conferințelor Pugwash cu privire la Știință și Afaceri Mondiale de la înființare și până în 1973. În anul 1995 a fost distins, împreună cu Conferințele Pugwash, cu Premiul Nobel pentru Pace, drept recunoaștere a eforturilor depuse pentru dezarmarea nucleară.

Formarea profesională
Józef Rotblat s-a născut într-o familie evreiască din Varșovia, pe atunci parte a Imperiului Rus, la 4 noiembrie 1908, ca unul dintre cei șapte copii (dintre care doi nu au supraviețuit nașterii.) Tatăl său, Zygmunt Rotblat, a construit și condus o afacere la nivel national cu trăsuri, terenuri și cai de rasă. Primii ani ai lui Józef au fost petrecuți într-o gospodărie prosperă, dar circumstanțele s-au schimbat după izbucnirea Primului Război Mondial. Granițele au fost închise și caii rechiziționați, ceea ce a determinat prăbușirea afacerii și sărăcirea familiei. În ciuda faptului că avea o educație religioasă, el a devenit mai târziu un agnostic.

După sfârșitul Primului Război Mondial, el a lucrat ca electrician la Varșovia și a căpătat o ambiție sporită de a deveni fizician. Deși nu avea o educație formală, el a obținut un post la departamentul de fizică al Universității Libere din Polonia, obținând un masterat în 1932 și titlul de doctor în fizică la Universitatea din Varșovia în 1938. A deținut funcția de cercetător în cadrul Laboratorului de Radiații al Societății Științifice din Varșovia și a devenit în 1937 director adjunct al Institutului de Fizică Atomică de la Universitatea Liberă din Polonia. În această perioadă, s-a căsătorit cu o studentă la Facultatea de Literatură, Tola Gryn, pe care o cunoscuse în 1930.

Înainte de izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial, el a efectuat experimente care au arătat că în procesul de fisiune sunt eliberați neutroni. La începutul anului 1939, el a preconizat că dacă într-un timp foarte scurt s-ar putea produce un număr suficient de mare de fisiuni nucleare, acestea ar avea ca rezultat eliberarea unei cantități enorme de energie. El a ajuns să calculeze că acest proces ar putea avea loc în mai puțin de o microsecundă și în consecință s-ar putea produce o explozie.

De asemenea, în 1939, el a fost invitat să studieze la Paris (prin legăturile pe care le avea cu poloneza Marie Curie) și la Universitatea din Liverpool, sub îndrumarea lui James Chadwick, câștigător al Premiului Nobel pentru descoperirea neutronului. Chadwick construia un accelerator de particule numit "ciclotron" pentru a studia reacțiile nucleare fundamentale, iar Rotblat a vrut să construiască un dispozitiv similar la Varșovia, așa că a decis să i se alăture lui Chadwick la Liverpool. El a călătorit în Anglia singur, pentru că nu-și putea permite să-și susțină acolo și soția.

Înainte, Chadwick i-a oferit lui Rotblat o bursă (Oliver Lodge Fellowship), dublându-i venitul, iar în vara anului 1939 tânărul polonez s-a întors acasă, cu intenția de a o aduce pe Tola cu el. Totuși, când a venit timpul să plece de la Varșovia la sfârșitul lunii august, ea s-a îmbolnăvit și a rămas în Polonia, trebuind să-l urmeze în câteva zile; dar izbucnirea războiului a adus nenorocirea. Tola a fost blocată în Polonia, iar toate eforturile disperate ale lui Joseph în lunile care au urmat pentru a o scoate din țară prin Belgia, Danemarca sau Italia nu au reușit, deoarece fiecare țară își închisese granițele din cauza războiului. Mai târziu, ea a ajuns în lagărul de exterminare de la Majdanek, unde a murit în Holocaust, iar Rotblat nu a mai văzut-o niciodată. Acest lucru l-a afectat profund pentru tot restul vieții sale, iar el nu s-a mai recăsătorit.

Proiectul Manhattan
În timp ce se afla încă în Polonia, Rotblat și-a dat seama că activitatea sa ar putea fi folosită pentru a produce o bombă. El a crezut mai întâi că ar trebui "să scoată totul din mintea sa", dar ca urmare a ascensiunii Germaniei Naziste a continuat cercetările pentru că a crezut că singura modalitate de a preveni Germania Nazistă să folosească o bombă nucleară a fost să ajute Marea Britanie să obțină una care să acționeze ca un factor de descurajare. După începerea războiului, el a început să lucreze în mod explicit cu Chadwick la producerea bombei.

La începutul anului 1944, Rotblat a mers cu grupul profesorului James Chadwick pentru a lucra la Proiectul Manhattan pentru construirea primei bombe atomice. Condiția obișnuită pentru cei care urmau să lucreze la Proiectul Manhattan a fost că ei să devină cetățeni americani sau britanici. Rotblat a refuzat, iar americanii au renunțat la această condiție. El a continuat să aibă rețineri puternice cu privire la folosirea științei pentru a dezvolta o astfel de armă devastatoare. Ca urmare, a fost șocat în luna martie 1944 când a participat la o cină privată care a avut loc în familia Chadwick și l-a auzit pe Leslie Groves spunând: "Desigur, scopul real al producerii bombei îl reprezintă supunerea sovieticilor". Până la sfârșitul anului 1944 a fost, de asemenea, evident faptul că Germania abandonase planul producerii propriei bombe atomice și Rotblat a cerut să părăsească proiectul. Chadwick i-a arătat lui Rotblat un dosar de securitate în care acesta din urmă era acuzat că ar fi spion sovietic și că, după ce a învățat să zboare la Los Alamos, a fost suspectat că ar dori să se alăture Royal Air Force pentru a putea zbura în Polonia și de acolo în Uniunea Sovietică. În plus, el a fost acuzat că vizitase o anumită persoană la Santa Fe și că îi lăsase un cec în alb acesteia pentru a finanța formarea unei celule comuniste.

În fapt, Rotblat a fost capabil să arate că multe dintre informațiile din dosar au fost fabricate. În plus, FBI a arătat că în 1950, prietena lui Rotblat din Santa Fe a fost urmărită în California și ea a negat categoric povestea. De fapt, cecul nu a fost niciodată încasat și fusese lăsat pentru a se plăti cu el lucruri care nu erau disponibile în Marea Britanie în timpul războiului. În amintirile sale din 1985, Rotblat a spus cum o cutie care conținea "toate documentele mele" a dispărut cu prilejul deplasării sale cu trenul de la Washington la New York în scopul de a părăsi țara. Prezența unui număr mare documente personale ale lui Rotblat la Los Alamos, arhivate acum la Centrul Arhivistic Churchill este "total în contradicție cu relatarea evenimentelor de către Rotblat". Lui Rotblat nu i s-a permis să reintre în Statele Unite până în 1964. El a fost singurul fizician care a părăsit Proiectul Manhattan din motive de conștiință, deși și alții au refuzat mai târziu să lucreze la bombe atomice după înfrângerea Japoniei.

Ploile radioactive
Rotblat a revenit în Marea Britanie pentru a deveni lector universitar și director de cercetare în fizică nucleară la Universitatea din Liverpool. El a decis să nu se întoarcă în Polonia comunistă și a obținut cetățenia britanică. I s-au alăturat mama, sora și unul dintre frații săi. S-a simțit trădat prin utilizarea armelor atomice împotriva Japoniei și a pledat pentru un moratoriu de trei ani cu privire la cercetarea atomică. Rotblat a susținut că cercetarea lui ar trebui să aibă un scop pașnic, așa că a devenit preocupat de folosirea radiațiilor în medicină și biologie. În 1949, el a devenit profesor de fizică la Spitalul Sf. Bartolomeu ("Barts") din Londra, cu scurt timp înainte de a primi titlul de doctor la Universitatea din Liverpool în 1950. De asemenea, el a lucrat la mai multe organisme oficiale în programe legate de fizica nucleară și a organizat Atom Train, o mare expoziție itinerantă pentru școli cu privire la energia nucleară folosită în scopuri civile.

La Spitalul Sf. Bartolomeu, Rotblat a cercetat efectele radiațiilor asupra organismelor vii, îndeosebi asupra îmbătrânirii și a fertilității. Acest lucru i-a creat o preocupare pentru ploile radioactive, în special cu privire la stronțiu-90 și la limitele de siguranță ale radiațiilor ionizante. În 1955, el a demonstrat că nivelul de contaminare în urma ploilor radioactive după testul Castle Bravo din cadrul testelor nucleare realizate de SUA în atolul Bikini ar fi fost mult mai mare decât cel declarat oficial. Până atunci linia oficială a fost că o creștere a puterii de distrugere a bombelor atomice nu era însoțită de o creștere echivalentă a radioactivității eliberate. Oamenii de știință japonezi, care au colectat date de la o navă de pescuit, Lucky Dragon, care a fost expusă din neatenție la ploile radioactive, nu au fost de acord cu acest lucru. Rotblat a reușit să deducă faptul că explozia bombei avea trei etape și a arătat că faza de fisiune de la sfârșitul exploziei a crescut cantitatea de radioactivitate de o mie de ori. Raportul lui Rotblat a fost preluat de către mass-media și a contribuit la o dezbatere publică care a avut ca rezultat final o serie de teste atmosferice realizate de Partial Nuclear Test Ban Treaty.

Activitatea pacifistă
Rotblat a crezut că oamenii de știință ar trebui să fie preocupați întotdeauna de consecințele etice ale muncii lor. El a devenit unul dintre cei mai importanți critici ai cursei de înarmare nucleară, fiind cel mai tânăr semnatar al Manifestului Russell-Einstein în 1955, și a prezidat conferința de presă în care a fost lansat acest manifest. Ca urmare a reacțiilor pozitive stârnite de această dezbatere, Cyrus Eaton s-a oferit să finanțeze influentele Conferințe Pugwash privind Știința și Afacerile Mondiale. Împreună cu Bertrand Russell și cu alții, Rotblat a organizat prima conferință în 1957 și a continuat să lucreze în cadrul acestora până la moartea sa. În ciuda Cortinei de Fier și a Războiului Rece, el a pledat pentru stabilirea unor legături între oamenii de știință din Vest și din Est. Din acest motiv, conferințele Pugwash au fost privite cu suspiciune. Inițial, guvernul britanic a crezut că acestea sunt un fel de "adunări comuniste". Cu toate acestea, el l-a convins pe J. D. Cockcroft, un membru al Autorității pentru Energie Atomică a Regatului Unit, să-i sugereze pe cine să invite la conferința din 1958. El a rezistat cu succes la o încercare ulterioară de a prelua conferințele, făcându-l pe un funcționar superior din Foreign Office să scrie că "dificultatea constă în a-l face pe prof. Rotblat să acorde atenție la ceea ce credem noi... El este, fără îndoială, gelos pe independența și integritatea sa științifică" și că stabilirea "unui nou organizator pentru delegația britanică pare a fi prima nevoie, dar nu știu dacă există vreo speranță pentru acest lucru". Pe la începutul anilor 1960, Ministerul Apărării a crezut că Conferințele Pugwash au devenit "acum o organizație respectabilă", iar Foreign Office a declarat că are "binecuvântarea oficială" și că orice descoperire ar putea foarte bine să provină de la astfel de întruniri. În paralel cu Conferințele Pugwash, Rotblat s-a alăturat lui Einstein, Oppenheimer, Russell și altor oameni de știință pentru a fonda World Academy of Art and Science, a cărei constituire fusese propusă de către aceștia la mijlocul anilor 1950 și a fost pusă în practică în mod oficial în 1960. După ratificarea Partial Nuclear Test Ban Treaty, Rotblat a fost făcut în 1965 cavaler al Ordinului Imperiului Britanic.

Sfârșitul carierei
Rotblat s-a retras de la St Bartholomew's în 1976. În perioada 1975-1976 a fost profesor invitat de relații internaționale la Universitatea din Edinburgh. El credea că oamenii de știință au o responsabilitate morală și, la fel cum Jurământul lui Hipocrate oferă un cod de conduită pentru medici, a crezut că oamenii de știință ar trebui să aibă propriul cod de conduită morală, un jurământ al lui Hipocrate pentru oamenii de știință. În timpul mandatului său ca președinte al conferințelor Pugwash, Rotblat l-a nominalizat pe fizicianul israelian Mordechai Vanunu pentru Premiul Nobel pentru Pace în fiecare an din 1988 până în 2004. Vanunu a dezvăluit amploarea programului de arme nucleare al Israelului și, în consecință, a petrecut 18 ani în închisoare, inclusiv mai mult de 11 ani de izolare.

Rotblat a militat neîncetat împotriva armelor nucleare. Într-un interviu acordat cu puțin timp înaintea alegerilor prezidențiale din SUA din 2004, el și-a exprimat convingerea că Manifestul Russell-Einstein are încă "o mare relevanță astăzi, după 50 de ani, în special în legătură cu alegerea unui președinte în Statele Unite ale Americii" și, mai presus de toate, cu privire la folosirea preemptivă potențială a armelor nucleare. Ideea centrală a punctului său de vedere au fost cuvintele Manifestului Russell-Einstein cu care a încheiat discursul său de acceptare a Premiului Nobel în 1995: "Mai presus de toate, amintiți-vă de umanitatea voastră".

Rotblat a servit ca redactor-șef al revistei Physics in Medicine and Biology și a fost fondator și membru al consiliului editorial al Journal of Environmental Peace.

Rotblat a fost președinte al mai multor instituții și asociații profesionale și, de asemenea, co-fondator și membru al consiliului de conducere al Stockholm International Peace Research Institute, precum și membru al Comitetului Consultativ pentru Cercetare Medicală al Organizației Mondiale a Sănătății.

Rotblat a fost evreu polonez, născut și educat la Varșovia, care a trăit, ulterior, în Marea Britanie. Până în ultimele zile ale vieții sale, el a vorbit perfect poloneza și a subliniat legăturile sale cu Polonia, spunând că el a fost un "polonez cu pașaport britanic".

Premii și distincții
Rotblat a obținut Premiul pentru Pace Albert Einstein în 1992 și a fost ales membru al Royal Society (FRS) în 1995. El a fost înnobilat în 1998. Certificatul său de alegere în Royal Society menționează:

El a împărțit, împreună cu Conferințele Pugwash, Premiul Nobel pentru Pace din 1995 pentru eforturile depuse către dezarmarea nucleară cu următoarea justificare "pentru eforturile de a diminua rolul jucat de armele nucleare în afacerile internaționale și, pe termen lung, de a elimina astfel de arme". Rotblat a fost ales în Societatea Regală din Marea Britanie în același an și a fost făcut cavaler în 1998

Spre sfârșitul vieții sale, el a fost, de asemenea, ales membru de onoare al Asociației Internaționale a Studenților de Fizică. Fundația Jamnalal Bajaj din India i-a acordat Premiul Jamnalal Bajaj în 1999.

Referințe

Legături externe
 Annotated Bibliography for Józef Rotblat  from the Alsos Digital Library for Nuclear Issues.
 The Strangest Dream, a National Film Board of Canada film that tells Rotblat's life story.
 Interview about the Manhattan Project  for the WGBH-TV series War and Peace in the Nuclear Age  .
 Series 1 video interviews (recorded in 2002) with Sir Józef Rotblat by the Vega Science Trust.
 Series 2 video interview (recorded in 2005) with Sir Józef Rotblat by the Vega Science Trust.
 Nobel Committee information on Józef Rotblat
 Op-Ed: The 50-Year Shadow by Józef Rotblat, The New York Times, 17 mai 2005.
 Józef Rotblat – Nobel Lecture
 Man of Peace Dies: Scientist Who Turned Back on A-bomb Project The Guardian 2 septembrie 2005.
 The Papers of Professor Sir Joseph Rotblat (292 boxes) are held by the Churchill Archives Centre .  As of 2009  some has been catalogued by National Cataloguing Unit for Archives of Contemporary Scientists (NCUACS, Bath, England).
 Interview with Józef Rotblat recorded in 2005 a few months before he died.
 Józef Rotblat: A site dedicated to his life, work, and archive, assembled by Dr Martin Underwood.
 Listen to a life story oral history interview with Sir Joseph Rotblat, recorded for National Life Stories at the British Library.

Nașteri în 1908
Decese în 2005
Absolvenți ai Universității din Varșovia
Evrei britanici
Evrei polonezi
Fellows of the Royal Society
Fizicieni britanici
Fizicieni evrei
Fizicieni polonezi
Knights Commander ai Order of Saint Michael and Saint George
Laureați ai Premiului Nobel pentru Pace
Laureați evrei ai Premiului Nobel
Laureați britanici ai Premiului Nobel
Laureați polonezi ai Premiului Nobel
Oameni ai Proiectului Manhattan

Joseph Rotblat


Luis Albeiro Maldonado Monsalve (Fredonia, Colômbia, 20 de janeiro de 1958) é um ministro colombiano e bispo católico romano de Mocoa-Sibundoy.
Luis Albeiro Maldonado Monsalve entrou no seminário de Medellín e estudou na Pontifícia Universidade Bolivariana. Em 5 de julho de 1986, foi ordenado sacerdote da Arquidiocese de Medellín pelo Papa João Paulo II. Depois de mais estudos, obteve a licenciatura em teologia espiritual pela Pontifícia Universidade Gregoriana.

Na Arquidiocese de Medellín foi ativo na formação e educação de sacerdotes, além de tarefas na pastoral. Foi diretor espiritual do seminário e lecionou como professor na Pontifícia Universidade Bolivariana, onde também atuou como capelão universitário. Desde 2011 foi pároco em Bello e vigário episcopal para a região norte da arquidiocese.

O Papa Francisco o nomeou Bispo de Mocoa-Sibundoy em 15 de outubro de 2015. O arcebispo de Medellín, Ricardo Antonio Tobón Restrepo, o consagrou bispo em 3 de dezembro do mesmo ano. Os co-consagradores foram o Núncio Apostólico na Colômbia, Arcebispo Ettore Balestrero, e o Arcebispo de Popayán, Iván Antonio Marín López. A posse na diocese de Mocoa-Sibundoy ocorreu em 15 de dezembro do mesmo ano.

Ver também

Bispos católicos da Colômbia

Luis Albeiro Maldonado Monsalve


Maximilian de Angelis () a fost un general-maior austriac, apoi General der Artillerie în Wehrmacht și comandant a două armate în timpul celui de-al Doilea Război Mondial.

Biografie
Angelis s-a născut la Budapesta în familia unui căpitan din Armata Austro-Ungară. După ce a urmat școala militară inferioară din Eisenstadt și școala militară secundară din Mährisch Weißkirchen, s-a înscris la Academia Militară Tereziană din Wiener Neustadt și a devenit la 18 august 1908 locotenent (Leutnant) în Regimentul 42 K.u.K. Artilerie de Câmp din Steyr.

Primul Război Mondial
După avansarea la gradul de Oberleutnant la 1 august 1914 și numirea în funcția de comandant al Bateriei a 2-a a regimentului la 7 septembrie 1914, a fost trimis să lupte în Galiția și în sudul Poloniei.

La 1 iulie 1915 de Angelis a fost transferat în Statul Major al Diviziei Imperiale de Vânători și la 9 octombrie 1916 a fost numit ofițer în Statul Major al Brigadei 2 Vânători Imperiali. Pentru scurt timp a fost transferat în Brigada 1 Vânători Imperiali și în Brigada 88 Infanterie. În acest timp el a fost promovat la gradul de căpitan la 1 mai 1917.

Perioada interbelică
La 3 noiembrie 1918 a fost luat prizonier de război de către italieni și a fost eliberat din captivitate pe 12 octombrie 1919. Angelis a devenit apoi căpitan în Armata Austriacă și a fost avansat pe 8 iulie 1921 la gradul de maior. De la 1 ianuarie 1926 a activat ca ofițer în Statul Major al Brigăzii 3 din St. Pölten și de acolo a fost transferat, la 1 noiembrie 1927, ca profesor de tactică la Școala Militară de la Enns. Pe parcursul carierei sale didactice a fost avansat locotenent-colonel la 15 ianuarie 1929, după care a fost numit comandant adjunct al Școlii Militare la 1 septembrie 1933 și a fost înaintat la gradul de colonel la 28 iunie 1933.

După numirea sa în calitate de comandant adjunct al Brigăzii I la 1 februarie 1934 colonelul de Angelis a fost cooptat la 1 septembrie 1934 în cadrul Ministerului Federal al Apărării pe post de consilier al Biroului Operații. La 1 august 1935 a fost transferat la Viena în calitate de comandant adjunct și instructor pentru conducerea operațiunilor de război al cursurilor pentru ofițerii superiori.

El a fost unul dintre cei mai zeloși susținători ai politicii național-socialiste în Armata Austriacă și a fost pregătit în timpul Puciului din iulie 1934 să preia, după succesul puciului, comanda unităților militare din orașul Viena. Din 1937 s-a aflat la conducerea Cercului soldaților național-socialiști (NSR), fondat în 1936.

În martie 1938 a fost timp de trei zile secretar de stat pentru apărare în guvernul de scurtă durată al lui Seyss-Inquart. Cancelarul l-a numit pe 13 martie 1938, la o zi după Anexarea Austriei, în cabinetul său și l-a făcut șef al ministerului ca succesor al generalului de infanterie Wilhelm Zehner, care a murit o lună mai târziu, la 11 aprilie 1938, la Viena, în circumstanțe misterioase. În această calitate, Angelis a avut un rol semnificativ în integrarea forțelor armate austriece în Wehrmacht-ul german. El a fost membru al odioasei "Muffkommission" - numită după atașatul militar german Wolfgang Muff - care a strâns material împotriva ofițerilor austrieci, care urmau să fie declarați de naziști ca "netransferabili" și pensionați sau trecuți în activități administrative pentru a-i forța să demisioneze (precum au fost cazurile generalilor Alfred Jansa sau Alois Windisch).

După avansarea lui la gradul de general-maior pe 13 martie 1938, a fost numit la 1 iulie 1938 în funcția de șef al Statului Major al Regimentului 30 Infanterie și transferat pe 5 august 1938 ca ofițer cu sarcini speciale în cadrul Înaltului Comandament al Armatei Germane de Uscat (Oberkommando des Heeres) de la Jüterbog. Pe 10 noiembrie 1938 a fost numit comandant de artilerie XV la Jena și la 1 septembrie 1939 a devenit comandant al Diviziei 76 Infanterie.

Al Doilea Război Mondial
În perioada invaziei din Polonia, Angelis a fost comandant al Diviziei 76 Infanterie, care se afla dispusă în fața liniei Siegfried. Această divizie a fost folosită în campania de pe Frontul de Vest la Verdun și Toul, iar la la 1 august 1940 Angelis a fost avansat general-locotenent.

După declanșarea invaziei germane în Uniunea Sovietică, generalul Angelis a condus Divizia 76 Infanterie din România prin Iași, Tiraspol și Kremenciuk către Artemivsk. A fost decorat pe 19 septembrie 1941 cu Ordinul "Mihai Viteazul" cl. III-a "pentru destoinicia, devotamentul și bravura personală de care au dat dovadă în luptele contra bolșevicilor în colaborare cu trupele române". La 26 ianuarie 1942 a fost numit comandant al Corpului XXXXIV Armată, după care la 9 februarie 1942 a fost decorat cu Crucea de Cavaler al Crucii de Fier și la 1 martie 1942 a fost avansat la gradul de general de artilerie (General der Artillerie).

În calitate de comandant și-a condus corpul de armată în 1942 prin Caucazul de Vest până aproape de Tuapse. Corpul său de armată a participat în 1943 la bătăliile pentru capul de pod Kuban și, din octombrie, a fost folosit ca aripă sudică a nou-formatei Armate a 6-a în Ucraina de Sud, unde a fost generalul Angelis a fost decorat pe 12 noiembrie 1943 cu frunze de stejar la Crucea de Cavaler al Crucii de Fier. De la 22 noiembrie până în 19 decembrie 1943 a condus Armata a 6-a în timpul absenței generalului comandant Karl-Adolf Hollidt. Generalul Angelis a continuat să comande Corpul XXXXIV Armată, cu excepția perioadei 30 noiembrie 1943 - 15 ianuarie 1944. La 8 aprilie 1944 el a fost numit din nou comandant al Armatei a 6-a, care fusese împinsă către Nistru.

La 18 iulie 1944 generalul Angelis a devenit succesorul lui Franz Böhm în funcția de comandant al Armatei 2 Panzer din Iugoslavia. El a condus retragerea acestei armate prin Belgrad, sud-vestul Ungariei și sud-estul Stiriei către interiorul Stiriei și Carintia.

Perioada postbelică
La 9 mai 1945 generalul Angelis a fost luat prizonier de război de către forțele militare americane, dar pe 4 aprilie 1946 a fost predat forțelor iugoslave ale lui Iosip Broz Tito și extrădat în Iugoslavia, unde a fost condamnat pe 11 octombrie 1948 la 20 de ani de închisoare. La scurt timp după ce a avut loc această judecată a fost extrădat la 5 martie 1949, împreună cu feldmareșalul Ewald von Kleist, în Uniunea Sovietică. Acolo a fost condamnat în februarie 1952 la două pedepse de câte 25 de ani închisoare în baza articolului 1 din Decretul nr. 43 al Prezidiului Sovietului Suprem al URSS din 19 aprilie 1943 (crimele săvârșite de ocupanții fasciști germani împotriva civililor sovietici). La această pedeapsă a contribuit un rechizitoriu întocmit în baza Legii nr. 10 a Consiliului de Control a Germaniei din 20 decembrie 1945 (care pedepsea crimele împotriva păcii, crimele de război și crimele împotriva umanității), care a evidențiat trecutul său nazist în perioada premergătoare Anschluss-ului din 1938.

Pe 11 octombrie 1955 generalul Angelis a fost eliberat după vizita lui Konrad Adenauer la Moscova. S-a stabilit mai întâi la Hanovra și apoi la München pentru a evita punerea în aplicare a unui mandat austriac de arestare. Abia după adoptarea unei amnistii a revenit la Graz. Din moment ce nu primea pensie în Austria, a mers la München în fiecare lună până la moartea sa pentru a-și primi pensia germană acolo. A murit în cele din urmă la 6 decembrie 1974, la vârsta de 85 de ani, și a fost înmormântat în cimitirul Sf. Leonhard din Graz.

Decorații
 Crucea de Merit Militar cl. a III-a cu decorație de război și spade (de 2 ori, Austro-Ungaria)
 Medalia de Merit Militar "Signum Laudis" cu spade, de bronz și de argint
 Crucea Karl I pentru trupe
 Medalia comemorativă austriacă de război cu spade
 Crucea de onoare a Războiului Mondial 1914/1918
 Crucea de fier (1939) clasa a II-a (13 mai 1940) și l. I (1 iunie 1940)
  Ordinul Militar "Mihai Viteazul" cl. III-a (19 septembrie 1941)
 Medalia Frontului Răsăritean
 Crucea de Cavaler al Crucii de Fier cu frunze de stejar
 Crucea de Cavaler (9 februarie 1942) în calitate de Generalleutnant și comandant al Diviziei 76 Infanterie
 Frunze de stejar (12 noiembrie 1943) în calitate de General der Artillerie și comandant al Corpului XXXXIV Armată

Note

Bibliografie

 Dermot Bradley (ed.): Die Generale des Heeres 1921–1945. Die militärischen Werdegänge der Generale, sowie der Ärzte, Veterinäre, Intendanten, Richter und Ministerialbeamten im Generalsrang. Band 1: Abberger–Bitthorn. Biblio Verlag. Osnabrück, 1993, ISBN 3-7648-2423-9, pp. 69–70.
 Ludwig Jedlicka: Ein Heer im Schatten der Parteien. Die militärpolitische Lage Österreichs 1918–1938. Böhlau, Graz/ Viena, 1955.
 Die Streitkräfte der Republik Österreich 1918–1968. Katalog zur Sonderausstellung des Heeresgeschichtlichen Museums in Wien, 1968.
 Marcel Stein: Österreichs Generale im Deutschen Heer 1938–1945. Biblio Verlag, Bissendorf, 2002, ISBN 3-7648-2358-5.

Legături externe
  Maximilian De Angelis în Lexikon der Wehrmacht
  Maximilian De Angelis pe site-ul World War II Awards
 Informationen über die Eingliederung des Bundesheeres in die deutsche Wehrmacht

Nașteri în 1889
Decese în 1974
Generali austrieci
Generali germani
Decorați cu Ordinul "Mihai Viteazul"
Oameni din Budapesta
Decorați cu Ordinul Crucea de Fier
Prizonieri de război

Maximilian de Angelis


Gebre ist der Familienname folgender Personen:

 Bogaletch Gebre (1960–2019), äthiopische Mikrobiologin und Frauenrechtsaktivistin
 Mehari Gebre (* 1989), äthiopischer Marathonläufer
 Meseret Gebre (* 1993), äthiopische Leichtathletin
 Rissom Gebre Meskei (* 1941), äthiopischer Radrennfahrer
 Sebhat Gebre-Egziabher (1936–2012), äthiopischer Journalist und Schriftsteller
 Tadesse Gebre (* 1968), äthiopischer Marathonläufer

Siehe auch:
 Gebre Selassie

Gebre


9193 Geoffreycopland este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9193 Geoffreycopland este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Siding Spring de Duncan I. Steel. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,61 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 13,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1992
Centura de asteroizi

9193 Geoffreycopland


An Pterichis colombiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni G.Morales. An Pterichis colombiana in nahilalakip ha genus nga Pterichis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pterichis

Pterichis colombiana


Agelao o Agelaos (Ἀγέλαος) es, en la mitología griega, el nombre de varios personajes:
 Agelao, o Agelaos, hijo de Damastor, y pretendiente de Penélope muerto por Odiseo.
 Agelao un pastor común (o esclavo de Príamo) que salvó la vida del príncipe troyano Paris, expuesto como un bebé en el monte Ida, debido a la profecía de que sería la razón de la destrucción de Troya, y lo crio como a su propio hijo.
 Agelao, hijo de Meón. Un guerrero troyano muerto, durante la guerra de Troya, por Áyax.
 Agelao, hijo de Hípaso. Luchó contra los griegos, como parte del contingente de Nastes en la guerra de Troya y fue muerto por Meges.
 Agelao, hijo de Fradraon, y guerrero troyano. Fue muerto durante la guerra por Diomedes.
 Agelao, hijo de Evanor, uno de los asistentes de Acamas durante la guerra de Troya.
 Agelao, guerrero griego muerto por Héctor durante la Guerra de Troya.
 Agelao, hijo de Heracles y Ónfale, antepasado de Creso. En otras fuentes, este hijo es llamado Lamo.
 Agelao, hijo de Témeno y descendiente de Heracles. Agelao, junto con sus hermanos (Eurípilo y Calias), contrató hombres para matar a su padre, ya que dio su favor a su hermana Hirneto y su marido Deifontes. Cuando se descubrió esto, el pueblo dio el trono a Deifontes e Hirneto.
 Agelao, hijo de Eneo y Altea. Fue muerto mientras luchaba contra los Curetes.
 Agelao, hijo de Estínfalo, rey de Arcadia, y padre de Falanto.
 Agelao, padre de Anteo. Luchó en el ejército de Dionisos durante sus campañas en la India.

También es el nombre de varios personajes históricos:

 Agelao de Naupacto, un caudillo de la Liga Etolia.
 Agelao de Tegea, un músico del

Notas y referencias

Enlaces externos

Agelao


Siegmund Gerhard Seybold (né le  à Stuttgart) est un botaniste, fleuriste et biologiste de musée allemand. Son abréviation officielle d'auteur botanique est « Seybold ». Il est le frère du théologien .

Carrière
Siegmund Seybold étudie les mathématiques et la biologie à l'Université de Stuttgart, où il obtient son doctorat en 1968 avec une thèse de chimio-taxonomie.

Dans sa carrière professionnelle, il est employé au Musée national d'histoire naturelle de Stuttgart à partir de 1967, où il est responsable, entre autres, des départements de sociologie végétale et de fleuristerie. À partir de 1993, Seybold dirige le département de botanique du Musée d'histoire naturelle de Stuttgart. Ses recherches portent notamment sur la flore du Bade-Wurtemberg.

Il publie également des travaux floristiques qui dépassent le sud de l'Allemagne, par exemple sur des espèces du genre Satureja en Éthiopie ou sur des espèces de Marrubium de Perse en préparation de Flora Iranica.

En outre, Seybold travaille dans le domaine de la nomenclature des plantes, où il publie plusieurs articles sur les noms d'espèces scientifiques pour les plantes. Un autre domaine de travail est l'histoire de la botanique, en particulier la recherche de données biographiques de botanistes, qu'il édite, entre autres, dans le Handwörterbuch der Pflanzennamen, dont Seybold est co-éditeur.

Seybold prend sa retraite en 2002 et vit à Louisbourg.

En 2009, il devient membre honoraire de la . En 2021, il devient membre honoraire du groupe de travail botanique du sud-ouest de l'Allemagne e. V

Le  (Sorbus seyboldiana) porte son nom.

Travaux
En 1968, Siegmund Seybold est l'auteur du

 Flora von Stuttgart – Fundortverzeichnis der im mittleren Neckarland wildwachsenden höheren Pflanzen. – Jh. Ver. Vaterl. Naturk. Württ., Band 123, S. 140–297.

Il travaille encore sur de nombreux ouvrages botaniques, entre autres

 seit 1988: Index Holmiensis, dem Verzeichnis aller Verbreitungskarten für Farn- und Blütenpflanzen
 seit 1972: Zander Handwörterbuch der Pflanzennamen
 1993 bis 2016: : Flora von Deutschland (Buch und CD-ROM-Version)
 1990 bis 1998: Die Farn- und Blütenpflanzen Baden-Württembergs
 Die wissenschaftlichen Namen der Pflanzen und was sie bedeuten. 2002, 2. Auflage 2005

Thèse
 Zum physiologischen Verhalten von Zuckeralkoholen in vegetativen Organen höherer Pflanzen. (Fotodruck: Mikroskopie GmbH, München), Stuttgart 1969, (Dissertation Universität Stuttgart, Fakultät für Natur- und Geisteswissenschaften, 5. März 1968, 60 Seiten).

Liens externes

 Source : http://www.lubw.baden-wuerttemberg.de/servlet/is/13986/naturschutz_info_2002_3_2003_1.pdf?command=downloadContent&filename=naturschutz_info_2002_3_2003_1.pdf

Références

Botaniste allemand du XXe siècle
Professeur à l'université de Stuttgart
Naissance en septembre 1939
Naissance à Stuttgart
Naissance dans le Troisième Reich

Siegmund Seybold


Valaskjold Station (Valaskjold holdeplass) var en jernbanestation, der lå i Sarpsborg kommune på Østfoldbanens vestre linje i Norge.

Stationen blev åbnet som trinbræt i 1932 og nedlagt 29. maj 1983. Den lå ved en jernbaneoverskæring og bestod af et spor og en perron med et læskur. Stationen lå 108,38 km fra Oslo S.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Østfoldbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1932
Ophørt i 1983
Jernbanestationer i Østfold

Valaskjold Station


جوليان بنيتو  مواليد 20 ديسمبر 1981 في بورغ-أون-بريس، أين، فرنسا، هو لاعب كرة مضرب فرنسي يلعب باليد اليمنى بدأ مسيرته كمحترف عام 2000 وأعلى تصنيف له بالفردي 26 في أبريل 2012، ويحتل حالياً المرتبة رقم. 28 (29 أغسطس 2014) في تصنيف رابطة محترفي كرة المضرب. ويعتبر بنيتو أفضل في مسابقات الزوجي حيث وصل للتصنيف 10 في الزوجي في 18 أغسطس 2014، حيث أحرز برونزية الزوجي في الألعاب الأولمبية الصيفية 2012مع مواطنه ريشارد جاسكيه سنة 2012، وحقق دورة رولان غاروس الدولية مع مواطنه إدوارد روجيه فازلين ليكون أول فريق زوجي فرنسي يحقق لقب زوجي منذ 30 سنة (بعد يانيك نواه وهنري لوكونت سنة 1984).

روابط إضافية

 Benneteau Recent Match Results
 Benneteau World Ranking History

روابط خارجية

مراجع

أبطال أولمبيون في كرة المضرب
أبطال الجراند سلام في زوجي كرة المضرب
أبطال بطولة أمريكا المفتوحة
أبطال بطولة فرنسا المفتوحة
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بورغ أون بريس
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 2012
حائزون على وسام الاستحقاق الوطني الفرنسي من رتبة فارس
رياضيون فرنسيون مغتربون في سويسرا
رياضيون من جنيف
فرنسيون فازوا بالميدالية البرونزية الأولمبية
لاعبو كرة مضرب أولمبيون من فرنسا
لاعبو كرة مضرب شاركوا في دورة الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 2012
لاعبو كرة مضرب فرنسيون
مواليد 1981
مواليد في بورغ أون بريس

رياضيون من بولون-بيانكور
رياضيون من أين
رياضيون من أين (إقليم فرنسي)
لاعبو كرة مضرب من جنيف

جوليان بنيتو


Asterisk, yıldız imi veya yıldız işareti, tipografik bir sembol veya gliftir. İsmini yıldız biçimine olan benzerliğinden alır. Asterisk ismi de geç Latince asteriscus yani "küçük yıldız"dan gelir. Bunun kökeni ise aynı anlama gelen Yunanca asteriskos sözcüğüdür. Bilgisayar bilimleriyle uğraşanlar genellikle işareti İngilizce yıldız anlamına gelen star sözcüğü ile anarlar. Zaman zaman yanlış biçimde asteriks (asterix) olarak anılır.

İlk kullanımı doğum tarihlerini belirtmek içindir. Orijinal şekilde altı kollu idi ve her kol bir damla şeklindeydi. Daktilolarda bu şekilde yer almıştır. Bununla beraber bazı daktiloların her kolu ayrı bir şekilde basmakta güçlük çekmiştir. Ayrıca Arap-İsrail ihtilafı nedeniyle birçok Arap, altı kollu sembolü barındıran daktiloları almayı tercih etmemiştir. Bunun sebebi, altı kollu sembolü İsrail bayrağında bulunan Davud Yıldızı'na benzetmeleriydi. Bu nedenle Arap yıldızı olarak anılan beş köşeli bir yıldız ayrı bir sembol olarak birçok sistemde kullanılmıştır. Bununla birlikte bazı fontlarda (yazı biçimi) Arap yıldızı sekiz köşelidir. İki sembolü aşağıda görebilirsiniz:

Kullanımı

Türkçede kullanımı

 Dipnotları göstermek için kullanılır.

Örnek: *Bugünkü Bolu, eski "Klaudiopolis" adının kısaltılmış halidir.

 Metin içerisinde maddeleme yapılırken kullanılabilir.

Örnek:
* I. Ahmet
* I. Mehmet
* IV. Murat
* II. Selim

İngilizcede kullanımı
 Yazılı metinde yıldız işareti bir dipnot veya benzer bir notu refere etmek için kullanılır.
 Yine yazılı metinde, yıldız işareti bir küfürlü sözcüğün belirli bir kısmını engellemek ve böylece de hakareti hafifletmek için kullanılır.

Bilişim teknolojilerinde kullanımı

 Bir değerin diğer bir değer ile çarpımını hesaplamak için kullanılır.

Kaynakça
 31 Mayıs 2006 tarihli İngilizce Vikipedi Asterisk maddesi

Notlar
  Merriam-Webster Collegiate Dictionary, 2005; asterisk.

Noktalama işaretleri

Yıldız (tipografi)


Prolusio Florae japonicae, (abreviado Prol. Fl. Japon.), es un libro con ilustraciones y descripciones botánicas que fue escrito por el botánico holandés; Friedrich Anton Wilhelm Miquel. Fue publicado en Ámsterdam, en los años 1865—1867.

Friedrich Anton Wilhelm Miquel, aunque no hizo viajes distantes, acumuló una amplia colección de flora de Australia y de las Indias Orientales Neerlandesas gracias a una extensa red de corresponsales.

Referencias

Enlaces externos
 en Google

Libros de botánica
Publicaciones científicas

Prolusio Florae japonicae


Canariphantes junipericola é uma aranha tecelã muito rara encontrada nos Açores. "O nome da espécie refere-se à árvore endêmica local dominante, Juniperus brevifolia, combinado com o verbo latino colo (viver)." A espécie está restrita a um pequeno fragmento da ilha das Flores, nos Açores, em Portugal, nas Reservas Florestais Naturais Caldeira Funda e Rasa.

Anatomia
Espécime masculino coletado na Ilha das Flores por armadilhas de queda. Possui 1,3 de comprimento e 1,1 de largura, com todos os olhos de mesmo tamanho grande (exceto AME que são pequenos). Clípeo com altura aproximada de 2,5 vezes o diâmetro de AME, "quelíceras com 40 a 50 estrias estriduladoras, 3 dentes promarginais e 6 dentículos retromarginais. Prossoma amarelo. Esterno truncado anteriormente, aproximadamente triangular, escurecido". Não possui Glândula de Fickert.

Espécime feminino coletado na Ilha das Flores por armadilhas de queda. Possui comprimento 1,8 de comprimento e 1,4 de largura, com olhos como os dos machos, mas com PME separados pela metade do diâmetro. Clípeo mais alto, com cerca de 3,5 vezes o diâmetro de AME, "quelíceras com 30 a 40 estrias estridultórias, 3 dentes promarginais e 7 dentículos retromarginais. Prossoma amarelado a marrom".

História Natural
A espécie foi descrita pela primeira vez por Crespo e Robert Bosmans, em 2014. Segundo eles, "o local onde esta espécie ocorre é um pequeno fragmento de floresta nativa e o único amostrado nesta ilha desprovido de abundantes musgos Sphagnum cobrindo o solo. Nesta pequena mancha de floresta dominada por Juniperus brevifolia, o solo apresenta pouca ou pouca cobertura herbácea, devido a uma copa fechada". Os autores afirmam que essa espécie "constrói suas teias na camada de solo da floresta sombreada de J. brevifolia", porque não foi encontrada em pontos sem sombra ou em pontos cobertos com musgo.

As principais ameaças são plantações de madeira e celulose, espécies invasoras não-nativas (Hydrangea macrophylla, Hedychium gardnerianum e Rubus ulmifolius), mudança e alteração de habitat, e secas. Tais fatores estão alterando a floresta que é habitat desta aranha, em especial a cobertura de briófitas e samambaias.

Fauna dos Açores
Aranhas
Espécies em perigo crítico

Canariphantes junipericola


Microcosmos (título original Microcosmos : Le peuple de l'herbe — Microcosmos: el pueblo de la hierba) es una película documental de 1996 de Claude Nuridsany y Marie Pérennou producida por Jacques Perrin. Es, principalmente, una grabación de un conjunto de detalladas interacciones de insectos y pequeños animales, sin comentarios y con música de Bruno Coulais. Se proyectó fuera de competición en el Festival de Cannes de 1996 y tuvo gran éxito de público (más de 3.500.000 espectadores en Francia) y crítica.

Los realizadores, dos biólogos y entomólogos inicialmente profesores e investigadores en la universidad Pierre y Marie Curie de París, dedicaron dos años al diseño de cámaras, robots y material de iluminación específicos para la filmación de Microcosmos. El rodaje duró tres años, el montaje seis meses y se utilizaron 80 kilómetros de película (40 veces la longitud del documental una vez terminado).

El éxito de la película contribuyó a la creación, en el departamento francés de Aveyron, del parque temático Micropolis, la cité des insectes, dedicado al mundo de los insectos y al entomólogo Jean-Henri Fabre.

Algunas escenas de la película fueron usadas en el video musical para el sencillo "You Don't Love Me (Like You Used to Do)" del álbum de The Philosopher Kings': Famous, Rich and Beautiful.

Recepción
La película mantiene un rating de 96% en el sitio Rotten Tomatoes.

Premios y nominaciones
 Premios César 1997 (Francia)
 Ganador: Mejor fotografía (Thierry Machado, Claude Nuridsany, Marie Pérennou y Hugues Ryffel)
 Ganador: Mejor montaje (Florence Ricard y Marie-Josèphe Yoyotte)
 Ganador: Mejor música (Bruno Coulais)
 Ganador: Mejor productor (Jacques Perrin)
 Ganador: Mejor sonido (Philippe Barbeau y Bernard Leroux)
 Nominada: Mejor película
 Nominada: Mejor ópera prima (Claude Nuridsany y Marie Pérennou)
 Nominada: Mejor sonido (Laurent Quaglio)
 Festival de Cannes 1996
 Ganador: Gran Premio Técnico

Referencias

Enlaces externos

Documentales de Francia
Documentales de naturaleza
Películas de Miramax
Películas sobre insectos
Películas dirigidas por Marie Pérennou

Microcosmos (película)


The music of Guatemala is diverse. Music is played all over the country. Towns also have wind and percussion bands that play during the lent and Easter-week processions as well as on other occasions. The marimba is an important instrument in Guatemalan traditional songs. The oldest documented use of marimba in the Americas dates to 1680 during celebrations at Santiago de los Caballeros de Guatemala.

Guatemala also has an almost five-century-old tradition of art music, spanning from the first liturgical chant and polyphony introduced in 1524 to contemporary art music. Much of the music composed in Guatemala from the 16th century to the 19th century has only recently been unearthed by scholars and is being revived by performers.

Mayan music
Much of what is known about how the ancient Mayans created and played music comes from the iconography that is preserved in the ceremonial pieces of mural art, or codices. One example is found in the ancient Maya archaeological site of Bonampak, Mexico, where there are walls showing artwork of a group of Mayan warriors playing long trumpets, as portrayed in the Mayan theatrical play Rabinal Achí.

Many kinds of instruments were used, but they essentially broke down into two categories, being wind instruments (aerophones) and percussion instruments (idiophones). The wind instrument family consisted of cane and bone flutes, different types of whistles, ocarinas of various designs, and other sibilant vessels. For percussion instruments, the Mayans crafted wooden drums with membranes made from the hides of deer or jaguar. They also made rattles, güiros, and other idiophones using the shells of snails and tortoises. One of these percussion instruments called the "tunkul" (or sometimes just "tun") is still seen in Guatemala today. It is made from a hollow tree trunk with an H-shaped incision whose resulting tongues are hit with rudimentary drumsticks.

The music the Mayans played was performed and danced to during festivities and rituals, usually in celebration of (or to communicate with) the gods that they worshiped. It appears that each god had their date or holiday, with its accompanying ceremonies and special music.

Folk music

Marimba

The marimba's first documentary evidence of existence comes from an account in front of the cathedral of Santiago de Guatemala, present-day Antigua Guatemala, in 1680. Later, historian Juan Domingo Juarros mentioned and described it in his Compendium of the History of Guatemala. The instrument may be probably much older, as an attempt at recreating an older West African instrument, and could have been introduced by Afro-Caribbean slaves as early as 1550.

By the early 20th century, wooden box resonators had replaced the gourd resonators. Modern marimba bands include a smaller marimba for three players, a larger marimba for four players, plus a drum kit or other percussion and a string bass. Some bands have occasionally employed one or two saxophones, as well as one or two trumpets and a trombone.

Much of the older repertoire of salon music was learned and adopted by the marimba bands, while a sizable amount of new dance pieces was newly composed for the marimba by such composers and marimba players as Domingo Bethancourt (1906–82), the Ovalle brothers, the Hurtado brothers, as well as the famous Mariano Valverde (1884–1956), Wotzbelí Aguilar (1897–1940) and Belarmino Molina (1879–1950), to name but a few. Singer Paco Pérez (1917–1951) was catapulted to fame with his waltz "Luna de Xelajú", one of the best-known marimba pieces which is regarded by many Guatemalans as a sort of unofficial national anthem.

Types of marimbas

Marimba de Tecomates

This musical instrument is from Chichicastenango and it is made of palo de hormigo, a type of wood used for marimba manufacture, and pumpkins (tecomates). This type of marimba is played by a single person who is requested to liven up concerts of the brotherhood from Chichicastenango. Marimbas have many sizes and shapes and that is what makes this instrument so unique.

Marimba Simple

The soundboards of the marimba simple are made of wood such as cedar or cypress. It is tuned according to the key, and with a membrane glued with wax at the lower end, which allows the "charlco" (marimba stick) to facilitate the prolongation of the sound.
The construction of the first marimba was diatonic, related to a key, and because it is easy to play it was called Marimba Simple. Sometimes the performers want a different sound so to get a "flattened" sound, the performers would stick a small ball of wax at one end of the keyboard, which flattens the sound down by a half tone. To marimba players this technique is called "transport", and it is very common to see this technique applied to the marimba simple.

Arch or Ring Marimba

The arch marimba was probably the first, followed by a simple instrument with a diatonic row of wood bars played with mallets, with gourd resonators, placed on a wooden a stand. In 1894 came a major breakthrough when Julián Paniagua Martínez and Sebastián Hurtado developed the chromatic marimba by adding to the diatonic row of sound bars, comparable to the white keys of the piano, a second row equivalent to the black keys.

Marimba concert

The marimba concert is played by several musicians at a time. It was created when the Directorate General of Culture and Fine Arts belonged to the Ministry of Education. Master Lester Godinez was its first music director and Professor Ruben Alfonso Ramirez served as Director General of the administrative unit authorized for operation as of May 1, 1979. Its co-founders were Otoniel Godinez (assistant director), Alfonso Bautista Vasquez, Roberto Garcia, Gérman Amilcar Corzo, Manuel Toribio, Fidel Funes, Mario Bautista Vásquez and Erick Godoy Cámbara.

Chromatic Marimba

Chromatic Marimba is the standard marimba known worldwide. Developed in the southeast of Mexico and Guatemala inspired by the science of the marimba simple. It has the same functionality as the marimba simple but the difference is the chromaticism that this instrument has.  This marimba is chromatic because you can have all 12 notes of the scale.

Marimba Cuache or Marimba Doble

This marimba was built with a double keyboard, one larger than the other representing the basic idea of the piano keys. It is very versatile to play and 3 or 4 performers can play it at the same time. This gives the performance more color and the whole spectrum of the high, mid and low register is used throughout the performance.

Lord Sebastian Hurtado, a native of Quetzaltenango, was the first person to build a marimba with a double keyboard, capable of producing chromatic scales around the beginning of the 20th century. Its construction was a suggestion of the musician Julian Paniagua Martinez. The first concert featuring a marimba doble in the City of Guatemala was in the year 1899, on the birthday of President Manuel Estrada Cabrera, where the Hurtado brothers gave a show for the president and all were very pleased with the result and versatility of the performance.

Marimba grande

The marimba grande is the larger of the two keyboards that make up the double marimba (marimba doble). It reflects the representative style in the construction of instruments from Guatemala. It is fully hand-made and the variety of wood they use gives this marimba a warm sound. Although over time, builders have added some metal support reinforcements to the structure of the marimba to make it more durable and stable. This instrument has a range of six octaves, from F-sharp to B-natural. The bars range in size from 5 inches x 3 / 4 to 15 x 3 inches. The instrument is 8.3 feet long and 9 inches wide at the lower end.

Garifuna music
Garifuna originated from escaped Island Caribs who were deported from St. Vincent to Central America (especially Guatemala, Belize, Honduras, and also in Nicaragua in 1802) by the British when they conquered St. Vincent. The Garifunas kept themselves apart from the social system then dominant, leading to a distinctive culture that include chumba and hunguhungu, a circular dance in a three beat rhythm, which is often combined with punta, their national genre.

There are other songs typical to each gender, women's eremwu eu and abaimajani, rhythmic a cappella songs, and laremuna wadauman, men's work songs. Other forms of dance music include matamuerte, gunchei, charikawi and sambai.

Music following European classical music tradition

The field of  music, otherwise known as "classical music", includes various musical styles such as Renaissance, baroque, classical, romantic, 20th-century music, and post-modern music. Guatemala was one of the first regions of the New World to be exposed to European music. The Spanish missionaries and clergy introduced Flemish and Spanish liturgical music during the early 16th century as part of the Roman Catholic rite.

The first cathedral (1534) at the newly founded city of Santiago de Guatemala was endowed with a choir in charge of plainchant and Latin polyphony. Later in the century three chapel masters from the Iberian peninsula enriched the cathedral's repertoire with their compositions: Hernando Franco (1532–85), Pedro Bermúdez (1558–1605), and Gaspar Fernández (1566–1629). Scholars have shown that musical activity in the missions of Huehuetenango, in the northwestern mountains of present-day Guatemala, was significant. Native musicians learned the art of polyphonic composition from the missionaries and also contributed a number of villancicos in Spanish and local Mayan languages to the repertory of matins and vespers music at their parish churches.

The main composers during the late baroque and pre-classical period were Guatemalan-born chapel masters of the cathedral, Manuel José de Quirós (d. 1765) and Rafael Antonio Castellanos (d. 1791). The latter successfully introduced Guatemalan folk-music elements in his vocal works, especially his villancicos for Christmas, which often show traits of Afro-Caribbean and Mayan rhythms, melodies, and accompaniment styles. His 176 extant works reflect Castellanos' mastery of the style of his time, as well as an unusual originality based on plainchant models, baroque  part-writing, and the frequent inclusion folk-music idioms.

Several of Castellanos' disciples attained mastery of the villancico and the cantata, as is reflected by extant works by Pedro Antonio Rojas, Manuel Silvestre Pellegeros, Francisco Aragón, and Pedro Nolasco Estrada Aristondo. The successor of the latter as chapel master of the cathedral was Vicente Sáenz, who served in that capacity from 1804 to his death in 1841. The organist during his tenure was his son Benedicto Sáenz the elder, who prematurely died in 1831.

Among the composers of classical style the most important Guatemalan composer is José Eulalio Samayoa (1781-ca. 1866), the first musician in the New World to write symphonies besides a sizable amount of church music. His Seventh Symphony, dedicated to the victory of the Federal Army at Xiquilisco in present-day El Salvador, is a model of classical balance. His later Sinfonía Cívica and Sinfonía Histórica are kept in an early romantic idiom, with frequent programmatic episodes. José Escolástico Andrino, who worked in Guatemala City, Havana, and El Salvador during the first half of the 19th century, also composed several symphonies.

The brilliant young musician Benedicto Sáenz, the younger (d. 1857) on the other hand wrote much church music, such as his Messa Solenne published in Paris by advice of the Italian composer, Saverio Mercadante . At the same time, Sáenz and his brother Anselmo were the first to introduce Italian opera to Guatemala from 1843 on, an enterprise that after initial failures would turn into a huge success, leading to the construction of the magnificent National Theatre, later called Teatro Colón. An Italian opera company arrived in 1871 bringing Pietro Visoni as orchestra conductor and his wife Luisa Riva de Visoni as prima donna.  Visoni was the former organist of the Duomo (cathedral) of Milan.  After successful performances in the Teatro Colón and arriving at the time of a liberal revolution, maestro Visoni was asked by President Miguel Garcia Granados to take charge of the bands of the 1st and 2nd battalions of the Guatemalan army.  Visoni merged the two bands and officially established the Martial Symphony Band (still in existence).  Since there were not enough trained musicians in the country, Visoni created Guatemala's first music conservatory, the School of Substitutes (known today as Military School of Music Maestro Rafael Alvarez Ovalle).  The School of Substitutes became the breeding ground for some of Guatemala's greatest composers, including Rafael Alvarez Ovalle, composer of the national anthem. In the 1940s members of the band were among the founding members of the National Symphony Orchestra.

The late 19th century is represented in Guatemala by several trends: the aforementioned introduction of opera, the training abroad of several highly talented pianist-composers, the influence of military band music, and the invention and development of the chromatic marimba.

Piano music was enormously furthered by scholarships for study in Italy and France awarded to several young talents. Thus, Luis Felipe Arias (1876–1908), Herculano Alvarado (1879–1921), Julián González, and Miguel Espinosa could present piano music by Ludwig van Beethoven, Frédéric Chopin, and Franz Liszt never heard before in Guatemala. They had also considerable influence on younger composers such as Rafael Vásquez, Alfredo Wyld and Rafael A. Castillo, all of whom flourished during the first decades of the twentieth century.

A group of composers furthered and instructed by the Prussian conductor and bandmaster, Emil Dressner, came from the realm of military bands and salon music. Germán Alcántara (1856–1911), Rafael Álvarez Ovalle (1855–1946), Manuel Moraga (1833–96), Julián Paniagua Martínez (1856–1946) and Fabián Rodríguez (1862–1929) contributed a number of salon pieces, opera fantasies, and dances to the repertoire of bands and pianists.

Another important achievement was the invention and development of the chromatic marimba in the highland town of Quetzaltenango in 1894, by Julián Paniagua Martínez and the marimba builder, Sebastián Hurtado. This new development made it possible to play the fashionable dance and salon music on the marimbas, which previously had been restricted to the diatonic scale. As a result, Guatemalan light music achieved an enormous dissemination at home and abroad by countless marimba bands that were formed from the beginning of the twentieth century. Much of the music of that time is still alive in the memorized repertoire of present-day marimba groups.

By the end of the nineteenth and in the first part of the 20th century, several composers developed a keen interest in Mayan mythology and folk music, on which they based their scenic and concert compositions. Jesús Castillo (1877–1946) was the first musician to collect a sizable amount of folk tunes, which he later used in works such as his opera Quiché Vinak, as well as ouvertures and symphonic poems. His half brother Ricardo Castillo (1891–1966) studied in Paris, where he acquired impressionistic and neo-classical techniques. His piano music, as well as his orchestral output, reflects the fusion of his contemporary art with Mayan mythology such as legends and myths from the Popol Vuh. José Castañeda (1898–1983) also took keen interest in the Mayan past in his stage works such as the ballet La serpiente emplumada (The Feathered Snake), premiered in 1958, while his two symphonies his string quartets are much more experimental.

Composers from the next generation, some of them Ricardo Castillo's and José Castañeda's students who could also profit from the teachings of the Austrian composer, Franz Ippisch, continued to focus on the autochthonous Guatemalan cultures. In their stage, vocal, and instrumental works, they have shown an interest in Mayan and Garifuna cultural elements, which they have stylized in different ways. Among these, Joaquín Orellana (b. 1930) has developed idiophones and aerophones derived from the marimba and other folk instruments, which he uses in some of his aleatory compositions that deal with the social strife of present-day ethnic groups.

Among his former students, the Gandarias brothers have focused on electronic process of folk-music and bird calls recorded on site, producing several discs. At the beginning of the new millennium, two multimedia works by contemporary composer Dieter Lehnhoff, Memorias de un día remoto (Memories of a Distant Day) and Rituales nocturnos (Night Rituals) have evoked the Mayan past in a more contemporary style, being conceived as the soundtrack to an imaginary film. The sojourn of the Garifuna to Central American shores on the other hand is the subject of Satuyé, his opera in progress. Among the younger composers, several have written works in a variety of post-modern styles, often returning to traditional or free tonality in their vocal and instrumental compositions.

In 1930 comes to air radio TGW, the Voice Guatemala, first station of long wave. Later, in 1946, begins the time of the national broadcasting. In that period, the transmitters produced dramatized pieces, arose programs from quality that could compete with the foreigners; the broadcasting reached their maximum development. The station has had an entertainment focus, featuring artist such as: Paco Pérez, Gustavo Adolfo Palma, Juan de Dios Quezada, Manolo Rosales, Jorge Mario Paredes and Ernesto Rosales.

Music life

Present-day Guatemala boasts a number of performing organizations, such as orchestras, choirs, chamber ensembles, opera troupes, soloists and dozens of rock bands.

The Orquesta Sinfónica Nacional was founded in after the 1944 Revolution, transforming from an earlier government orchestra called Orquesta Progresista. For several years it was directed by the notable violinist, Andrés Archila. In 1964 a permanent conductor was appointed Ricardo del Carmen, who was joined in the early 1970s by Jorge Sarmientos, another music director. In 1991, after both conductors retired, the orchestra decided to dispense with a permanent music director, working only with guest artists. As a result, many of the orchestra's concerts are conducted by some of its members, who are not necessarily trained in orchestral conducting. This orchestra is endowed with subsidy from the government to cover salaries and expenses. It has yearly seasons, one of which includes international guests; the other seasons are popular and didactic in nature.

The Orquesta Sinfónica Juvenil was founded in 1970 by Manuel Alvarado Coronado. It was a youth orchestra, and its members were students at different schools in Guatemala City. Without financial support, it was forced to develop its activities with the aid of parents.

The Orquesta Millennium is an independent organization founded in 1993 by Dieter Lehnhoff and Cristina Altamira. Initially called Nueva Orquesta Filarmónica, it played its first concert seasons in the Auditorium of the Universidad del Valle de Guatemala, as well as other locations. It made its first CD La Sociedad Filarmónica in 1993, with premiere recordings of works by Guatemalan classical composers José Eulalio Samayoa, José Escolástico Andrino, and Benedicto Sáenz, the younger. In 1998 it was appointed official orchestra of the City of Guatemala, under the protection of the Mayor and City Council, with the name of Orquesta Metropolitana. In 2004 it separated from the City government, became independent again, and changed its name to Millennium Orchestra. The Orchestra has recorded the highly successful CDs Valses inolvidables de Guatemala and Melodías inolvidables de Guatemala, both of them with music by Guatemalan composers.

The Orquesta Clásica was founded in the early 1990s. It is a private orchestra, which plays at the Universidad Francisco Marroquín for their classical season. Since the death of its original leader in 2003, it has been conducted by guests. In September 2007 the university cancelled all of the remaining season concerts and withdrew its support.

The Orquesta Sinfónica Jesús Castillo, a youth orchestra, was established in 1997, after a series of workshops conducted by a group of Venezuelan instrumental teachers. Its members are students of the National Conservatory and other privates academies. Its first musical director was Igor Sarmientos 1997–2007. This orchestra had the partial support of the government to cover their expenses until 2007.

Among the choirs active in Guatemala, the oldest organization is the Coro Nacional, founded after the 1944 Revolution as Coro Guatemala. Over the decades, it has introduced many works by European composers, as well as numerous Guatemalan songs and choral compositions. It is the only choral group with government support, and offers several yearly concert sessions.

The university choirs are also very important, and gather in yearly traditional choral festivals. There are also independent, and amateur choral organizations. At the beginning of the new millennium, several choirs of children and young have sprouted, not only in Guatemala City, but also in towns and rural areas.

There are several chamber ensembles such as wind quintets, string quartets, brass choirs, and groups specializing in baroque performance practices. Among these, the Millennium Ensemble has raised much attention by their first performances of Renaissance, baroque, and classical works from colonial Guatemala, which they have presented at festivals and concerts in Europe, North- and South America. Since their first CD, released in 1992, up to their twelfth CD Joyas del Barroco in Guatemala (2006), they have revived numerous works of 18th-century composers as Manuel José de Quirós, Rafael Antonio Castellanos, and Pedro Nolasco Estrada Aristondo, with mezzo-soprano Cristina Altamira performing villancicos and cantatas for different occasions of the Catholic liturgical year.

Opera has also regained favour, with yearly performances at local festivals in Guatemala City and Antigua Guatemala. Guatemalan Baritone Luis Girón May (b. 1953, d. August 2013) has been influential in obtaining significant sponsorships for the staging of several operas by Verdi and Puccini. Foreign opera companies also visit the country on occasion, performing in the magnificent National Theatre in Guatemala City or on historical locations in Antigua Guatemala.

There are also well known film scoring composers from Guatemala such as Pieter Schlosser and Mauricio Trabanino.

Modern popular music

In recent decades, Guatemala has produced a variety of popular performers, such as pop vocalists, Guatemalan rock bands, bachata, salsa and merengue bands, hip hop and reggaeton, disk-jockeys, trios, and mariachi bands. The best known popsinger/songwriter from Guatemala is Ricardo Arjona.

One of the better-known pop-rock bands during the 1980s and 90s was the group Alux Nahual. While this group has been separated since 1998, their recordings are still favoured by a certain age group of Guatemalan city-dwellers. In the teen pop genre, artists like Vanessa Spatz were exported internationally, with the support of Siempre En Domingo and toured broadly around Latin America. Her music being distributed worldwide by PolyGram. She retired as a performer in 1991 and continued her career as a producer and songwriter, co-producing the song "Email Me" for Jose Jose with Luny Tunes for the record label Bertelsmann Music Group known as BMG.
Notable vocalists from the 20th century include Luis Galich, Roberto Rey, Herman May, Tania Zea, Karim May, and Elizabeth.

Alternative music
Bands such as Bohemia Suburbana, Viernes verde, La Tona and E.x.t.i.n.c.i.o.n. were the cornerstone for the alternative rock movement of the 90s, during the time of the post-war in Guatemala. These bands still enjoy a level of success, mostly because during that time FM Radio (stations such as Doble S then renamed Atmosfera, FM Fenix, Metroestereo, La Marca) represented a huge push for rock bands.

There were also underground movements during the 90s that went the opposite direction; with bands such as Pusher (metal), Fuerza X (hardcore), Domestic Fool (punk) among others setting new styles outside the mainstream movements.
Recently there has been a documentary called "Alternativa" which documents the alternative and Garra Chapina movement from the 90s to this day.

Today, the musical scene in Guatemala is populated by diverse bands and vocalists. Online radio El Circo del Rock promotes the diverse talent nationally and abroad, but it is still directed to a 90s audience.

Underground music

During the year 2006, the last Rock station on FM disappeared from the airwaves and there was no longer support from the media. As a result, several hundreds of musicians started developing musical styles on underground movements and selfproducing, and also because of the lack of support from the media, the bands started promoting on the internet on sites such as Myspace.com and Rockrepublik.net and targeted on smaller audiences in more specific music genres, this also had as a consequence an overpopulation of musical projects which are still (nowadays) looking for a way to bring a new face to music in Guatemala.

In 2010 there are several projects which have been transcending among the overpopulated underground movement:
Dubvolution in reggae dub.
Evilminded in electronic Music.
Treateth, Virus Belico, Metal Requiem and Zarkasmo in Metal.
Los Mojarras and Xb'alanke in instrumental music.
and several other artists such as None at Last, Assabeth, Silent Poetry, Trinky, Madam Funtoo and pop sensation Woodser.

Perhaps the best known bands are Bohemia Suburbana, La Tona, Viernes Verde, Viento en Contra, Malacates Trebol Shop and El Tambor de la Tribu, although there are many others. Notable popular singers include a new generation of pop stars such as Tuco Cardenas (whose music genre is actually folk), Magda Angélica, Shery, Carlos Catania, Tavo Barcenas, Giovanni Passarelli, Raul Aguirre and Carlos Peña, just to name a few.

In Metal music there are bands like Treateth, Virus Belico, Celula, Zarcasmo, Metal Requiem, E.X.T.I.N.C.I.O.N., TOBA, Astaroth, A Walking Legend and to many others.

Guatemala also has a growing rap scene with artists like Última Dosis, Kontra, Rebeca Lane, N.D.R., Expresión Illegal, Ikari, Bacteria Sound System Crew, Aliotos Lokos, among others.

References

 Chapinlandia: Marimba Music of Guatemala. Washington, D.C.: Smithsonian Folkways Recordings, 2007. SFW CD 40542. Smithsonian Folkways Recordings
 Valses inolvidables de Guatemala. Guatemala: ADESCA, 2000. Orquesta Metropolitana Millennium, Dieter Lehnhoff. Librería SOPHOS - Abrimos ventanas, acercamos mundos
 Tesoros musicales de la Antigua Guatemala. Guatemala: Universidad Rafael Landívar, 2003. Orquesta Millennium, Dieter Lehnhoff.
 Melodías inolvidables de Guatemala. Guatemala: Universidad Rafael Landívar, Fundación Soros-Guatemala, 2007. Orquesta Millennium, Dieter Lehnhoff. Librería SOPHOS - Abrimos ventanas, acercamos mundos
 Shery: El amor es un fantasma. Guatemala, C.A.: Creatorium Music, 2008. Shery
 Catania, Carlos: Nariz de Santo. Guatemala, C.A.: Strip Records, 2007.

 Giovanni Passarelli: Tu lugar. Guatemala, C.A.: Talismano Musica, 2006. Giovanni Passarelli
 Lester Godínez. La marimba Guatemalteca. Guatemala City: Fondo de Cultura Económica, 2003.
 Dieter Lehnhoff. "Guatemala." Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, 10 vols., ed. Emilio Casares Rodicio. Madrid: Sociedad General de Autores y Editores, 2000, 6/1-11.
 Dieter Lehnhoff. Creación musical en Guatemala. Guatemala City: Editorial Galería Guatemala, 2005.
Bjmjr.com
 "Music of the Garifuna,"(article in RootsWorld) Garifuna Music: Michael Stone
[CAMPOS FONSECA, Susan: "Historia compensatoria y Filosofía: Un caso centroamericano", en BABAB, Nº33, verano, España, 2008, ISSN · 1575–9385. Disponible en: BABAB.COM - Historia compensatoria y Filosofía: Un caso centroamericano]
 Rockrepublik.net [www.rockrepublik.net]

External links

El Circo del Rock
Rock Republik
Musica.com.gt
El Ritmo de la Paz

Guatemalan music
Guatemalan culture

Music of Guatemala


Krímtatarar (krímtataríska: къырымтатарлар) eða Krímverjar (krímtataríska: къырымлылар) eru tyrkískur þjóðflokkur sem upprunninn er á Krímskaga í Úkraínu. Úkraínsk stjórnvöld viðurkenna Krímtatara sem frumbyggjaþjóð Krímskaga.

Krímtatarar tala krímtatarísku að móðurmáli og aðhyllast flestir súnní-íslamstrú. Þjóðin er jafnan flokkuð með öðrum Tataraþjóðum en Krímtatarar eru þó aðeins fjarskyldir þeim og deilt hefur verið um hvort yfirhöfuð sé rétt að kalla þá Tatara.

Söguágrip
Krímtatarar eru afkomendur tyrkískumælandi þjóðernishópa sem tóku þátt í landvinningum Djengis Khans á 13. öld. Eftir upplausn Mongólaveldisins og Gullnu hordunnar áttu Krímtatarar ríki sitt í Krímkanatinu á Krímskaga. Þar nutu þeir verndar Tyrkjasoldáns og herjuðu gjarnan á nágrannaríkin. Rússar sigruðu Tyrkjaveldi í stríði árið 1774 sem leiddi til þess að Tyrkir glötuðu áhrifum sínum á Krímskaga og Krímkanatið varð að leppríki Rússa. Katrín mikla limaði Krímkanatið síðan beint inn í Rússaveldi árið 1783.

Nauðungarflutningar Krímtatara 1944
Eftir seinni heimsstyrjöldina lét Jósef Stalín gera Krímtatara brottræka frá Krímskaga og koma þeim fyrir sem landnemum í Úsbekistan. Nauðungarflutningarnir á Krímtöturum voru réttlættir með vísan til grunsemda Stalíns um að þeir hefðu upp til hópa verið samstarfsmenn hernámsliðs Þjóðverja á stríðsárunum. Starfsmönnum leynilögreglunnar NKVD var falið að reka Krímtatara burt frá Krímskaga. Leynilögreglan hóf að reka um 200.000 Krímtatara frá Krím þann 18. maí 1944. Krímtatararnir voru læstir minnst fimmtíu saman inn í gluggalausum gripa- og flutningavögnum og þeir fluttir í margra daga lestarferðum þvert yfir Sovétríkin. Á leiðinni höfðu þeir lítið af vatni eða mat, enga hreinlætisaðstöðu og lestirnar námu sjaldan staðar á leiðinni. Talið er að allt að 8.000 Krímtatarar hafi látið lífið í flutningunum.

Eftir að til Úsbekistan var komið var Krímtöturum komið fyrir á samyrkjubúum og þeir látnir vinna erfiðisvinnu þar sem þeir höfðu lítil sem engin réttindi. Talið er að um 30-40 prósent Krímtataranna hafi látist á fyrstu árunum eftir flutningana úr vannæringu, fátækt og sjúkdómum sem breiddust út í fangabúðum þeirra, meðal annars malaríu og taugaveiki.

Sovésk stjórnvöld báðu Krímtatara afsökunar fyrir nauðungarflutningana árið 1967 en gáfu þeim ekki leyfi til að snúa heim til Krímskaga. Fyrstu Krímtatararnir fengu loksins heimild til að snúa aftur á Krímskaga árið 1988, á stjórnartíð Míkhaíls Gorbatsjov.

Endukoma á Krímskaga og nútímasaga
Krímtatarar sneru aftur til Krímskaga í miklum mæli á tíunda áratugnum, sér í lagi eftir upplausn Sovétríkjanna og sjálfstæði Úkraínu árið 1991. Í mörgum tilvikum kom til átaka milli Krímtatara og Rússa sem höfðu sest að á heimilum þeirra og foreldra þeirra eftir nauðungarflutningana 1944.

Samkvæmt manntali frá árinu 2001 voru Krímtatarar þá orðnir um 12% af íbúum Krímskaga, Rússar voru 58% en Úkraínumenn 24%.

Í kjölfar úkraínsku byltingarinnar árið 2014 hertók Rússland Krímskaga og limaði hann síðan inn í rússneska sambandsríkið í kjölfar atkvæðagreiðslu sem haldin var meðal íbúa skagans. Flestir Krímtatarar voru mótfallnir innlimun skagans í Rússland og sniðgengu atkvæðagreiðsluna. Tveimur helstu stjórnmálaleiðtogum Krímtatara, Mústafa Dzjemílev og Refat Tsjúbarov, var meinað að koma aftur til Krímskaga eftir að Rússar innlimuðu hann.

Rússnesk stjórnvöld á Krímskaga hafa verið sökuð um ofsóknir, mannrán og pyntingar gagnvart Krímtöturum á skaganum eftir innlimunina. Svokallaðar "sjálfsvarnarsveitir" hafa í sumum tilfellum tekið sér lögregluvald og ráðist á moskur, fyrirtæki og heimili í leit að meintum öfgamönnum. Jafnframt hafa margir krímtatarískir stjórnmálamenn verið sektaðir fyrir að eiga fundi með Dzjemílev og Tsjúbarov í Kænugarði. Árið 2016 greindi Evrópuráðið frá því í skýrslu um stöðu mannréttindamála á skaganum að auk mannrána og dauðsfalla hefði tugum Krímtatara verið brottvísað frá skaganum á meginland Úkraínu.

Tengt efni
 Krímkanatið
 Krímtataríska
 Tatarar

Tilvísanir

Evrópskir þjóðflokkar

Krímskagi

Krímtatarar


Osvaldo Mulenessa (3. veljače 1986.) je angolski rukometaš. Nastupa za angolski C.D. Primeiro de Agosto i angolsku reprezentaciju.

Natjecao se na Svjetskom prvenstvu u Francuskoj 2017., gdje je reprezentacija Angole završila na 24. mjestu.

S reprezentacijom je osvojio brončanu medalju na afričkom prvenatvu u  Egiptu 2016.

Izvori

Angolski rukometaši

Osvaldo Mulenessa


L'Ensemble Wien-Berlin est un ensemble de musique de chambre fondé en 1983.

Historique
L'Ensemble Wien-Berlin est un ensemble instrumental fondé en 1983.

Constitué autour d'une formation de quintette à vent, il réunit les principaux solistes des orchestres de Vienne (Orchestre symphonique et Orchestre philharmonique) et de l'Orchestre philharmonique de Berlin.

Membres
Parmi les membres de l'ensemble, ont figuré ou figurent :

 flûte : , Karl-Heinz Schütz ;
 hautbois : Hans-Jörg Schellenberger,  ;
 clarinette : Karl Leister, Norbert Täubl,  ;
 cor : Günter Högner, Stefan Dohr ;
 basson : Milan Turković, Richard Galler.

Créations
L'Ensemble Wien-Berlin est le créateur de plusieurs œuvres, de  (Begegnung, quintette à vent , 1989), Iván Eröd (Quintette à vent, , 1992) et Wolfgang Rihm (Quintette à vent, 2003) notamment.

Références

Bibliographie

 .

Liens externes

Quintette à vent (ensemble classique)
Ensemble de musique contemporaine
Formation de musique classique fondée dans les années 1980

Ensemble Wien-Berlin


Bienvenido "Ben" Manga Ubenga (Bata, Litoral, 11 de febrero de 1974) es un exfutbolista ecuatoguineano que desarrolló toda su carrera en Alemania, jugando como mediocampista. Actualmente, trabaja en el Eintracht Frankfurt como cazatalentos.

Carrera
Manga logró tres apariciones de Bundesliga sin marcar para el Fortuna Düsseldorf en la temporada 1995/96.

Vida personal
Vive en la ciudad alemana de Aquisgrán y también posee la nacionalidad alemana. Manga también trabajó como mecánico de automóviles. Tiene un primo, Juan Oburu, que juega para el TV Jahn Hiesfeld. Otro primo suyo, Kennedy "Keny" Ofong, es un jugador de futsal actualmente en el Umacon Zaragoza de España.

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Perfil de jugador 1999/2000 en el sitio web oficial del Alemannia Aquisgrán (en alemán)
 Perfil de entrenador sub-17 2009/10 en el sitio web oficial del Alemannia Aquisgrán (en alemán)

Nacidos en Bata (Guinea Ecuatorial)
Futbolistas de Guinea Ecuatorial
Futbolistas de la selección de fútbol de Guinea Ecuatorial
Futbolistas del Fortuna Düsseldorf en los años 1990
Futbolistas del Alemannia Aquisgrán en los años 1990
Futbolistas del Alemannia Aquisgrán en los años 2000
Futbolistas del Karlsruher SC en los años 2000
Futbolistas nacionalizados en Alemania

Bienvenido Manga


J. Zacharias Nielsen (født 11. januar 1868 i Sandavágur, død 4. december 1928) var en færøsk embedsmand og politiker (SF). Han var cand.jur. fra 1889, og sysselmand på Vágar fra 1893. Nielsen var valgt til Lagtinget fra Vágar 1899–1914 og tilsluttet Sjálvstýrisflokkurin fra 1906.

Han var søn af sysselmand Zacharias Nielsen og far til Sofie Nielsen, der blev gift med ingeniør Peter Gorm-Petersen.

Referencer
 Løgtingið 150 – Hátíðarrit, bind 2 (2002), s. 326. (PDF )

Jurister fra Danmark
Sysselmænd fra Færøerne
Politikere fra Sjálvstýrisflokkurin
Lagtingsmedlemmer fra Færøerne
Personer fra Vågø

Zacharias Nielsen


Mokra Sura (, ) er en biflod til Dnepr fra højre i Dnipropetrovsk oblast i Ukraine. Mokra Sura udmunder i Dnepr 14 km syd for Dnipro og er 118 km lang.

Bifloder til Dnepr
Floder i Dnipropetrovsk oblast

Mokra Sura


Der Col Nudo ist ein  hoher Berg in den Südlichen Karnischen Alpen, die im dortigen Gebiet auch Friauler Dolomiten genannt werden. Der Col Nudo liegt auf der Grenze der Kommunen Alpago (Provinz Belluno, Venetien) und  Claut (Friaul-Julisch Venetien). Über den Gipfel führt daher auch die Grenze der Regionen Venetien und Friaul-Julisch Venetien.

Der Gipfel wird zumeist von Süden aus erstiegen. Ausgangspunkt solcher Bergwanderungen ist die Fraktion San Martino der Kommune Chies d'Alpago in einer Höhe von 866 Metern. Der Normalweg führt über die in einer Höhe von 1049 Metern gelegene Casera Stabali (Hütte) zum Gebirgspass Passo di Valbona (2130 Meter), wobei es sich um einen guten und markierten Pfad handelt. Von der Passhöhe führt eine Spur bis auf den Gipfel des Col Nudo. Alternative Aufstiegsmöglichkeiten bestehen von Erto, nördlich des Col Nudo über dem Tal des Vajont gelegen. Durch die enge Vajont-Schlucht und im Folgenden durch das Tal des Vajont-Zuflusses Frugna führt ein Weg über den Frugnasattel zur Schutzhütte Casera Gravuzza in 984 Metern Höhe. Alternativ kann die Schutzhütte auch von Cellino im Tal des Torrente Cellina aus erreicht werden. Von der Schutzhütte geht es steil bergauf zur Passhöhe Passo di Valbona.

Die Durchquerung des Col Nudo-Massivs zählt zu den anspruchsvollsten Etappen bei der Begehung des Dolomiten-Höhenweges Nummer 6. Die Höhenweg-Route führt auf dem von Erto aus führenden Weg bis zur Passhöhe Passo di Valbona. Der Höhenweg meidet den Gipfel, vielmehr führt die Route nach Süden zum Talort San Martino. Der Abschnitt Erto–San Martino wird zu den landschaftlich lohnendsten des gesamten Dolomiten-Höhenweges Nummer 6 gezählt.

Literatur
 Franz Hauleitner: Dolomiten-Höhenwege 4–7. (Rother Wanderführer), Bergverlag Rother, München 2002, ISBN 3-7633-3369-X.
 Eugen Hüsler: Gipfelatlas Alpen. Bruckmann Verlag, München 2004, ISBN 3-7654-3928-2.

Einzelnachweise

Berg in Europa
Berg in Venetien
Berg in Friaul-Julisch Venetien
Südliche Karnische Alpen
Alpago
Claut

Col Nudo


{ "type": "ExternalData", "service": "geoline", "ids": "Q1571315", "properties": { "stroke": "#3b78cb", "stroke-width": 1 } }
Der Hall Lake ist ein See  des kanadischen Territoriums Nunavut.

Lage
Der Hall Lake befindet sich in der Qikiqtaaluk-Region im Osten der Melville-Halbinsel.
Der See liegt auf  Höhe. Der Hall Lake wird im Süden über den 5 km langen Ikerasak River zur Roche Bay, einer Seitenbucht des Foxe Basin, entwässert.

Im äußersten Norden am Sarvaq Inlet trennen den See vom Foxe Basin lediglich 2 km.
Im äußersten Süden nähert sich der See bis auf 3 km der Ostküste der Melville-Halbinsel.
Die Gesamtfläche des Sees beträgt 491 km², davon sind 474 km² Wasserfläche.
Es gibt zwei größere Inseln im See: Walrus Island und Kite Island.

Die Inuit-Siedlung Sanirajak liegt 30 km östlich des Sees an der Ostküste der Melville Peninsula.

Einzelnachweise

Weblinks
 Hall Lake bei Natural Resources Canada

See in Nunavut
See in Nordamerika
SHall Lake

Hall Lake


Randers FC 1898 yılında Danimarka'da kurulmuş futbol takımı.

Randers Freja olarak kuruldu. Girdiği ekonomik kriz sonrası ikinci lige düştü. 1 Ocak 2003 tarihinde de 5 kulüp, birleşerek Randers FC ismini aldı.

2006-2007 sezonunda UEFA Kupası 1. Turu'nda mücadele ettiği Fenerbahçe karşısında deplasmanda aldığı 2-1'lik ve de kendi sahasında aldığı 3-0'lık mağlubiyetlerle (toplamda 5-1), UEFA Kupası'ndan elendi. Randers, Avrupa kupalarında çıktığı 16 maçta 6 galibiyet, 3 beraberlik ve 7 mağlubiyet aldı. Ayrıca Avrupa kupalarında attığı 22 gole karşılık kalesinde 20 gol gördü.

Takım Kadrosu
15 Mayıs 2016 itibarıyla.

Dış bağlantılar

 Kulübün Resmî Ağ Sayfası

Danimarka'daki futbol kulüpleri

Randers FC


The Beaverhead River is an approximately  tributary of the Jefferson River in southwest Montana (east of the Continental Divide). It drains an area of roughly . The river's original headwaters, formed by the confluence of the Red Rock River and Horse Prairie Creek, are now flooded under Clark Canyon Reservoir, which also floods the first  of the river. The Beaverhead then flows through a broad valley northward to join the Big Hole River and form the Jefferson River. With the Red Rock River included in its length, the river stretches another , for a total length of , one of the more significant drainages of south-western Montana.

The name of the Beaverhead originates from Beaverhead Rock on the middle river. This rock formation was recognized by Sacajawea when the Lewis and Clark Expedition passed the area in 1805. There were also many beavers in the area at the time, but the name does not originate from the animal. In 1805, Captain Meriwether Lewis traveled up the Jefferson and Beaverhead first, but when the rest of the expedition came, a sign Lewis had left at the confluence of the Beaverhead and Big Hole telling them to follow the Beaverhead had been cut down by a beaver, and the expedition traveled up the Big Hole instead. As a result, the swifter current of the Big Hole swamped two of their canoes before they could travel back down to the confluence.

Together with the Red Rock River, the Beaverhead forms the uppermost headwaters of the Missouri River, the longest tributary of the Mississippi River.

The river is a Class I water from the Clark Canyon Dam to its confluence with the Jefferson River for the purposes of public access for recreational purposes.

See also

 Montana Stream Access Law
 List of rivers of Montana

References

Rivers of Montana
Rivers of Beaverhead County, Montana
Bodies of water of Madison County, Montana

Beaverhead River


Der Kongreß tanzt ist ein österreichischer Historienfilm von Franz Antel aus dem Jahr 1955. Es handelt sich um eine Neuverfilmung des gleichnamigen Films aus dem Jahr 1931.

Handlung
In Wien versammeln sich die höchstrangigen Staatsmänner zum Wiener Kongress. Fürst Metternich lässt regelmäßig rauschende Bälle und andere Veranstaltungen organisieren, die die Staatsmänner vom politischen Geschäft fernhalten sollen. Er plant, die Aufteilung Europas nach seinen Vorstellungen durchzusetzen. Eine Gefahr für dieses Vorhaben ist der für den nächsten Tag erwartete russische Zar Alexander I., der jedoch als Frauenheld gilt. Metternich hat nicht nur für einen rauschenden Empfang des Zaren gesorgt, sondern über die Gräfin Ballansky auch für weibliche Ablenkung: Die Tänzerin Lydia soll dem Zaren den Kopf verdrehen.

Bei der Ankunft des Zaren will die kleine Handschuhnäherin Christl Weinzinger dem Zaren mit einem Blumenstrauß eine Freude machen. Als die Kutsche zu schnell an ihr vorbeifährt, wirft sie dem Zaren den Strauß hinterher. Dessen persönlicher Leibwächter Bibikoff glaubt, der Strauß sei eine Bombe, und lässt Christl verhaften. Zar Alexander I. zeigt sich eher amüsiert und besucht Christl in der Zelle. Die glaubt, sie habe es mit dem tatsächlichen Bombenwerfer zu tun, und flüchtet mit ihm aus der unverschlossenen Zelle. Auf dem Balkon des Zarenpalastes nimmt unterdessen Alexanders Doppelgänger, der Trinker und Uhrenfreund Uralsky, die Ovationen des Volkes anstelle des Zaren entgegen. Christl bringt Alexander in ihre Kammer und will ihn dort für die nächsten Tage vor der Polizei verstecken. Alexander lässt sich ihre Behandlung zunächst gefallen. Als er erkennt, dass sie es ernst meint, schickt er einen Boten in den Palast mit der Bitte, ihn bei Christl verhaften zu lassen. Bibikoff nimmt Alexander persönlich "in Haft" und sorgt damit für viel Getuschel in der Straße.

Christl befürchtet, dass ihr Gast nun nach Sibirien verbannt wird. Über ihre Freundin Babette, deren Geliebter bei Hof als Koch arbeitet, lässt sie für den Unbekannten bitten. Der Zar schickt nun mit einer Kutsche nach Christl, die in dem vermeintlichen Bombenleger nun den Zaren selbst erkennen muss. Sie glaubt, er verspotte sie nur, und flüchtet. Erst als Alexander sie in ihrem Geschäft aufsucht und ihr gesteht, dass er sie liebe, da sie ihm das Gefühl gegeben habe, um seiner selbst willen geliebt zu werden, finden beide wieder zusammen.

Als Bibikoff Alexander eines Tages bittet, eine Verabredung mit Christl für die wichtigste Beschlusssitzung des Kongresses abzusagen, erinnert sich Alexander an seine Pflicht als Staatsmann. Er sagt Christl ab, die jedoch von dem Vertrauten Metternichs Pepi Gallinger erfährt, dass der Zar bei Lydia weilen wird. Tatsächlich ist Uralsky bei Lydia, doch Christl glaubt, dass der Zar sie betrogen hat, und flieht aufs Land. Sie kehrt nach Schönbrunn zurück, um mit anderen Frauen vor dem Zaren zu tanzen, doch ist es erneut Uralsky, der dem Tanz beiwohnt und Christl nicht erkennt. Erst jetzt greift Alexander ein, und Christl sieht, dass es stets der Doppelgänger und nicht Alexander war, der ihr Unrecht getan hat. Christl und Alexander gehen gemeinsam aus, während Metternich triumphiert, ist er in seinen beschlussfassenden Sitzungen doch inzwischen allein anwesend. Gerade, als er die entscheidenden Beschlüsse fassen will, wird ihm verkündet, dass Napoleon gelandet ist. Die Staatsmänner reisen nun überstürzt ab. Auch Christl erfährt von der Landung Napoleons und verbringt mit Alexander einen letzten Abend gemeinsam. Als er von Bibikoff die Neuigkeit erfährt, verabschiedet er sich von Christl. Auch wenn er ihr verspricht, wiederzukommen, weiß Christl, dass sie ihn zum letzten Mal gesehen hat, und blickt ihm weinend nach.

Produktion
Der Kongreß tanzt ist eine Neuverfilmung des gleichnamigen Films aus dem Jahr 1931. Wie im Original wird auch in der Neuverfilmung der Titel Das gibt's nur einmal gesungen.
Gedreht wurde der Film in den Filmstudios Wien-Sievering, Wien-Schönbrunn und Wien-Rosenhügel. Die Außenaufnahmen entstanden in Wien und Umgebung sowie in der Wachau.

Zwei Jahre nach seiner Einführung kam hier, erstmals in Österreich, das aufwendige Breitwandformat Cinemascope zum Einsatz. Die Kamera und ein dazugehöriges Objektiv befinden sich heute im Rollipopp-Museum in Eggenburg.
Der Film erlebte am 19. Dezember 1955 in der Metro im Schwan in Frankfurt am Main seine Premiere und wurde am 13. Januar 1956 in Wien erstmals in Österreich aufgeführt.

Kritik
Der Spiegel nannte Der Kongreß tanzt "erheblich schleppfüßiger als einst bei der Ufa. Die Revuespritzigkeit und Walzerseligkeit ist zu behäbig ausgemalten Bilderbogen zerdehnt worden […] Hannerl Matz nimmt sich herzig, doch deftig aus gegen die zerbrechliche Blondheit der Lilian Harvey".

"Mit beträchtlichem Ausstattungsaufwand versucht der Film, den Charme seines Vorgängers zu kopieren, erreicht in Spiel und Regie jedoch nur Mittelmaß", schrieb der film-dienst.

Für Cinema war der Film eine "müde Neuauflage des famosen Films von 1931. Fazit: Ein Jungmädchentraum von einst".

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1955
Österreichischer Film
Franz Antel
Wiener Kongress

Der Kongreß tanzt (1955)


Dalmatinska nogometna liga – Sjeverna skupina je bila jedna od tri skupine Dalmatinske nogometne lige u sezoni 1986./87., četvrtoga ranga nogometnog prvenstva Jugoslavije.
Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bila "Bukovica" iz Kistanja.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutarnje poveznice
 Dalmatinska liga – Južna skupina 1986./87.
 Dalmatinska liga – Srednja skupina 1986./87.
 Hrvatska liga – Jug 1986./87.
 Općinska nogometna liga Zadar 1986./87.

Vanjske poveznice

Izvori
 arhiv.slobodnadalmacija.hr, "Slobodna Dalmacija", br. 13117, god. XLIV, izdanje od 2. lipnja 1987., str. 20 (26. kolo i konačni poredak), preuzeto 13. srpnja 2018.

1986-87 sjever
1986-87 Dalmacija
Dalmacija-Sjever

Dalmatinska nogometna liga – Sjeverna skupina 1986./87.


دبابة سنتوريون  هي دبابة بريطانية، وهي دبابة القتال الرئيسية للمملكة المتحدة. تم تطويرها في نهاية الحرب العالمية الثانية إلا أن إنتاجها بدء في وقت متأخر، مما حال دون مشاركتها في هذه الحرب.

دخلت السنتوريون مرحلة الإنتاج عام 1945 لتدخل بعدها الخدمة لدى الجيش البريطاني إضافة إلى الدول الأخرى التي صدرت لها دبابات السينتوريون.

يبلغ وزن دبابة السينتوريون حوالي 52 طن متري بدرع تبلغ سماكته قرابة الـ 150 ملم وقد جهزت بمحرك يولد طاقة إجمالية تقدر بـ 650 حصان وتبلغ السرعة القصوى المحققة قرابة 34 كم، السلاح الأساسي هو مدفع رئيسي من عيار 105 ملم ورشاش آلي للآمر، ويتألف طاقم الدبابة من 4 أفراد آمر وسائق وسادن ومدفعي.

«شوط» هو اسم الدبابة في جيش الدفاع الإسرائيلي.

سمات عامة
أصل السنتوريون في مفرزة وزارة الحرب البريطانية من عام 1943، عندما احتاجت إلى دبابة طرادة تخلف الكرومويل. واستمر العمل على تطوير الدبابة حتى 1945. وتم تصنيع 6 نماذج أولية، أرسلت في مايو من نفس العام لجولة تعارف مع جميع وحدات المدرعات البريطانية، التي كانت متمركزة في ألمانيا وفي البلدان المنخفضة في ذلك الوقت. وكانت ردود الفعل على هذه الدبابة إجابية كما كان متوقعاً، نتيجة أنه أصبح للبريطانيين لأول مرة منذ بداية الثلاثينيات، دبابة جديرة باسمها. والسينتوريون تزن أكثر من 40 طن بسبب الدرع السميك جداً (118-17 ملم)، وكان التسليح الرئيسي هو مدفع 17 رطل (76.2 ملم)، الذي أثبت نفسه كقادر على اختراق الدبابة الألمانية أثناء الحرب (خاصة تايجر 2), من مسافة تزيد عن 1000 متر. وكانت نقطة الضعف الأساسية تتمثل في سرعتها المنخفضة، الناتجة عن الجمع ما بين الوزن الثقيل نسبياً والمحرك الضعيف. أضف إلى ذلك مدى العمل كان قصير جداً.

في عام 1949 دخلت الدبابة إلى الخدمة. وتم تصنيع حوالي 4000 دبابة سينتوريون من 13 موديل رئيسي. والتطويرات على مدار السنين تضمنت تغيير المدفع إلى مدفع 20 رطل (83.4 ملم)، ثم إلى مدفع 105 ملم L7 . وتم إضافة منظومات رؤية ليلية وكشافات أشعة تحت الحمراء. كما أضيفت منظومات حماية من أسلحة الدمار الشامل ومنظومة مراقبة إطلاق نار متطورة. وكان آخر موديل تم تصنيعه من سينتوريون هو طراز 13. وخدمت في العديد من الجيوش في العالم، بما في ذلك جيش الأردن، وجيش سنغافورا، وجيش جنوب أفريقيا وجيش الدفاع الإسرائيلي (أنظر التفاصيل لاحقا). معظم الدول التي تستخدم السينتوريون حالياً تستخدم دبابات تم إضافة محرك ديزل لها، وتم تطوير منظومة مراقبة إطلاق النار. ووجود هذه الدبابة حتى يومنا هذا، رغم مرور أكثر من 60 عاماً على بدء تطويرها، يدل على الكفاءة الممتازة لتصميمها الأساسي.

شوط / شوط قال / شوط باراك-أور

شوط هو الاسم الذي أطلق على سينتوريون عندما دخلت الخدمة في سلاح المدرعات بجيش الدفاع الإسرائيلي في عام 1959.

اشترى جيش الدفاع الإسرائيلي دبابات سينتوريون 3 و 5. ولعبت الدبابة دوراً في حرب 67 (حوالي 400 دبابة)، وتم خلالها أيضا سلب عشرات الدبابات السينتوريون الأردنية، وشاركت في حرب أكتوبر (أكثر من 1000 دبابة). وبين كلا الحربين (1970) مرت الدبابات بتطويراً شاملاً تضمن وضع محرك ديزل من إنتاج «كونتيننتال» بدلاً من محرك البنزين الأصلي (وذلك نتيجة لأن البنزين في المحركات الأصلية جعل الدبابة ذات قابلية أكبر نسبياً على الاشتعال)، وتم تغيير اسم الدبابة المعدلة من «شوط» إلى «شوط قال».

الاسم شوط أصبح يدل على الدبابة شوط ذات محرك البنزين. وكان هناك محرك آخر لهذه الدبابة، كان مركباً من ماكينة موريس. وهذا المحرك استخدم دينمو كهربائي لشحن البطارية عندما لا يعمل المحرك الرئيسي. والاسم شوط قال أطلق على الدبابات ذات محرك الديزل «الكونتيننتال». وهذا الاسم مكون من الحرفين الأول والأخير من اسم المُصنع.

ولاحقاً تم تطوير جزء من الدبابات وفق مواصفات «باراك-أور» (شوط 4). وهي شوط قال أضيفت إليها درع تفاعلي من نوع بليزر، وأكمام حرارية، وقاذفات قنابل دخان.

واستمرت دبابات شوط قال وباراك أور في الخدمة النظامية بجيش الدفاع الإسرائيلي في اللواء 188 إلى أن تم استبدالها في عام 1992 بالدبابة ميركافا 3 المتطورة. وانتقلت الدبابات إلى الخدمة في أولويه الاحتياط حتى عام 2002 وهو العام الذي خرجت فيه آخر الدبابات شوط من الخدمة في جيش الدفاع الإسرائيلي.

حاملات جنود مدرعة إسرائيلية مؤسسة على الدبابة شوط

أرضية الدبابة شوط السميكة والثابتة أدت إلى تحويل عدد من الدبابات إلى حاملة جنود مدرعة، من خلال إزالة البرج وإضافة درع ثقيل.
طرازات حاملات الجنود المصنعة على قاعدة الدبابة شوط:
 بومه (اختصار لـ مقتحم موانع هندسية)- حاملة جنود مدرعة خاصة بالهندسة القتالية مسلحة بعدة رشاشات ماج أحدها هو ماج رفائيل الذي يسمح بإطلاق النار، والضبط والتشغيل من داخل المدرعة، ومسلحة بقاذفات دخان. وتحتوي أيضا على وسائل هندسية. فأحياناً تكون مزودة بشوكة أو نظام كسح ألغام (محراث، مفاعل خارجي وغيرها) وتتضمن في الغالب منظومات حماية ضد أسلحة الدمار الشامل. وهي موجودة في الخدمة في سلاح الهندسة القتالية.
 نجمشوط/نجمحون/نكفدون- ثلاثة أجيال من حاملات الجنود المدرعة التي يستخدمها سلاحي المشاة والهندسة القتالية، واستخدمت في الأساس في حرب لبنان عقب زيادة العبوات الناسفة.

واليوم يستخدم جيش الدفاع الإسرائيلي في المناطق الفلسطينية وعلى الحدود الشمالية. وهي مسلحة برشاشات وقاذفات دخان. هذا وقد اكتسبت النجمحون شهر واسعة كحاملة جنود مدرعة خلال فترة الانتفاضة الثانية، بفضل درع البطن وبرج المراقبة العلوي السلبي. وفي النكفدون تم إضافة سقف مضاد للنيران المسطحة أو عاموديه المسار (قذائف الهاون والقناصة).
 نجمفوف –عربة مراقبة مدرعة تخدم في سلاح الاستطلاع القتالي.
 نكفومه-نكفدون مزود بباب تفريغ أمامي مخصص لوحدات سلاح الهندسة القتالية.

انظر أيضًا
 دبابة كونكيرور

مراجع

دبابات
دبابات قتال رئيسية في الحرب الباردة
دبابات قتالية رئيسية في المملكة المتحدة
مركبات عسكرية اخترعت في 1945–1949
مركبات عسكرية 1945–1949

سينتوريون (دبابة)


نظرية مسار الهدف، والمعروفة أيضاً بنظرية مسار الهدف لفعالية القائد أو نموذج مسار الهدف، هي نظرية قيادة في حقل الدراسات التنظيمية التي وضعها روبرت هاوس، (وهو خريج جامعة ولاية أوهايو)، في عام 1971 ونقحت في 1996. وتنص النظرية أن سلوك القائد مشروط بمدى رضا ودافعية وأداء مرؤوسيه. النسخة المنقحة أيضاً تناقش أن القائد ينخرط في سلوكيات تكمل قدرات المرؤوس وتعوض عن النقص لديهم. ونموذج مسار الهدف يمكن تصنيفه على حد سواء كنظرية القيادة الظرفية أو نظرية القيادة التعاملية.

الأصول
النظرية مستوحاة من أعمال مارتن ج. ايفانز  (1970)،  التي تناقش أن السلوك القيادي والتصورات التابعة عن مدى اثر اتباع سلوك معين (مسار) سيؤدي إل تحقيق نتيجة معينة (هدف). وتأثرت نظرية مسار الهدف أيضا بنظرية التوقعات للدافعية التي وضعها فيكتور فروم في عام 1964.

النظرية الأصلية
وفقاً للنظرية الأصلية، ينظر إلى مهمة المدير على أنها عملية توجيه العمال نحو اختيار أفضل المسارات للوصول إلى أهدافهم، بالإضافة إلى الأهداف التنظيمية. والنظرية تناقش ان القادة سيضطرون إلى الانخراط في أنواع مختلفة من السلوك القيادي اعتمادا على طبيعة ومطالب حالة معينة. ومهمة القائد مساعدة أتباعه في تحقيق الأهداف، وتقديم التوجيه والدعم اللازم لضمان توافق اهدافهم مع اهداف المنظمة.

ويكون سلوك القائد مقبول لمرؤوسيه عندما يُنظر إليه كمصدر للرضا، ومحفز لهم عندما يكون الرضا عن الحاجة متوقف على الأداء. والقائد ييسّر ويدرب ويكافئ الأداء الفعال. ونظرية مسار الهدف الأصلية تتعرّف على سلوكيات القائد الموجّهة نحو الإنجاز ا ، التوجيهية ، والمشاركة ، والداعمة :
 ومسار الهدف التوجيهي الموضح لسلوك القائد يشير إلى الحالات التي يسمح فيها القائد لأتباعه بمعرفة ما هو متوقع منهم ويشرح لهم كيفية أداء مهامهم. والنظرية تناقش أن هذا السلوك له تأثير إيجابي كبير عندما تكون أدوار المرؤوسين ومطالب مهامهم غامضة ومرضية للنفس الداخلية.
 سلوك القائد الموجه نحو الإنجاز يشير إلى الحالات التي يضع فيها القائد أهداف صعبة ذات تحدي لأتباعه، ويتوقع منهم أداءها بأعلى مستوى، ويظهر الثقة في قدرتهم على تلبية هذه التوقعات. المهن التي كان فيها دافع الإنجاز هو الأكثر هيمنة هي الوظائف التقنية ومندوبو المبيعات، والعلماء والمهندسين ورجال الأعمال.
 سلوك القائد المشارك يتضمن تشاور القادة مع أتباعهم وطلب مقترحاتهم قبل اتخاذ قرار. وهذا السلوك يكون الغالب عندما يكون المرؤوسون مرتبطين بأعمالهم بشكل شخصي للغاية.
 سلوك القائد الداعم يهدف إلى تلبية احتياجات المرؤوسين وأفضلياتهم وشعورهم بالرضا عنها. والقائد يهتم بالحالة النفسية الخاصة بأتباعه. وهناك حاجة لهذا السلوك بشكل خاص في الحالات التي تكون فيها العلاقات أوالمهام مرهقة نفسيا أو جسديا.

وتفترض نظرية مسار الهدف مرونة القائد وقدرته على تغيير أسلوبه بحسب ما تتطلبه الحالة. وتقترح النظرية متغيرين ظرفيين، مثل البيئة وسمات الأتباع، يتحكمان بالعلاقة بين سلوك القائد والنتيجة. والبيئة هي خارج سيطرة هيكل مهمة التابع ونظام السلطة وفريق العمل. العوامل البيئية تحدد نوع سلوك القائد المطلوب إذا كان المقصود هو تكبير نتائج التابع إلى أقصى حد. خصائص التابع هي مصدر السيطرة، والخبرة، والقدرة الإدراكية. الخصائص الشخصية للمرؤوسين تحدد كيف يتم تفسير البيئة والقائد. القائد الفعال يوضح المسار لمساعدة أتباعه عل تحقيق الأهداف وجعل الرحلة أسهل عن طريق التقليل من الحواجز والعثرات. http://www.webcitation.org/5gLBry5Zs  وتظهر البحوث أن أداء الموظف والرضا يتأثران بشكل إيجابي عندما يعوض القائد عن أوجه القصور إما في الموظف أو إعدادات العمل.

على النقيض من نموذج فيدلر الظرفي، ينص نموذج مسار الهدف أن أساليب القيادة الأربعة قابلة للتغيير، وأنه يمكن للقادة اعتماد أي من الأساليب الأربعة بحسب ما تقتضيه الحالة.

المراجع

انظر أيضاً
 القيادة

قيادة
نظرية تنظيمية

نظرية مسار الهدف


Times Three war eine kurzlebige maltesische Girlgroup, die speziell für die 1999er Vorauswahl des Eurovision Song Contests gegründet wurde. Die Mitglieder waren Philippa Farrugia Randon, Diane Stafrace und Francesca Tabone.

Nach dem Sieg bei der Vorauswahl durfte das Trio beim Eurovision Song Contest 1999 in Jerusalem mit dem Popsong Believe 'n Peace antreten. Geschrieben wurde der Titel von Chris & Moira, welche auch als Backgroundsänger mitmachten. Erreicht wurde Platz 15. Eine geplante weitere Single wurde nicht mehr veröffentlicht und die Gruppe löste sich auf.

Quellen

Weblinks

Maltesische Band
Girlgroup
Interpret eines maltesischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Teilnehmer am maltesischen Vorentscheid zum Eurovision Song Contest

Times Three