Le gouvernement Deakin II est le  gouvernement de l'Australie fédérale, le  et dernier formé par le Parti protectionniste et le  des trois gouvernements menés par Alfred Deakin. C'est un gouvernement minoritaire bénéficiant du soutien sans participation du Parti travailliste, et il est au pouvoir du  au . Sous ce gouvernement, les entreprises australiennes bénéficient de politiques protectionnistes mais doivent en contrepartie rémunérer convenablement leurs ouvriers. Le gouvernement pose aussi un fondement de la protection sociale avec la création de pensions de vieillesse.

Formation
Le gouvernement Reid, formé en août 1904, est le seul gouvernement fédéral australien formé par le Parti pour le libre-échange. Au nom notamment de la défense du protectionnisme, Alfred Deakin (chef du Parti protectionniste) et Chris Watson (chef du Parti travailliste) s'entendent pour adopter en  une motion de défiance qui fait le chuter, ce qui permet à Alfred Deakin de constituer un gouvernement.

Les élections législatives fédérales de décembre 1906 produisent, comme les précédentes, un parlement sans majorité. Le gouvernement Deakin demeure en place avec le soutien des travaillistes, bien que les travaillistes aient davantage de sièges que les protectionnistes dans les deux chambres du Parlement.

La composition initiale du gouvernement est la suivante :

Changements ultérieurs
Un remaniement ministériel a lieu en  lorsque le procureur général Isaac Isaacs quitte le gouvernement pour devenir juge à la Haute Cour. Littleton Groom est alors nommé procureur général, cédant le ministère de l'Intérieur à Thomas Ewing, qui cède la vice-présidence du Conseil exécutif à John Keating. Samuel Mauger entre au gouvernement comme ministre sans portefeuille.

Thomas Playford perd son siège de sénateur aux élections de 1906, et de ce fait doit renoncer au ministère de la Défense. En , Thomas Ewing est nommé à sa succession, et est remplacé par John Keating au ministère de l'Intérieur. Robert Best entre au gouvernement comme vice-président du Conseil exécutif.

Un nouveau remaniement est opéré en , produisant le gouvernement suivant :

En janvier 1908, James Hume Cook entre au gouvernement comme ministre sans portefeuille.

Législation
Ce second gouvernement Deakin met en place les fondamentaux d'un système d'administration fédérale, dont un bureau du recensement et des statistiques, un système national de quarantaine, et un système national de copyright.

Il introduit plusieurs lois protectionnistes en matière de commerce extérieur, exemptant toutefois de droits de douane les produits en provenance du Royaume-Uni et exigeant des entreprises australiennes qu'elles rémunèrent convenablement leurs employés. En 1908 est adoptée une loi créant des pensions pour les personnes invalides ou âgées pauvres.

Une loi de 1905 établit une administration coloniale australienne en Nouvelle-Guinée britannique, qui devient le territoire de Papouasie. Des lois sont également adoptées pour transférer le territoire du Nord (jusque là sous administration de l'Australie-Méridionale) aux autorités fédérales, et pour transférer aux autorités fédérales une partie du territoire de Nouvelle-Galles du Sud qui deviendra le Territoire de la capitale australienne, site de Canberra.

Le gouvernement accueille chaleureusement la visite de la « Grande flotte blanche » des États-Unis à Sydney et à Melbourne, la United States Navy étant considérée comme un potentiel allié à la politique de défense de l'Australie.

Fin
Le gouvernement Deakin est contraint de démissionner en  car le Parti travailliste ne lui accorde plus sa confiance. Andrew Fisher devient alors Premier ministre à la tête d'un gouvernement minoritaire travailliste.

Références

Deakin II
1905 en Australie
1906 en Australie
1907 en Australie
1908 en Australie

Gouvernement Deakin II


(født 22. oktober 1931 i Tokyo, Japan, død 5. januar 2012) var en japansk komponist, pianist, dirigent og forfatter. Hayashi studerede komposition på Tokyo University of the Arts. Han fuldendte ikke sit studie, men studerede herefter videre hos private lærere.

Han har skrevet 4 symfonier, orkesterværker, 30 operaer, kammermusik, 100 filmværker , klaverstykker, sange og koncertmusik. Hans mest kendte værk er nok hans Symfoni i G (nr. 1) (1953) for orkester.

Hayashi har forfattet tekstbøger om musik især om operamusik. Han vandt Suntory Music Award (1998), en højt estimeret pris i japansk musikliv.

Udvalgte værker

 Symfoni "Børnenes Symfoni" (1942) - for orkester
 Symfoni i G (nr. 1) (1953) - for orkester
 Symfoni nr. 2 "Sange" (1983) - for orkester
 Symfoni nr. 3 "Om aftenen, august solen" - for orkester (1990)
 Guitarkoncert (1993) - for guitar og orkester
 "Metamorfoser" (1996) - opera

Kilde
 Om Hikaru Hayashi på www.musicweb-international.com

Komponister fra Japan
Pianister
Dirigenter fra Japan
Forfattere fra Japan

Hikaru Hayashi


La Liga Nacional Juvenil de Fútbol Sala es la división más alta del fútbol sala español en categoría de juveniles. Se disputa desde la temporada 2003-2004 y en ella participan clubes de toda España, aunque repartidos en varios grupos, cada uno gestionado por las respectivas federaciones territoriales de fútbol o fútbol sala que están representadas en ellos, por lo que se trata de una competición de carácter estatal, pero de ámbito geográfico autonómico.

No todas las comunidades autónomas tienen grupo en Liga Nacional como es el caso de Galicia, Castilla y León, Aragón, Cataluña, Comunidad Valenciana, Madrid, Castilla-La Mancha, Región de Murcia, Andalucía y Canarias, que al participar en Liga Nacional están disputando la primera fase del Campeonato de España. Hasta hace pocos años, Cantabria, País Vasco, La Rioja y Navarra componían un solo grupo de Liga Nacional, al igual que Asturias tenía el suyo propio, pero en ambos casos ya se han perdido, mientras que Extremadura y Baleares tampoco tienen grupo, organizando todas ellas sus respectivas competiciones autonómicas al margen de la Liga Nacional.

Sistema de competición
Los equipos participantes están divididos en 11 grupos, correspondiendo cada uno de ellos a una Comunidad Autónoma, excepto en Canarias, que hay dos grupos como son el de las islas pertenecientes a la provincia de Santa Cruz de Tenerife y el de las islas que componen la provincia de Las Palmas. Hasta la temporada 2009-2010, la Comunidad Autónoma Andaluza tenía dos grupos (Oriental y Occidental), pero la imposibilidad de mantener un número de equipos suficiente provocó que, a partir de la campaña 2010-2011, sólo haya un grupo. En el grupo de Andalucía se encuentran también los representantes de las ciudades autónomas de Ceuta y Melilla.

Sistema
Los equipos de cada grupo se enfrentan entre sí de local y visitante, siguiendo un sistema de todos contra todos. El campeón de cada grupo se clasifica para la Copa de España Juvenil de Fútbol Sala, la cual se disputa tras finalizar las competiciones ligueras en todos los grupos, siendo en la Copa de España donde los clubes clasificados compiten por proclamarse campeón de España. En el caso de Canarias, los campeones de ambos grupos competirán entre sí en una final a ida y vuelta, cuyo vencedor será el que se clasifique para la Copa de España.

Las plazas de descenso en cada grupo varían en función del número de equipos que haya o de la normativa de cada federación autonómica en este sentido. Los equipos que desciendan lo hacen a ligas regionales en algunos casos y provinciales en otros, de manera que los equipos que ascienden a Liga Nacional vienen de este tipo de ligas. Además, los equipos juveniles filiales no pueden participar en Liga Nacional aunque sí pueden ascender a ella, en caso de que el primer equipo juvenil haya descendido, por lo que ocuparía su plaza.

Ligas de fútbol sala de España

División de Honor juvenil de fútbol sala


Alprazolam, kaygı-endişe giderici (anksiyolitik) olarak ve panik bozukluklarında kullanılan benzodiazepin türevidir. Myasthenia gravis, akut dar açılı glokomda kontrendikedir. Gebe ve emziren annelerde kullanılmamalıdır. Xanax® ismi Pfizer firmasının ticari markasıdır. Türkiye Cumhuriyeti'nde bağımlılık riski ve kötüye kullanımı engellemek için yeşil reçete ile satılması zorunludur.

Yaygın yan etkiler arasında uyku hali, depresyon, baş ağrısı, yorgun hissetme, ağız kuruluğu ve hafıza sorunları bulunur. Sedasyon ve yorgunluğun bir kısmı birkaç gün içinde düzelebilir. Yanlış kullanımla ilgili endişeler nedeniyle, bazı doktorlar alprazolamı panik bozukluğu için ilk tedavi olarak önermemektedir. Yoksunluk ya da ribaund semptomları kullanım aniden azalırsa oluşabilir; haftalar veya aylar içinde dozun yavaş yavaş azaltılması gerekebilir. Diğer nadir riskler arasında inhibisyon kaybı nedeniyle intihar görülebilir. Alprazolam, diğer benzodiazepinler gibi GABAA reseptörü üzerinde etki gösterir.

Alprazolam etken maddesini içeren ilaçlar değişik ülkelerde farklı ticari adlarla veya etken maddenin adı ile pazarlanmaktadır.

Kullanım Şekli
Her hasta için optimum Xanax® dozu saptanmalıdır. Aşağıdaki günlük dozaj tablosu birçok hastanın gereksinimine uyabilir. Yüksek dozaj gerektiğinde, günlük dozlarından önce akşam dozları arttırılmalıdır. Günlük doz anksiyetede başlangıç için günde 3 kez verilmek üzere 0.25-0.5 mg ve daha sonra birkaç doza bölünmüş halde 0.5–4 mg; depresyonda başlangıç için günde 3 kez verilmek üzere 0.5 mg ve daha sonra birkaç doza bölünmüş halde 1.5-4.5 mg; geriyatrik hastalarda günde 2-3 kez verilmek üzere 0.25 mg, daha sonra birkaç doza bölünmüş halde 0.5-0.75 mg; panikle birlikte görülen hastalıklarda başlangıç için yatarken 0.5-1.0 mg ve daha sonra doz, yanıta göre ayarlanmalıdır, doz artırımları 3-4 günde 1 mg dan daha hızlı yapılmamalıdır.

Endikasyonları
Anksiyolitik etkilidir. Anksiyete durumları: Bu tür hastalarda görülebilen belirtiler; anksiyete, gerginlik, ajitasyon, uykusuzluk, korku, çabuk sinirlenme ve/veya çeşitli bedensel yakınmalarla beliren otonom sinir sistemi hiperaktivitesi. Karma anksiyete-depresyon durumları: Bu tür hastalarda anksiyete ve depresyon belirtileri birlikte bulunur. Nörotik ya da reaktif depresyon durumları: Bu tür hastalar, öncelikle depresif bir ruhsal durum ya da ilgi kaybı ve zevk alma duygusu kaybı göstermektedir. Bunlarda, genellikle anksiyete, psikomotor ajitasyon ve uykusuzluk vardır. Diğer karakteristik belirtiler arasında uyku bozuklukları, vücut ağırlığında değişmeler, bedensel şikayetler, kognitif bozukluklar, enerji azalması, değersizlik ya da suçluluk duyguları veya ölüm ve intihar düşünceleri vardır. Primer depresyon belirtisi psikomotor yavaşlama olan hastalarda; bipolar depresyon teşhisi konmuş hastalarda ve psikotik belirtiler gösterenlerde alprazolam kullanılmamaldır. Başka hastalıklara eşlik eden anksiyete durumları, karma anksiyete-depresyon ya da nörotik depresyonlar: Bu tür hastalara örnek olarak, alkol abstinansının kronik aşaması, fonksiyonel ya da organik nitelikteki mide-barsak, kalp-damar ve deri hastalıkları gösterebilirler. Altı ayı aşan uzun süreli tedavilerde alprazolamın etkinliği, sistematik klinik denemeler yoluyla kanıtlanmamıştır. İlacın yararlılığı her hastada belli aralıklarla değerlendirilmelidir.

Kontrendikasyonları
Alprazolam, benzodiazepinlere aşırı duyarlılık gösterdikleri bilinen kişilerde kontrendikedir.

Uyarılar
Bağımlılık yapabilir. Alprazolamın primer teşhisin şizofreni olduğu hastalarda kullanılması öğütlenmemektedir. Alkolikler ve uyuşturucu alışkanlıkları gibi hastalar drog alışkanlığına ve bağımlılığına eğilim gösterdikleri için, bu tür hastaların benzodiazepinlerle tedavi altındayken, dikkatli bir denetim altında tutulması gerekir. SSS üzerine etki gösteren diğer ilaçlarda olduğu gibi, alprazolam kullanırken uyku hali veya baş dönmesi gelişmediği saptanıncaya kadar hastalara motorlu araç ya da tehlikeli makine kullanmamaları öğütlenmelidir. Diğer benzodiazepinlerde olduğu gibi, alprazolam tedavisini birdenbire durdurmaktan kaçınılmalıdır. Ani kesmenin sonuçlarını önlemek için dozaj tedricen azaltılmalıdır. İlacın ani bırakılması sonucu disfori, uykusuzluk, karın ve kas krampları, kusma, terleme, tremor ve bazen konvülziyonları kapsayabilen majör bir sendrom görülebilir. Bu belirti ve bulgulara, özellikle daha ciddi olanlarına genellikle uzun sürelerle aşırı dozlar alan hastalarda daha sık rastlanmaktadır. Yine de, terapötik düzeylerde benzodiazepinlerle tedavinin birdenbire kesilmesinden sonra da abstinans belirtilerinin geliştiği bildirilmiştir. Sonuç olarak, tedavinin birdenbire durdurulmasından kaçınılmalı ve dozaj tedricen azaltılmalıdır. Böbrek ya da karaciğer fonksiyonu bozukluğu olan hastaların tedavisinde geçerli önlemlere uyulmalıdır. 18 yaşından küçük çocuklarda alprazolamın etkinliği ve güvenliği kanıtlanmamıştır. Birçok incelemede, gebeliğin ilk 3 ayında minör trankilizanlara (klordiazepoksid, diazepam ve meprobamat) bağlı konjenital oluşum bozukluğu rizikosunda artışa değinilmiştir. Bu tür ilaçların kullanımında acil durumların söz konusu olması çok seyrek olduğundan. gebeliğin bu döneminde alprazolam kullanımından kaçınılmalıdır. Birçok ilaç anne sütüne geçebildiğinden, kural olarak, ilaç kullanan annelerin emzirmemeleri ögütlenmektedir.

Yan etkileri
Gelişebilecek yan etkiler genellikle tedavinin başlangıcında gözlenir ve çoğunlukla tedavinin devamı sırasında veya dozaj azaltıldığında kaybolur. Alprazolam tedavisi sırasında en yaygın olumsuz reaksiyonun uyku hali olduğu saptanmıştır. Daha az yaygın reaksiyonlar ise baş dönmesi, görme bulanıklığı, koordinasyon bozuklukları, çeşitli mide-bağırsak ve otonom sinir sistemi belirtileridir. Stimülasyon, ajitasyon, konsantrasyon güçlükleri, konfüzyon, halüsinasyonlar veya davranış üzerindeki başka olumsuz etkiler seyrek olgularda ve gelişigüzel bir biçimde görülmüştür.

İlaç etkileşimleri
Alprazolam'ın da dahil olduğu tüm benzodiazepin tipi ilaçlar narkotik analjeziklerle, barbitüratlarla ya da alkolle birlikte kullanıldıklarında birbirilerinin etkilerini karşılıklı potansiyelize ettiklerinden, MSS üzerindeki mevcut etkileri arttırabilir ve ciddi solunum depresyonu yaratma riski yüksektir.

Kaynakça

Anksiyolitikler
Azot heterosiklikleri
Heterosiklik bileşikler (3 halkalı)
Organoklorürler
Benzodiazepinler
Pfizer

Alprazolam


Edyta Anna Górniak M.M.C. () (n. 14 noiembrie 1972 în Ziębice) este o cântăreață poloneză.

Are o gamă vocală largă de 4 octave. Și-a început cariera în 1990, ca actriță de teatru muzical, jucând în piesa Metro, care a avut reprezentații și pe Brodway. În 1993 a înregistrat două cântece pentru coloana sonoră a filmului Pajęczarki de Piotra Rubika. A participat la Concursul Muzical Eurovision 1994 cu piesa To nie ja!, care s-a clasat pe locul al doilea, cel mai bun loc obținut de Polonia la Eurovision. A participat la preselecțiile din Polonia pentru Eurovision 2016, unde a interpretat piesa "Grateful" care s-a clasat pe locul al treilea.

Albumul de debut, Dotyk, a avut succes, vânzându-se în peste jumătate de milion de exemplare. În 1996 a semnat un contract cu casa de discuri EMI International pentru cinci albume. Cel de-al doilea album, care îi poartă numele, cu single-uri ca "When You Come Back To Me" și "One & One", s-a vândut în tot aproximativ 500.000 de exemplare. În 2002 semnează un contract cu casa de discuri Virgin, lansând albumele "Invisible" în 2003. "Sexuality" în 2006  și "EKG" în 2007. În 2014 semnează un contract cu casa de discuri Universal. Edyta a vândut peste un milion de albume numai în Polonia, a câștigat 33 de premii și a apărut pe mai mult de 120 de coperți de reviste.

Discografie
Sursa:
 Dotyk (1995)
 Edyta Górniak (1997)
 Perła (2002)
 Invisible (2003)
 E·K·G (2007)
 My (2012)

Note

Legături externe

 Edyta Górniak – Site oficial

Nașteri în 1972
Nașteri pe 14 noiembrie
Cântăreți polonezi

Edyta Górniak


ලී අච්චු මුද්‍රණය

ලී අච්චු මුද්‍රණය යනු රූපය ලී අච්චුවක් මත කැටයම් කිරීමේන් සිදුකරන උන්නත මුද්‍රණ ශිල්පක‍්‍රමයකි. මෙහිදී මුද්‍රණය කරනු ලබන කොටස් අච්චුවේ මතුපිට ඉතිරිකොට මුද්‍රණය නොකරන කොටස් බොකු නියනක් වැනි උපකරණයක් යොදාගනිමින් ඉවත් කරනු ලබයි. සුදු වර්ණයෙන් දැක්වීමට අවශ්‍ය කොටස් පිහියක් හෝ කපන කටුවකින් ඉවත්කොට එම ස්ථාන අච්චුව මතුපිට හිස්ව තැබේ. ලීයේ වයිරම ඔස්සේ අච්චුව කපනු ලබයි. යුරෝපයේදී මේ සඳහා වැඩි වශයෙන් බීච්වුඞ් ලී යොදාගනු ලබන අතර ජපානයේදී විශේෂ චෙරි ලීයක් යොදාගනු ලබයි.

තීන්ත මතුපිට පමණක් ආලේප වන පරිදි සහ මුද්‍රණය නොකළ යුතු හාරන ලද ස්ථානයන්හි තීන්ත නොතැවරෙන පරිදි තීන්ත තැවරූ රෝලරයක් මගින් අච්චුව මතුපිට තීන්ත ආලේප කරනු ලබයි.
කඩදාසිය රාමුවකට සිවිකිරීම මඟින් වර්ණ කිහිපයක් යෙදීම සිදුකරයි. මෙහිදී එක් එක් වර්ණය සඳහා වෙනම අච්චුවක් යොදාගනු ලබයි. මෙහි ලී අච්චුව කැපීමේ කලාව 'සයිලෝග‍්‍රැෆි' ලෙසින් හඳුන්වනු ලැබේ. ඉංගී‍්‍රසි භාෂාවේදී මෙම වචනය රූප මුද්‍රණයට පමණක් නොව අක්‍ෂර මුද්‍රණය සඳහාද යොදාගනු ලබයි.

ලී කැටයම් කලාව
කලාවන්

fi:Taidegrafiikka#Puupiirros

ලී අච්චු කලාව


Bir baskı tekniği olarak matbaacılıkta ve sanat ürünlerinin yaratımında kullanılan gravür, bir kazıma şekli, çukurbaskı veya oyma baskı olarak adlandırılabilir. Baskı yapılacak görüntü ahşap, metal veya taş levha üzerine çeşitli yöntemler (elle kazıyarak veya asite yedirme) aktarıldıktan sonra levha mürekkep ile sıvanır. Levhanın yüzeyi temizlenince mürekkep yalnız çukur yerlerde kalır ve levhanın üzerindeki görüntü baskı uygulanarak kağıda aktarılır.

15. yüzyıldan sonra ortaya çıkışından itibaren gravür, günümüze kadar sanatçıları tarafından yaygın bir biçimde kullanılmış ve geliştirilmiştir. Günümüzde birçok sanatçı gravür baskı tekniğinden sanat baskılarının üretilmesinde yararlanmaktadır. Matbaacılıkta ise 19. yüzyılın sonlarına kadar basımı yapılan kitaplarda yer alan resimlerin kaliteli reprodüksiyonu için kullanılan gravür, bir baskı tekniği olarak günümüzde fotogravür ya da tifdruk baskı (rotagravür) biçiminde kullanılmaktadır.

Genel olarak gezi eserleri içine serpiştirilen gravürler kimi eserlerde ayrı bir ciltte albüm ya da taşbaskılarını albüm şeklinde yayınlamıştır.

Dergiler ve yıllıklar
Batı dünyasında yayınlanan kaliteli dergilerde Osmanlı İmparatorluğu ile ilgili daha çok haber niteliğindeki yazılar gravürlerle süslenerek zenginleştirilmiştir. 1854-1856 Kırım Savaşı ve 1877-1878 Türk-Rus savaşı sırasında başta İstanbul Ve İstanbul'da günlük yaşam olmak üzere, İmparatorluğun diğer kentlerinin görüntüleribu dergilerde oldukça çoktur.Bu dergilere örnek olarak Paris'te yayınlanan L'Illustration, Londra'da yayınlanan The Illustrated London News ve The Graphic gösterilebilir. Bunun yanı sıra İstanbul ile ilgili nefis gravürler içeren Leipzig'de yayınlanan "Hesperos" da ve Londra'da yayınlanan "He brettanikos aster" adlarında kaliteli iki Rumca dergi vardır. İstanbul'da çıkan Servet-i Fünûn da gravür ve taşbaskı resimleriyle yayınlanan dergilerden biridir.

Özel konularda yazılmış eserler

Bu tür eserlerin başında Osmanlı İmparatorluğu ile ilgili tarihi ve sosyal içerikli yayınlar gelir. Mouradgea d'Ohsson'un "Tableau général de l'Empire Othoman", Dimitri Kantemir'in "The history of the growth and decay of the Ottoman Empire", 1877-1878 Türk-Rus savaşı kaleme alınan "Cassell's illustrated history of the Russo-Turkish war" ve "Russed et Turcs: la guerre d'Orient" adlı eserleri örnek olarak gösterebiliriz.

Gravür


An Pitcairnia densiflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolphe-Théodore Brongniart ngan Lem.. An Pitcairnia densiflora in nahilalakip ha genus nga Pitcairnia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pitcairnia

Pitcairnia densiflora


Rufus Does Judy at Carnegie Hall es el sexto álbum y el primero en directo del cantante y compositor canadiense-estadounidense Rufus Wainwright, publicado por la discográfica Geffen Records en diciembre de 2007. Contiene grabaciones en vivo de sus conciertos tributo a la actriz y cantante Judy Garland, que tuvieron lugar en el Carnegie Hall de Nueva York los días 14 y 15 de junio de 2006. Con la colaboración de una orquesta de 36 piezas dirigida por Stephen Oremus, Wainwright recreó el concierto de Garland en el Carnegie Hall del 23 de abril de 1961, considerado por algunos críticos como «la noche más grande de la historia del show business». El doble álbum Judy at Carnegie Hall de 1961, una reaparición en los escenarios apoyada por más de veinticinco músicos de jazz y pop, tuvo un gran éxito; llegó al puesto número 1 de las listas del Billboard 200 estadounidense y ganó cinco premios Grammy, incluyendo álbum del año, mejor empaquetado, mejor interpretación pop femenina y mejor arreglo en álbum no clásico.

Por este disco, Wainwright también obtuvo un reconocimiento de los Grammy y recibió una nominación a mejor álbum de pop vocal tradicional en la edición de 2009. A pesar del éxito de los conciertos y las críticas positivas de la prensa especializada, las ventas fueron bastante limitadas. Rufus Does Judy at Carnegie Hall solo logró entrar en las listas de tres países; tan solo llegó al puesto 84 en Bélgica, al 88 en los Países Bajos y al 171 en la lista Billboard 200 de los Estados Unidos.

Entre los artistas invitados estuvieron la hermana de Rufus, Martha Wainwright («Stormy Weather») y su madre Kate McGarrigle (piano en «Over the Rainbow»), además de una de las hijas de Judy Garland, Lorna Luft («After You've Gone»). Además, el 25 de febrero de 2007, se filmó otro de los conciertos tributo a Garland en el London Palladium titulado Rufus! Rufus! Rufus! Does Judy! Judy! Judy!: Live from the London Palladium y se publicó en DVD el 4 de diciembre del mismo año.

Concepción y desarrollo

Según Pitchfork Media, Wainwright «comenzó a escuchar el álbum de Garland en el Carnegie Hall las semanas y meses siguientes al 11 de septiembre, buscando algo de alegría farandulera barata, pero se inquietó al descubrir algo mucho más profundo». La posterior guerra contra el terrorismo e invasión de Irak hicieron que se sintiera «traumatizado y desilusionado con cualquier cosa estadounidense». Agregó que recordaba «lo grande que EE.UU. solía ser».

Wainwright comentó que un día conduciendo su coche pensó que «sería gracioso rehacer esto como un ciclo de canciones». Poco después, llevó su idea al productor teatral de Nueva York Jared Geller, quien después coprodujo el concierto tributo junto a David Foster. En un principio Geller pensó que la idea era «una locura», aunque siguió discutiendo las opciones con Wainwright. Finalmente, aceptó ayudar con la producción y ambos buscaron un hueco en la agenda de Wainwright para reservar el Carnegie Hall con un año de antelación. Una vez reservado, comenzaron a discutir los aspectos técnicos, como el diseño de iluminación, la posición de micrófonos y la amplificación necesarios. Contrataron a Stephen Oremus para dirigir la orquesta de 36 músicos y a Phil Ramone para hacerse cargo de la grabación. Los ensayos comenzaron en abril de 2006 y a pesar de que hubiese sido más cómodo hacerlo en locales de ensayo, decidieron usar salas de concierto como el Lynch del John Jay College of Criminal Justice o el Museum of Jewish Heritage porque «Rufus quería sentir lo que era interpretar las canciones sobre el escenario». Debido a restricciones financieras, los ensayos con la orquesta completa solo se hicieron dos días antes del espectáculo y los días de concierto; unos meses antes se habían hecho ensayos con pequeños grupos de instrumentos.

Conciertos
Finalmente, los conciertos tributo de Wainwright fueron un total de seis debido a la demanda popular. Después de que se agotasen las entradas para el primer concierto del 14 de junio de 2006 en el Carnegie Hall de Nueva York, se añadió otro para la noche siguiente. Debido al aumento de la demanda, se programaron tres conciertos más en Europa: 18 de febrero de 2007 en el London Palladium de Londres, 20 de febrero en L'Olympia de París y 25 de febrero nuevamente en el London Palladium. El último espectáculo fue el 23 de septiembre de 2007 en el Hollywood Bowl de Los Ángeles, California.

Promoción y participación de celebridades
Parte del éxito de los conciertos tributo fue debido a la atención que les dieron los medios de comunicación y a los muchos artistas que quisieron participar en el evento. Gaby Wood de The Guardian escribió que Wainwright «brilló en la portada del Time Out New York» y que «le adoraron en las páginas de The New York Times» después de los espectáculos del Carnegie Hall. En la tienda de moda de Marc Jacobs, ubicada en Greenwich Village, «prácticamente no se vendía otra cosa que camisetas anunciando el espectáculo»; las camisas naranjas llevaban el texto «RUFUS RUFUS RUFUS» y «world's greatest entertainer» [el artista más grande del mundo], imitando el material promocional usado por Garland 45 años atrás. El director de cine Sam Mendes planeó rodar un documental sobre la recreación de Wainwright y el trabajo que condujo a ella, pero el proyecto finalmente no prosperó. Los diseñadores holandeses Viktor & Rolf vistieron a Wainwright y a los miembros de su familia para la ocasión. A cambio, Wainwright compuso la canción «Ode to Antidote» y permitió su uso en la promoción de un perfume de los diseñadores llamado «Antidote». También apoyó el lanzamiento de la colonia en la fiesta de después de su primer concierto tributo a Garland y después cantó «Over the Rainbow» en el lanzamiento de su línea de moda primavera 2007. Sin embargo, en el concierto del Hollywood Bowl, Wainwright llevó ropa de Tom Ford. Para promocionar el disco, el sitio web de Wainwright puso un vínculo a una tienda online donde sus seguidores podían comprar merchandising, incluyendo varios diseños de camisas, pósteres del concierto, programas del mismo y otros artefactos coleccionables. Al igual que ocurrió con las camisetas de Marc Jacobs, muchos de estos productos imitaban pósteres de los conciertos de Garland.

Entre las figuras públicas que acudieron al Carnegie Hall estaban Justin Bond («Kiki» de Kiki and Herb), Patricia Field, Gina Gershon, Joel Grey, Marc Jacobs, Michael Kors, Tony Kushner, Ann Magnuson, Sarah Jessica Parker, Kate Pierson, Fred Schneider, Proenza Schouler, Chloë Sevigny, John Waters y Viktor & Rolf. A los conciertos europeos también acudieron celebridades como Julian Barratt, el líder de Keane Tom Chaplin, Julia Davis, David Furnish, Mark Gatiss, Richard E. Grant, Jeremy Irons, Lulu, Paul Morley, Siân Phillips, Imogen Stubbs y Teddy Thompson. Al concierto de Hollywood Bowl acudieron Jamie Lee Curtis, Jimmy Fallon, Jake Gyllenhaal, Debbie Reynolds y Rod Stewart.

Música

Canciones
Las canciones que aparecen en el disco son exactamente las mismas que aparecen en el álbum en directo de Garland de 1961, Judy at Carnegie Hall, a excepción de que el disco de Wainwright incluye la canción «Get Happy» como pista adicional en la edición británica y en la versión para iTunes de los Estados Unidos. «Evocando la era dorada de los tranvías, los Cadillacs y los ostentosos clubes de jazz», la lista de canciones incluye más de veinticinco melodías de swing, jazz y pop estadounidenses, entre ellas dos clásicos de Rodgers and Hart («This Can't Be Love» y «You're Nearer»), tres de los hermanos George y Ira Gershwin («Who Cares? (As Long as You Care for Me)», «How Long Has This Been Going On?» y «A Foggy Day»), dos del dúo Howard Dietz y Arthur Schwartz («Alone Together» y «That's Entertainment!») y algunas de Harold Arlen, Irving Berlin, Noël Coward, entre otras. Wainwright cantó los temas de forma casi idéntica a como lo hizo Garland, incluso confundiendo la letra a propósito en «You Go to My Head» para imitar el error cometido por Garland años antes.

Orquestación
Stephen Oremus, director musical de los conciertos tributo, se enfrentó con la tarea de resucitar los arreglos originales de Mort Lindsey para orquesta de 36 piezas. A pesar de que ya no es habitual la utilización de una orquesta de esas dimensiones (Oremus mencionó que incluso el musical Wicked de Broadway solo contaba con 22 piezas), Wainwright y Oremus insisteron en que debían utilizar el conjunto completo de 36 músicos para crear «una réplica lo más exacta que pudiesen lograr». Algunos de los arreglos se tuvieron que rehacer, ya que Wainwright las cantó en otra tonalidad y no concordaban con la música original, que y no estaba disponible.

Elementos gais

Garland fue un icono gay incluso antes de que Wainwright naciese. Ya se discutía sobre la relación entre los gais y Garland a comienzos de 1967. La revista Time, en su reseña de la actuación de Garland en 1967 en el Palace Theatre de Nueva York, comentó de forma despectiva «una parte desproporcional de su claque de cada noche parece ser homosexual». Sigue diciendo que «los chicos con los pantalones ajustados», «ponían los ojos en blanco, se tiraban de los pelos y prácticamente levitaban sobre sus asientos» durante las actuaciones de Garland. Time intentó explicar la atracción de los homosexuales hacia Garland, consultando psiquiatras que opinaron que «la atracción pudo hacerse más fuerte por el hecho de que [ella] sobrevivió a muchos problemas; los homosexuales se identifican con ese tipo de histeria» y que «a Judy la vida la apaleó y asedió, por lo que tuvo que hacerse más masculina. Ella era el poder que los homosexuales hubiesen querido tener y tratan de obtenerlo idolatrándola».

Garland siempre tuvo una gran cantidad de seguidores en la comunidad gay, incluyendo a Wainwright, quien se muestra abiertamente gay y salió del armario diciéndoselo a sus padres a la edad de 14 años. A menudo se traza una conexión temporal entre la muerte y funeral de Garland en junio de 1969 y los disturbios de Stonewall, punto de ignición del movimiento moderno de liberación gay. Coincidencia o no, la proximidad temporal entre la muerte de Garland y lo acontecido en Stonewall se ha convertido en parte de la historia LGBT y tradición popular. Wainwright, conocido como la «primera estrella del pop de la era posliberación», de niño estaba obsesionado con El mago de Oz (1939) y se vestía con el camisón de su madre, «fingiendo ser la bruja mala del Este (derritiéndose durante horas) o la bruja buena del Norte, dependiendo del humor en que se encontrase». Wainwright también ha dicho que su madre (la cantante canadiense de música folk Kate McGarrigle) le obligaba de niño a interpretar «Over the Rainbow» para sus invitados, canción que ya adulto a menudo incluye en su repertorio.

Wainwright nunca pretendió impersonar a Garland ni hacer un espectáculo de transformismo, sino dar vida a las canciones y exponerlas a una nueva generación. Sin embargo, había un cierto estilo camp presente, sobre lo que Wainwright comentó: «Creo que cualquier persona gay del mundo se sentiría seducido en algún punto por cierto estilo camp. Para algunas personas es una especie de salvación». Respecto a la homosexualidad y los conciertos tributo, Wainwright dijo: «No creo que hubiese sido posible para nadie que no fuese un varón gay hacer este concierto. De un extraño modo, un hombre gay tiene cierta perspectiva sobre ello, eso creo».

A pesar de que Wainwright no se transvistió en ninguno de los conciertos tributo de Nueva York ni Europa, sí que volvió al escenario para un bis vestido de Judy en el concierto del Hollywood Bowl, «engalanado con una chaqueta cruzada sin pantalón, medias negras y tacones, pendientes, pintalabios y una fedora ladeada». Además, cambió «Get Happy» y la cantó estilo «Summer Stock» durante su gira como pate de la promoción de Release the Stars para imitar a Garland.

Recepción crítica

En general, la recepción crítica del disco fue positiva. Stephen Holden de Blender comentó sobre el tributo de Wainwright que fue «una maravillosa proeza en que un cantante gay canaliza el espíritu del último icono gay» y dijo que el álbum es «una introducción al Great American Songbook como ningún otro». El crítico de Pitchfork Media Stephen Troussé escribió que Wainwright «supera elegantemente a Garland en un par de las baladas» y también alaba a la artista invitada Martha Wainwright, «quien entrega un increíble "Stormy Weather" en una descarada apuesta para robar el espectáculo». En su reseña para Rolling Stone, Robert Christgau afirmó que fue «un alivio oírle ensayar las viejas melodías Tin Pan Alley de este disco tributo». Además, comentó que las canciones «expanden el límite melódico de Wainwright», permitiéndole «también añadirles algo nuevo – concretamente, sexualidad en la sensualidad en lugar de un sentido de preferencia de género». Dave Hughes de Slant Magazine también tuvo comentarios positivos: «Ese Wainwright tiene la osadía de versionar un clásico de buena fe y el morro de sacarlo adelante sin romperse ningún miembro ni el cerebro, eso habla tanto de su ambición como de sus prodigiosas habilidades».

Pero el álbum también recibió algunas críticas negativas. Después de comentar que el intento de toda una vida de Garland para perfeccionar tonos y articulaciones, Christgau dijo que la costumbre de Wainwright de «saltarse notas y quitar las sílabas finales de algunas líneas son signos inequívocos de tics». Chris Willman de Entertainment Weekly escribió que el «delicado rango alto de Wainwrigh está bien compenetrado con algunas de las baladas, pero cualquier cosa que necesite caña es cuanto menos una pérdida». Mark Edwards de The Times denominó la actuación de Wainwright un gusto adquirido, afirmando que su «"marca registrada" es vaga y en ocasiones tiende a arrastrar las palabras». La reseña de Dave Hughes apuntó al «problema de Wainwright con las notas altas [de los instrumentos de metal] en una, por otro lado, energética versión de "That's Entertainment"», aunque admite que sería injusto echárselo en cara, ya que la actuación de Garland en directo tampoco fue perfecta. Hughes apuntilla: «No hay nadie perfecto».

Posición en listas y reconocimientos
A pesar del éxito de los conciertos tributo de Wainwright, de la gran repercusión mediática en torno al álbum y de la buena recepción crítica, las ventas fueron bastante escasas. Sin embargo, Rufus Does Judy at Carnegie Hall llegó a colocarse en el puesto número 84 de las lista de Bélgica, en el 88 de las de Los Países Bajos y en el 171 del Billboard 200 estadounidense. Además, recibió una nominación a mejor álbum de pop vocal tradicional en la entrega de Grammys de 2009, y finalmente perdió ante el disco Still Unforgettable de Natalie Cole.

Lista de canciones

Personal
 John Engstead – fotografía
 Frank Filipetti – ingeniero de sonido
 Peter Gary – edición digital
 John Mark Harris – engineer
 Christian Hebel – concertino
 Alex Lake – fotografía
 John Loengard – fotografía
 Kate McGarrigle – músico, notas del libreto
 John Oddo – piano
 Stephen Oremus – director, músico, dirección musical
 Jack Pierson – dirección artística, fotografía, foto de la portada
 Bucky Pizzarelli – guitarra
 Kevin Porter – asistente de ingeniería
 B.J. Ramone – asistente de ingeniería
 Phil Ramone – productor
 Vincent Della Rocca – saxofón
 Jim Saporito – batería
 Richard Sarpola – bajo
 Ryan Smith – masterización
 Jeanne Venton – A&R
 Martha Wainwright – músico
 Rufus Wainwright – productor ejecutivo
 Missy Webb – asistente de ingeniería

Referencias

Enlaces externos

Álbumes de Estados Unidos de 2007
Álbumes de Rufus Wainwright
Álbumes dobles
Álbumes en vivo de 2007
Álbumes en inglés
Álbumes de Geffen Records
Álbumes tributo

Rufus Does Judy at Carnegie Hall


Akıl Oyunları (İngilizce: A Beautiful Mind), Nobel Ekonomi Ödülü sahibi ve Abel Ödülü sahibi Amerikalı matematikçi John Nash'in hayatına dayanan 2001 yapımı bir Amerikan biyografik drama filmidir. Senaryosunu Akiva Goldsman'ın yazdığı filmin yönetmenliğini Ron Howard üstleniyor. Sylvia Nasar'ın aynı adlı 1997 yılında en çok satan Pulitzer Ödülü'ne aday gösterilen kitabından esinlenmiştir. Filmde Russell Crowe, Ed Harris, Jennifer Connelly, Paul Bettany, Adam Goldberg, Judd Hirsch, Josh Lucas, Anthony Rapp ve Christopher Plummer ile birlikte yardımcı rollerde yer alıyor.

Film, aynı adlı kitaptan senaryolaştırılmıştır. Esasen, John Nash adında bir şizofren matematikçinin hayat hikâyesidir. Nash, öğrenciliği sırasında oyun kuramı üzerine büyük başarılar elde etmiş parlak bir matematikçidir.

Konu
Nash, öğrencilik yıllarından itibaren hayaller görmeye başlar. Mezuniyetinden sonra, zamanla paranoid şizofreni olur; fakat hasta olduğunun farkına varamaz. Bir konferans sırasında aniden bir psikiyatristin karşısına çıkması ile olaylar zinciri değişir. Hastaneye yatar ve bu nedenle akademik çalışmalarından uzaklaşır.

Hastalığı kendi çocuğuna zarar vermesine neden olacak noktaya gelince eşi yeniden hastaneye gitmesi gerektiğini düşünür. Uzun süre hasta olduğunu kabul edemese de sürekli gördüğü kız çocuğunun hiç büyümediğini fark eder. Bu durum onun hastalığını kabul etmesini sağlar. Nash, yaşadığı hayali gerçekleri görmezden gelerek onlarla yaşamaya çalışacaktır. Gördüğü tedaviler etkili olmasa da eşi ve eski iş arkadaşlarının desteğiyle her şeye yeniden başlar. Kendi akıl hastalığını yine kendi aklı ile dizginleyerek akademik çalışmalarına yeniden hız verir. Tekrar üniversitede ders vermeye başlar. Sonunda gösterdiği sıra dışı mücadeleyle şizofreni ile birlikte yaşamına devam eder. Ve tarih bu müthiş dehaya, akıl hastalığını yine aklıyla yenerek hayatının geri kalanını bilime adamasından ve hastalığının başlamasından evvel yaptığı buluşlardan dolayı Nobel Ekonomi Ödülünü armağan eder.

Oyuncular

Ödüller
 En İyi Yönetmen Oscar Ödülü, 2002
 En İyi Film Oscar Ödülü, 2002.
 En İyi Uyarlama Senaryo Oscar Ödülü, 2002
 En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu Oscar Ödülü, 2002
 En İyi Kurgu Oscar Ödülü Adaylığı, 2002
 En İyi Orijinal Müzik Oscar Ödülü Adaylığı, 2002
 En İyi Erkek Oyuncu İngiliz Akademi Ödülü, BAFTA, 2002
 En İyi Film İngiliz Akademi Ödülü Adaylığı, BAFTA, 2002
 En İyi Film Altın Küre Ödülü, 2002
 En İyi Erkek Oyuncu Altın Küre Ödülü, 2002
 En İyi Uyarlama Senaryo Altın Küre Ödülü, 2002

Kaynakça

Dış bağlantılar

 MSN Movies sitesinde A Beautiful Mind''
  Sinemalar.com profili ve fragman

2001 çıkışlı biyografik dram filmleri
2000'lerde İngilizce filmler
Amerika Birleşik Devletleri biyografik dram filmleri

Ron Howard'ın yönettiği filmler
Ron Howard'ın yapımcısı olduğu filmler
Brian Grazer'ın yapımcısı olduğu filmler
Akiva Goldsman'in senaryosunu yazdığı filmler
James Horner'ın müziğini yaptığı filmler
Roger Deakins'in görüntülediği filmler
DreamWorks filmleri
Imagine Entertainment filmleri
Universal Pictures filmleri
Amerika Birleşik Devletleri romanlarından uyarlanan filmler
Biyografik kitaplardan uyarlanan filmler
Gerçek olaylara dayanan dramatik filmler
1940'larda geçen filmler
1950'lerde geçen filmler
1960'larda geçen filmler
1970'lerde geçen filmler
1990'larda geçen filmler
Konusu Massachusetts'te geçen filmler
Konusu New Jersey'de geçen filmler
Konusu Virginia'da geçen filmler
Konusu üniversitede geçen filmler
New Jersey'de çekilmiş filmler
En İyi Film Akademi Ödülü sahipleri
En İyi Drama Filmi Altın Küre Ödülü sahipleri
BAFTA Ödülü kazanan filmler
Matematik ile ilgili filmler
Nobel Ödülü sahipleri ile ilgili filmler
Öğretmenler ile ilgili filmler
Psikolojik bilimkurgu filmleri
Psikolojik deney filmleri
Şizofreni ile ilgili filmler
Amerikalı erkekler hakkındaki kültürel tasvirler
Ekonomistler hakkındaki kültürel tasvirler
Matematikçiler hakkındaki kültürel tasvirler
Princeton Üniversitesi

Akıl Oyunları (film)


Mussorgsky () é um filme biográfico soviético de 1950 do gênero drama, escrito por Anna Abramova e Grigoriy Roshal, também responsável pela direção, e produzido pela Lenfilm. A obra retrata a vida de Modest Mussorgsky, sua ascensão como um dos mais notáveis compositores clássicos da Rússia, incluindo sua colaboração com "Os Cinco" e a primeira produção e exibição de sua ópera, Boris Godunov, no Teatro Mariinski.

O longa-metragem foi inscrito no Festival de Cinema de Cannes de 1951, pouco após a estreia original. Em 1973, o filme foi restaurado pela Mosfilm a partir de um dos rolos de fita originais.

Roteiro
O filme, focalizando o ano de 1850, em São Petersburgo e, reproduzindo fielmente o cenário histórico, fala sobre as atividades da associação de compositores "Os Cinco", que se inspiraram na arte popular russa. Estes e outros intelectuais da época, inseriram-se na vida camponesa, e produziram obras, cujo teor, claramente desenvolvidos, despertariam o interesse do público leitor, para a vida camponesa e suas dificuldades e injustiças. Por esta época, a obra de Mussorgsky, revela-se inserida dentro de um processo criativo e brilhante. O jovem Mussorgsky, funcionário público e músico, decidira-se a dedicar sua vida à música e torná-la propriedade do povo. Somente sua mãe o apóia em seus empreendimentos "ignóbeis". Ele abandona o serviço militar e pondera escrever uma obra sobre os camponeses, junto com membros dos "Os Cinco", com os quais se reunia assiduamente. O "Os Cinco" se reunia no "Balakirev's" [a casa de Balakirev.]. Deste grupo faziam parte Aleksandr Borodin, César Cui, Modest Mussorgsky e Nikolai Rimsky-Korsakov. O Grupo dos Cinco influenciou muitos dos grandes compositores russos que lhe sucederam, como Sergei Prokofiev, Igor Stravinsky e Dmitri Shostakovich.  A Imperial Musical Society não satisfeita com as atividades dos compositores; exclui Mily Balakirev. O escritor Vladimir Stasov expressa sua opinião chamando o jornal da Sociedade de mentirosos musicais, terminando no tribunal por difamação e sendo processado por uma multa monetária. Durante um julgamento, muitos apoiadores de "Os Cinco" são apresentados.

Por esta época, Mussorgsky narra como pretendia compor sua primeira ópera. Em seguida, ele vai para o campo onde descobre as condições humildes dos camponeses e os conflitos sangrentos com os ricos proprietários de terras.

Ele trabalha na peça "The Marriage", uma comédia da vida, criada entre 1833 a 1842, por Nikolai Gogol (1809-1852), tentando transformar em música os acentos naturais do diálogo naturalista da peça. A peça teve sua primeira apresentação no Teatro Alexandrinsky, em São Petersburgo.

Como as tentativas de adaptação da peça de Nikolai Gogol, não deram certo, Mussorgsky se dedica então a escrever sua ópera sobre a história de Boris Godunov. Todavia, depois de pronta, nenhuma das edições da ópera Boris Godunov teve permissão para aparecer nos teatros imperiais. Exemplo disso, é o Teatro Mariinski se recusara a encenar a obra. "Os Cinco", e Mussorgsky entre eles, são caluniados e o grupo começa a se desintegrar. Quando Boris Godunov é finalmente apresentado em 1874, é um sucesso popular. A obra se distingue por um alto nível de atuação. O realizador transmitiu a ligação entre a música do compositor, a sua obra e as origens folclóricas vivas. Enquanto isso, . A diretoria se rende quando toda a cidade começa a protestar; a ópera é um tremendo sucesso. Boris Godunov muda radicalmente a direção da obra dos compositores russos.

Premiações
Prêmio aos artistas Nikolai Suvorov e Alexander Veksler no Festival de Cannes (1951).
Prêmio Stalin, 1º grau (1951).

Elenco
Aleksandr Borisov, como Modest Mussorgski
Nikolay Cherkasov, como Vladimir Stasov
Vladimir Balashov, como Mily Balakirev
Yuri Leonidov, como Alexander Borodin
Andrei Popov, como Nikolai Rimsky-Korsakov
Bruno Frejndlikh, como Cesar Cui
Fyodor Nikitin, como Aleksandr Dargomyzhsky
Lyubov Orlova, como Yuliya Platonova
Lidiya Shtykan, como Alexandra Purgold
Valentina Ushakova, como Nadezhda Purgold
Lidiya Sukharevskaya, como Helena Pavlovna
Ram Lebedev, como Ilya Repin
Nikolay Trofimov, como estudante
Valentin Yantsat, como Filaret Mussorgsky
Konstantin Adashevsky
Vasily Bezzubenko
Lev Fenin
Georgiy Georgiu
Vladimir Morozov, como Ivan Melnikov
Georgy Orlov, como Osip Petrov
Victor Morozov
Grigory Shpigel, como von Metz (não creditado),
Alexandra Vasilyeva, como a mãe de Modest Mussorgski
Vasili Sofronov, como Vyasheslav Safronov
Ivan Dmitriev
 Igor Dmitriev

Ligações externas
Vídeo Mussorgsky legendado, lançado pelo canal YouTube
Vídeo Boris Godunov, de Mussorgsky (1954) legendado e remasterizado, lançado pelo canal YouTube

  Mussorgsky no YouTube
  Mussorgsky e algumas questões musicológicas (1951) no ''Site do jornal Academia Musical.

Biografia na Clássicos Home Page

Bibliografia

Filmes da União Soviética de 1950
Filmes biográficos da União Soviética

Mussorgsky (filme)


Safran Helicopter Engines, previously known as Turbomeca, is a French manufacturer of low- and medium-power gas turbine turboshaft engines for helicopters. The company also produces gas turbine engines for aircraft and missiles, as well as turbines for land, industrial and marine applications.

Since its founding as Turbomeca during 1938, Safran Helicopter Engines has produced over 72,000 turbines. In its early years, it benefitted greatly from a rearmament programme conducted by the French state; operations were disrupted by the occupation of France during the Second World War, but the company survived and rebuilt quickly during the immediate postwar years. Prominent successes during the Cold War include the use of its Artouste II turboshaft engine to power the new Sud Aviation Alouette II helicopter (the first production turbine-powered helicopter in the world) as well as its involvement in Rolls-Royce Turbomeca Limited (a joint venture with British engine manufacturer Rolls-Royce Ltd that produced turbojet and turboshaft engines).

During September 2001, the French aerospace specialist SNECMA Group acquired the company, after which it was rebranded as Safran Helicopter Engines. The company states that it has more than 2,500 customers in 155 countries. Safran Helicopter Engines has 15 sites and operates on each continent, providing its customers with a proximity service through 44 distributors and certified maintenance centers, 18 Repair & Overhaul Centers, and 90 Field Representatives and Field Technicians. Safran Helicopter Engines subsidiary Safran Power Units is the leading European manufacturer of turbojet engines for missiles, drones and auxiliary power units. Safran Helicopter Engines has 6,300 employees worldwide, with 5000 based in France. In 2015, the company reportedly produced and delivered 718 new engines, and repaired around 1,700 engines.

History
On 29 August 1938, the company was founded as Turbomeca by the aero engine designers Joseph Szydlowski and André Planiol, following the granting of their patent application for a supercharger during the previous year. Engine manufacturer Hispano-Suiza promptly ordered a demonstrator to equip its 12 Y engine, which was used on the MS 405 C1 fighter, amongst others. The company benefitted greatly from a decision by the French Government, recognising the looming threat of another World War with neighbouring Nazi Germany, having launched a rearmament programme during 1937.

Over the course of three years, Turbomeca expanded rapidly from an artisanal production to an industrial one to meet the extensive demands of the French aircraft industry. The production figures of the company's first few years of operation indicate this rapid expansion: 18 compressors were produced in 1938, 300 in 1939 and 1,200 in 1940. Although the factory at Mézières-sur-Seine only attaining a fully operational status during June 1940, the French Government had advised the relocation to the south of France to avoid to the German advance. That same month, Turbomeca repositioned its operations to a newly requisitioned workshop in Saint-Pé-de-Bigorre near the Hispano-Suiza engine factory in Tarbes. However, these buildings were quickly found to be too small for its needs, thus, in 1941, a site was acquired in Bordes near Pau. Turbomeca progressively transferred to this site between the autumn of 1941 and June 1942. During November 1942, Szydlowski fled to neutral Switzerland.  Between October 1942 and 1944, production stalled while its workforce dropped from about 300 to about 50 personnel.

Following the liberation of the region by Allied forces in August 1944, Szydlowski returned to Bordes to help revive Turbomeca; much of the firm's former staff were re-employed and much of its machinery was recovered as well, enabling a speedy revival during the postwar era. During the late 1940s, Szydlowski opted to focus Turbomeca's design resources on low-power jet propulsion, intended for a new range of jet-powered aircraft, including turbine-powered helicopters. The production of turboshaft engines, which became widely used for rotorcraft, became a staple of the business over subsequent decades.

From 1950, Turbomeca produced the tiny centrifugal flow Palas turbojet, producing 1.6 kN (353 lbf). In addition to the company's own production, the Palas was also produced under license by Blackburn and General Aircraft in the United Kingdom and Continental in the United States. Blackburn had a licence for producing other Turbomeca designs. During 1955, Turbomeca's Artouste II turboshaft engine was adopted for the new Sud Aviation Alouette II helicopter, which became the world's first production turbine-powered helicopter one year later. Starting in 1957, the firm stated manufacture of the Bastan turboprop for the Aérospatiale N 262 airliner.

During 1968, a joint venture with British engine manufacturer Rolls-Royce Ltd, named Rolls-Royce Turbomeca Limited, was established to develop and produce the Adour turbojet engine to power the Anglo-French SEPECAT Jaguar. In addition to manufacturing the aero-engine, the company also provided associated support services to end users. The Adour would not only be adopted for the Jaguar, but also various other aircraft, such as the BAE Systems Hawk, the McDonnell Douglas T-45 Goshawk, and Mitsubishi T-2 trainer aircraft, as well as the Mitsubishi F-1 ground attack fighter. In excess of 2,800 Adour engines would eventually be produced, reportedly amassing a cumulative total of 7,000,000 flying hours.

Deciding to build on its success with another engine, Rolls-Royce Turbomeca handled development and production of the RTM322 turboshaft engine. During 1995, it was announced that the Rolls-Royce Turbomeca RTM322 turboshaft engine had been selected to power the British Army's fleet of AgustaWestland Apache attack helicopters. Over the following decades, the RTM322 engine was adopted by various operators to power a number of rotorcraft, including the NHIndustries NH90  and AgustaWestland AW101 medium-sized transport helicopters, along with the Eurocopter X³, a high speed technology demonstrator. During 2003, it was announced that the joint venture was undertaking the development of an enhanced version of the RTM322, taking the powerplant from the current 2,400shp (1,800 kW) power range to beyond 2,500shp in the near term and potentially 3,300shp in the longer term after further improvements are finalised. Keith Reid, Rolls-Royce Turbomeca international marketing manager, noted that the RM322 had been originally designed with future growth in mind, and that operators had been placing an increasing emphasis upon hot and high flight capabilities, which necessitated more engine power is being available.

During June 1989, another joint venture, MTU Turbomeca Rolls-Royce (MTR) was established as a part of the framework created on behalf of the French and West German governments to developed an advanced multirole battlefield helicopter, the Eurocopter Tiger. Being responsible for developing and producing the Tiger's MTR390 powerplant, MTR was designated as the programme management company responsible for the engine, and was jointly staffed by the partner companies, Turbomeca, Germany's MTU Aero Engines and Britain's Rolls-Royce. During early 2000, an initial production contract was signed by the German Federal Office of Defence Technology and Procurement (BWB) and MTR; valued at DM430 million and comprising 320 engines plus spares, the contract represented the MTU390's clearance for production. Later-built models of the Tiger are furnished with more powerful models of the MTU390 engine than had been installed upon the initial examples.

During 2013, an agreement between Rolls-Royce and Turbomeca to buy out the former's involvement in Rolls-Royce Turbomeca in exchange for around €293 million ($381 million), after which responsibility for undertaking all activities related to the RTM322 engine, including manufacturing and maintenance/services, was transferred to Turbomeca. Accordingly, Rolls-Royce Turbomeca is now a wholly owned subsidiary of Safran Helicopter Engines.

By 2010, Safran Helicopter Engines turbines powered civil, parapublic and defence helicopters for all the leading helicopter manufacturers (mainly Eurocopter, but also AgustaWestland, Sikorsky, Kamov, HAL, NHI).

Engine models

Safran is the world's leading manufacturer of gas turbine engines for both civil and military helicopters. They design, produce, sell and support a complete range of turbine engines for this market. More than 18,000 Safran Helicopter engines already power helicopters built by the world's leading manufacturers: Airbus Helicopters, AVIC, Sikorsky, Bell Helicopter, Finmeccanica Helicopters (formerly AgustaWestland), Denel, Russian Helicopters, HAL, Boeing, etc. In the military sector, Safran powers the Tiger, NH90, Finmeccanica Helicopters A109 Power, AW101 and many others. Helicopters powered by Safran are deployed by 2,500 customers in 150 countries.

Turboprops/turboshafts
Most Turbomeca engines bear the names of Pyrenean mountains.

Safran offers several main engine families: Arrius and Arriel (up to 1,000 shaft horsepower), for light and medium helicopters; TM333, Arrano and Ardiden (rated at 1,000 to 2,000 SHP), for civil and military machines in the 5 to 8 ton class; Makila and RTM322 (over 2,000 SHP), for heavy rotorcraft.

Turbojets
 Turbomeca Marboré
 Turbomeca Palas
 Turbomeca Palouste
 Turbomeca Gabizo

Turbofans
 Turbomeca Astafan
 Turbomeca Aubisque
 Rolls-Royce Turbomeca Adour - joint project with Rolls-Royce

Engines of Microturbo subsidiary
 Microturbo SG 18
 Microturbo TRS 18
 Microturbo TRI-40
 Microturbo TRI 60
 Microturbo TRI 80
 Microturbo Cougar
 Microturbo Eclair
 Microturbo Lynx

References

External links

Safran Group

Gas turbine manufacturers
Manufacturing companies established in 1938
French companies established in 1938
Companies based in Nouvelle-Aquitaine

Safran Helicopter Engines


Le Polyptyque de Santa Reparata (en italien, Madonna con Bambino in trono e angeli, episodi della vita di Santi e di Maria Vergine, Santi, apostoli e evangelisti) est une peinture de Bernardo Daddi réalisée a tempera  et or sur panneaux de bois ( pour le panneau central,  pour les panneaux de chaque côté,  pour les pinacles, diamètre de 20 cm pour chaque tondo et  pour chaque panneau de la prédelle). L'ensemble complet est datable d'avant 1338 et sa grande partie est conservée au musée des Offices à Florence.

Histoire
Le polyptyque grandiose, composé d'au moins 33 compartiments, a été réalisé pour le maître-autel de l'ancienne église Santa Reparata à Florence, passant ensuite, après la destruction de l'église, au maître-autel de l'église San Pancrazio de Florence, où Giorgio Vasari l'a vu, qui l'a attribué à tort à Agnolo Gaddi. L'historien d'Arezzo n'a pas beaucoup apprécié l'ouvrage, n'en signalant que les parties mineures : « Ce qui est bon ne se voit que dans la prédelle, qui est toute pleine de petites figures ».

August Schmarsow le réattribue à Daddi, le référant à la deuxième période de son activité, vers 1330-1340. La datation a été confirmée par Nicola Marcucci, qui a précisé les termes chronologiques en le plaçant avant le retable de la basilique Santa Maria Novella (maintenant démembré entre New Haven, Paris et Poznań), documenté en 1338. Certains l'ont toutefois attribué après 1340. En tout cas, grâce à la documentation notariale, il est attesté qu'en 1344, le polyptyque était déjà placé sur l'autel principal de la cathédrale de Florence. La commission appartient aux cercles ecclésiastiques et sociaux entourant le chapitre de chanoines de la cathédrale florentine, en particulier à la Spedale di San Giovanni Evangelista, directement dépendante du chapitre de la cathédrale.

Le polyptyque est démembré et destiné aux Offices en 1808, après les spoliations napoléoniennes, arrivant déjà sans encadrement et divisé en 33 pièces. En 1817, une partie de la prédelle (Mariage de la Vierge) est vendue et se trouve aujourd'hui dans la Royal Collection du palais de Buckingham à Londres. D'après la reconstitution étudiée par Richard Offner, il manque au moins huit compartiments, dispersés avant 1808 : quatre pinacles aux Prophètes, deux tondi aux Anges et surtout la cimaise centrale, probablement en forme de pinacle représentant, selon l'iconographie générale dédiée à la Vierge, la Dormition dans la partie inférieure et l'Assomption ou le Couronnement de la Vierge dans la partie supérieure.

L'œuvre a été restaurée en 1994.

Description et style
Le retable central montre une Vierge en majesté avec l'Enfant entourée d'une série de petits anges agenouillés ; à ses pieds se trouve une rare nature morte représentée par un vase de fleurs aux significations mariales. Trois panneaux avec des saints en pied se trouvent de chaque côté pour un total de six, tous liés à Florence. À partir de la gauche :

 Saint Zénobe
 Saint Pancras
 Saint Jean l'évangéliste
 Saint Jean Baptiste
 Saint Miniato
 Sainte Reparata

Au-dessus se trouve une série de dix tablettes polylobées avec des Saints en demi-bustes (à l'origine il devait y en avoir douze), quatre tondi avec des Anges (sur six) et quatre tablettes de Prophètes similaires à la rangée inférieure (sur un total de six). La rangée du bas présente, à partir de la gauche :

 Apôtre
 Saint Barthélemy
 Saint Pierre
 Apôtre
 Apôtre
 Évangéliste
 Saint Jacques le Majeur
 Apôtre ou Prophète
 Saint Paul
 Apôtre

La rangée du haut :

 Prophète avec cartouche (? )
 Prophète avec cartouche ( Isaïe ? )
 Prophète avec cartouche ( Moïse ? )
 David (? )

La prédelle montre les Histoires de la Vierge. À partir de la gauche :

 Expulsion de Joachim du Temple
 Saint Joachim parmi les bergers du désert
 Rencontre d'Anne et Joachim à la porte dorée
 Nativité de la Vierge
 Présentation de la Vierge au Temple
 Mariage de la Vierge (aujourd'hui au palais de Buckingham, Londres)
 Annonciation
 Nativité de Jésus

Ces scènes intimes, rappelant les miniatures, sont parmi les plus réussies de l'ouvrage, grâce aussi au ton rapide et gracieux.

Références

Bibliographie

 Gloria Fossi, Uffizi, Giunti, Firenze 2004 .
 Francesco Borghero, Il Polittico di Santa Reparata di Bernardo Daddi: fonti notarili inedite sulla committenza e la datazione dell'opera, « Mitteilungen des Kunsthistorischen Institutes in Florenz », LXI (2019), .

Liens externes

 Notice complète du catalogue des Biens cultures Italien avec ses éléments.

Tableau du XIVe siècle
Maestà
Polyptyque dispersé
Jean l'Évangéliste dans la peinture
Jean le Baptiste dans la peinture
Zénobe de Florence dans la peinture
Œuvre conservée à la galerie des Offices

Polyptyque de Santa Reparata


Viktor Gorbatko (n. 3 decembrie 1934, Venți-Zarea, reg. Krasnodar - d. 17 mai 2017, Moscova) a fost un cosmonaut sovietic și rus, de origine probabilă ucraineană. De două ori Erou al Uniunii Sovietice.

Biografie
Fost membru PCUS. În anul 1953 a absolvit școala de aviatori militari din Pavlograd, iar în anul 1956 - școala superioară de pilotaj de la Krasnodar. În anul 1960 a fost inclus în detașamentul de cosmonauți. În anul 1968 a absolvit Academia militară de aviație "N. E. Jucovschi" din Moscova, iar în anul 1987 a fost numit șef al unei facultăți la această academie.

A zburat pentru prima dată la 12-17 octombrie 1969 pe  o navă "Soiuz"-7, aflîndu-se pe orbită 4 zile și 23 de ore. Cel de-al doilea zbor l-a efectuat în luna februarie 1977 pe o navă "Soiuz"-24 și stația orbitală "Saliut"-5. Al treilea zbor l-a efectuat în luna iulie 1980 la bordul navelor "Soiuz"-37, și a stației orbitale "Saliut"-6, împreună cu vietnamezul Fam Tuan. În anul 1971 a vizitat Republica Sovietică Socialistă Moldovenească cu ocazia Congresului Comsomolului.

Decorații și titluri onorifice
 Două stele de aur "Erou al Uniunii Sovietice " (22 oct.1969, 5 martie 1977)
 3 Ordine Lenin (22 oct. 1969, 5 martie 1977, 1980)
 Ordinul "Steaua roșie" (1961).
 Două medalii "Pentru însușirea pămînturilor de țarină" (1969, 1977)
 Pilot-cosmonaut al URSS (1969)
 Maestru emerit al sportului din URSS
Are încă 2 medalii ale Federației Ruse, 10 medalii jubiliare și 15 medalii și ordine ale altor țări.

Note

Bibliografie
 A. Andronescu (redactor), Dicționar de astronautică, București, Editura Albatrs", 1983.

Nașteri în 1934
Decese în 2017
Cosmonauți ruși

Viktor Gorbatko


An Eriocaulon takae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Gen-Iti Koidzumi. An Eriocaulon takae in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon takae


Dennis Gabor (Budimpešta, 5. lipnja 1900. – London, 9. veljače 1979.), britanski inženjer elektrotehnike i fizičar madžarskog podrijetla. Diplomirao je 1924. na Sveučilištu u Berlinu. Proučavao je prijenosne (transportne) pojave u plazmi, osciloskope, magnetske leće i interferencijsku mikroskopiju. Patentirao je više od 100 izuma. Tražeći mogućnosti povećanja razlučivanja elektronskoga mikroskopa izumio je holografski postupak. Za izum i razvoj holografije (1948.), koja je tek izumom lasera našla svoju praktičnu primjenu, dobio Nobelovu nagradu za fiziku (1971.). Bio je član Kraljevskog društva (eng. Royal Society) od 1956.

Holografija

Holografija je postupak snimanja i reprodukcije trodimenzionalne slike nekog predmeta uz pomoć koherentne svjetlosti a bez upotrebe optičkih leća. Takva se slika naziva hologram, a od dvodimenzionalne se fotografske snimke razlikuje po tome što uz raspored i jakost svjetlosnih valova, odraženih od snimanog predmeta, bilježi i njihov smjer i fazu. Time se pohranjuju sva svojstva valne fronte svjetlosti, a također i potpuna informacija o prostornim svojstvima predmeta. Hologram promatran iz različitih kutova pruža različite prizore snimljenog predmeta. Kako jedno promatračevo oko vidi hologram pod drugačijim kutom od drugoga oka, stječe se dojam prostornosti snimljenog predmeta, jednako kao da se radi o promatranju stvarnog predmeta.

Hologram

Hologram je trodimenzionalna slika dobivena primjenom koherentne laserske svjetlosti holografijom. Interferencijske pruge zabilježene na fotografskoj ploči ili filmu, ili otisnute na termoplastičnoj podlozi sadržavaju sve informacije o rasporedu, jakosti, smjerovima i fazama svjetlosnih valova odraženih od predmeta u trenutku snimanja. Na samoj fotografskoj ploči slika predmeta nije prepoznatljiva. Zabilježene interferencijske pruge su optička rešetka kroz koju se svjetlost otklanja od početnoga smjera i konstruktivnom interferencijom u nekim smjerovima pojačava. Snimljeni predmet vidi se kroz fotografsku ploču kao kroz prozor, promjenom promatračkoga položaja postaju vidljivi različiti dijelovi predmeta.

Izvori

Mađarski znanstvenici
Britanski fizičari
Dobitnici Nobelove nagrade za fiziku
Izumitelji

Dennis Gabor


Gialdino Gialdini (Pescia,  - Pescia, ) est un compositeur, chef d'orchestre et pianiste italien.

Biographie

Fils d'un trompettiste, il est initié par lui à la musique. Il a été alors l'élève de Pietro Vallini, organiste de la cathédrale de Pescia, pendant neuf ans.
À l'âge de 17 ans, il a composé et interprété une messe pour un grand orchestre qu'il a dirigé lui-même à Pescia dans l'église de S. Stefano. Il a ensuite étudié à Florence avec Teodulo Mabellini qui a occupé la chaire de composition et de contrepoint à l'Institut musical Cherubini.

À Florence, la Società del Quartetto a interprété l'un de ses Trio pour violon, violoncelle et piano, qui est resté longtemps dans le répertoire de la musique de chambre. En 1868, il a participé à un concours organisé par la direction du  Teatro della Pergola de Florence pour un opéra sérieux, et en a été le lauréat avec Rosmunda sur un livret de Giovanni Battista Canovai, créé le 5 mars de la même année. Il a fait ses débuts en tant que chef d'orchestre et premier violon au  de Florence avec l'opéra Il Muratore di Napoli du maestro Mario Aspa.

Il y avait divers orchestres à Florence et Gialdini dirigeait celui d'Enea Brizzi. En 1870, il effectue une tournée en Espagne et en Amérique du Sud. Il donne des concerts au piano et dirige des orchestres. En 1871, de retour à Pescia, il fonde l'Institut musical Pacini où il enseigne lui-même le piano. Mais ce projet n'a pas duré longtemps. La vie du groupe qu'il a repris a été plus durable. Il a promu et dirigé des œuvres à Pescia.
De retour à Florence, il compose deux opéras-comiques, La Secchia Rapita sur le livret de Angelo Anelli (Florence, Teatro Principe Umberto, au printemps 1872, dirigé par Emilio Usiglio, en collaboration avec C. Bacchini, , Raffaello Felici, Guido Tacchinardi et Usiglio) et le succès de L'Idolo Cinese sur le livret modifié de Giovanni Battista Lorenzi (Ibid., Teatro delle Logge, Carême 1874, toujours en collaboration avec , Felici et Tacchinardi).

Il se consacre donc uniquement à l'activité de premier violon et de chef d'orchestre. Il a dirigé au Politeama et Comunale de Trieste, au  et à Teatro della Pergola à Florence, au Carlo Felice de Gênes, au  et au Teatro Regio de Turin, au Bellini et au Politeama à Palerme, au San Carlo de Naples, au Théâtre royal de Madrid, au Liceu de Barcelone, au Théâtre italien de Paris, à Berlin et Varsovie, ainsi que dans de nombreux théâtres villes du Mexique et d'Amérique du Nord.

À la Regio de Turin en 1882, il a dirigé Rienzi et Faust et en 1883 Simon Boccanegra, Lucia di Lammermoor et Norma.
À Paris en 1884, il dirige Hérodiade de Jules Massenet avec Joséphine de Reszke, Jean de Reszke, Victor Maurel et Édouard de Reszke.

En 1889 au Teatro Comunale de Bologne, il a dirigé Lohengrin et en 1890 au Teatro Regio de Parme Cavalleria rusticana et Mefistofele.

Il revient à la composition avec l'opéra I Due Soci, un opéra-comique sur un livret de M.E. Fiorentino (Bologne, Théâtre Brunetti, ).
En 1893 au Teatro Costanzi de Rome, il a dirigé Lohengrin et Il Trovatore.
Il a ensuite joué l'opéra en deux actes La Pupilla sur un livret de Carlo Goldoni (Trieste, Philharmonic-Dramatic Society, ; ibid., Teatro La Fenice de Venise, ), et le mélodrame en un acte, La Bufera, sur un livret de R. Biasoni (Pula, politeama Ciscutti, ; repris à Pescia, , , et dans d'autres théâtres).
En 1897, il a dirigé la première mondiale de La falena d'Antonio Smareglia avec Emma Carelli.

Il a également composé La prière du soir pour orchestre, un Menuet pour cordes, des pièces pour piano, quelques œuvres orchestrales et vocales, et a publié avec Giulio Ricordi une intéressante collection de 50 chansons populaires intitulée Eco della Lomba.

En septembre 1904, Gialdini déménage à Trieste, où il occupe le poste de directeur artistique du Conservatoire G. G. Verdi.
En 1911, il dirige La bufera à Pescia. En 1915, après l'entrée de l'Italie dans la Première Guerre mondiale, il a dû quitter Trieste. Il a passé les dernières années de sa vie dans sa ville natale Pescia, où il est décédé le , laissant un opéra inachevé. Le   a été inaugurée une plaque commémorative sur la maison où il est mort.

Œuvres (liste partielle)
Rosmunda (opéra, créé le  au Teatro della Pergola de Florence)
La secchia rapita (opera buffa, créé en 1872 au Teatro Goldoni de Florence)
L'Idolo cinese (opera buffa, créé en 1874 au Teatro delle Logge de Florence)
I due soci (opera buffa, créé le  au Teatro Brunetti de Bologne)
La Pupilla (opéra en 2 actes, créé le  à la Società Filarmonica Drammatica, Trieste
La Bufera (opéra, créé le  au Politeama Ciscutti, Pula)
Album vocale
Minuetto per archi (édité par Ricordi en 1900)
Eco della Lombardia  (collezione di 50 canzoni popolari, édité par Gialdini et Giulio Ricordi)

Bibliographie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Musique italienne
 Liste de compositeurs italiens de musique classique

Liens externes

Compositeur italien du XIXe siècle
Compositeur italien du XXe siècle
Compositeur italien de la période romantique
Compositeur italien de musique classique de la période moderne
Compositeur italien d'opéra
Chef d'orchestre italien
Naissance à Pescia
Naissance en novembre 1843
Décès en avril 1929
Décès à Pescia
Décès à 85 ans

Gialdino Gialdini


Colecție trei albume este primul box set lansat de cântăreața Angela Similea. Acesta include primele trei albume de studio lansate de muziciană până atunci, Un albastru infinit (1978), Nufărul alb (1983) și Trăiesc (1985). Colecția a fost lansată prin casa de discuri Electrecord pe vinil, dar nu a fost niciodată reeditată pentru casetă. Colecția poartă numele Angela Similea, fără niciun alt titlu trecut pe copertă. Albumul este disponibil și cu o copertă alternativă, deși lista pieselor nu este schimbată pentru a doua lansare. De asemenea, piesa "Adu-mi clipa de lumină" care fusese inclusă pe varianta casetă a albumului Nufărul alb nu este inclusă pe această editare a albumului.

Lista pieselor

Un albastru infinit

Nufărul alb

Trăiesc

A ^ Cântecul este un duet cu Florin Piersic, însă acesta nu este creditat.

Credite
Voce – Angela Similea
Grafica – Victor Bâldescu
Redactor – Ștefan Bonea
Transpunerea pe disc – Remus Stoica

Note

Albume de Angela Similea
Albume din 1986
Albume de muzică ușoară
Discuri Electrecord LP (30 cm)
Discuri Electrecord cu muzică de divertisment

Colecție trei albume


Datia (en hindi; दतिया जिला ) es un distrito de la India en el estado de Madhya Pradesh. Código ISO: IN.MP.DT.

Comprende una superficie de 2 694 km².

El centro administrativo es la ciudad de Datia.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 786 375 habitantes, de los cuales 366 943 eran mujeres y 419 432 varones.

Localidades
 Indergarh

Referencias

Enlaces externos

Datia

Distrito de Datia


Fosta mânăstire Râmnicu Sărat este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul municipiului Râmnicu Sărat. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 44854.06.07, 44854.06.08, 44854.06.09, 44854.06.10.

Din complexul mânăstiresc se mai păstrează fosta stăreție, ocupată de sediul Muzeului Municipal, biserica fostei mănăstiri, transformată în biserică parohială, laturile de S și E ale zidurilor de incintă și "Palatul Brâncovenesc" aflat pe latura de V.

Ansamblul este format din șapte monumente:
 Biserica "Adormirea Maicii Domnului" ()
 Casa domnească ()
 Stăreție, azi Muzeul Municipal ()
 Chilii, azi Muzeul Municipal ()
 Turnuri ()
 Zid de incintă ()
 Ruine chilii ()

Note

Monumente istorice din județul Buzău
Râmnicu Sărat

Fosta mănăstire Râmnicu Sărat


Knoxville Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Knoxville Township (Iowa)
 Knoxville Township (Missouri)

Knoxville Township


An Hordeum lagunculciforme in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Bachteev, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni N.B. Nikiforova. An Hordeum lagunculciforme in nahilalakip ha genus nga Hordeum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hordeum

Hordeum lagunculciforme


Kosmos 2229, ruski satelit za biološka istraživanja iz programa Kosmos. Vrste je Bion (br. 10).

Lansiran je 29. prosinca 1992. godine u 13:30 s kozmodroma Pljesecka, startni kompleks br. 43/3. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Sojuz-U 11A511U. Orbita mu je bila 217 km u perigeju i 373 km u apogeju. Orbitni nagib bio je 62,81°. Spacetrackov kataloški broj je 22300. COSPARova oznaka je 1992-095-A. Zemlju je obilazio za 90,41 minutu. Pri lansiranju bio je mase 6000 kg.

Satelit je nosio dva majmuna, kukce, vodozemce, biljke i stanične kulture. Istraživalo se utjecaj radijacije. Letjelica je zasnovana na izviđačkom satelitu Zenit.

Sletio je na Zemlju 10. siječnja 1993. a tijekom misije jedan dio je otpalo je nekoliko dijelova i vratilo se u atmosferu (KBE, električno napajanje...).

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1992 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2229


A Bolsa de Valores de Amã ( ASE ) é uma instituição privada da bolsa de valores na Jordânia, com sede em Amã.

História
A ASE foi constituída em março de 1999 como uma instituição privada, sem fins lucrativos, com autonomia administrativa e financeira. Está autorizada a funcionar como bolsa para negociação de valores mobiliários. A bolsa é governada por um conselho de administração de sete membros. Um diretor executivo supervisiona as responsabilidades diárias e se reporta ao conselho.  Os membros da ASE são as 68 corretoras da Jordânia.

A Bolsa de Valores de Amã tornou-se uma empresa estatal sob o nome "The Amman Stock Exchange Company (ASE Company)" em 20 de fevereiro de 2017.

A ASE está comprometida com os princípios de justiça, transparência, eficiência e liquidez. A bolsa busca fornecer um ambiente forte e seguro para seus títulos listados, protegendo e garantindo os direitos de seus investidores. Para fornecer este mercado transparente e eficiente, a ASE implementou diretrizes internacionalmente reconhecidas sobre divisões de mercado e critérios de listagem.

Para cumprir os padrões e as melhores práticas internacionais, a ASE trabalha em estreita colaboração com o JSC da Comissão de Valores Mobiliários da Jordânia em questões de vigilância e mantém fortes relacionamentos com outras bolsas, associações e organizações internacionais. A bolsa é um membro ativo da Arab Federation of Exchanges,  Federation of Euro-Asian Stock Exchanges (FEAS)  e um membro pleno da World Federation of Exchanges (WFE).

A ASE tem por missão proporcionar às empresas meios de obtenção de capital por meio de cotação na Bolsa, incentivando um mercado ativo de valores mobiliários cotados com base na efetiva determinação de preços e negociação justa e transparente, proporcionando instalações e equipamentos modernos e eficazes para a negociação do registro de negociações e publicação de preços, monitorando e regulando a negociação no mercado, coordenação com o JSC quando necessário, para garantir o cumprimento da lei, um mercado justo e proteção do investidor, estabelecendo e aplicando um código de ética profissional entre seus diretores e funcionários membros, e assegurar a prestação atempada e exata de informação dos emitentes ao mercado e divulgar informação de mercado ao público

Liderança
Dr. Kamal Ahmad Al-Qudah - Presidente

Sr. Mazen Wathaifi CEO

Valores Mobiliários Listados

 Ações
 Títulos
 Right Issues

Os índices ASE
Os índices de ações da ASE incluem o ASE Unweighted Index, o ASE Market Capitalization Weighted Index e o ASE Free Float Index.

Referências

Ama
Economia da Jordânia

Bolsa de Valores de Amã


Dana 15. rujna 2022. godine kod grada Izjuma u Ukrajini otkriveno je nekoliko masovnih grobnica nakon što su ukrajinske snage oslobodile grad od ruske okupacije tijekom Invazije Rusije na Ukrajinu 2022. godine. U jednoj od otkrivenih grobnica bilo je pokopano barem 440 tijela.

Otkriće grobnica
Prvi dokazi o postojanju masovnih grobnica počeli su se pojavljivati 15. rujna 2022. nakon što su ukrajinske snage u Harkivskoj ofenzivi odbacile ruske snage iz šire okolice grada Izjuma.U obližnjoj šumi bilo je stotinjak grobova označenih jednostavnim drvenim križevima koji su bili označeni samo brojevima. Jedan od većih grobova sadržavao je oznaku na kojoj je pisalo da je u grobu pokopano 17 ukrajinskih vojnika. Do idućeg dana, timovi istražitelja pronašli su preko 445 grobova kako civila, tako i vojnika. U nekim slučajevima pri identifikaciji je pomagala gospođa Tamara Volodimirovna, koja je bila zaposlenica lokalne mrtvačnice. Njoj su okupacijske snage naložile da spomenute grobove označava samo brojevima, a da brojeve i imena pojedinaca zabilježi u poseban dnevnik.

Neki od ljudi pokopanih u grobnicama bili su vjerojatno ustrijeljeni, neki su bili žrtve granatiranja, a ostatak je umro zbog nedostatne medicinske pomoći. Prema informacijama ukrajinskih vlasti, neka od iskopanih tijela imala su ruke svezane iza leđa, te je na njima bilo znakova mučenja. Guverner Harkivske oblasti izjavio je nakon otkrića: "Među tijelima koja su ekshumirana danas, 99% njih je sadržavalo znakove nasilne smrti. Nekoliko je rijela pronađeno s rukama svezanim iza leđa, a jedna je osoba pokopana s užetom za vješanje oko vrata. Očito da su ti ljudi bili mučeni i pogubljeni. Među pokopanima ima i djece..."

Novinarka Emmanuelle Chaze koja je izvještavala s mjesta otkrića, izvijestila je o truplu 18-godišnjeg muškarca koje je pronađeno s rukama vezanim iza leđa. Potiljak mu je bio razbijen oštrim predmetom, mošnje su mu bile zgnječene, a bedra su mu također pokazivala znakove mučena.

Građani koji su preživjeli okupaciju izjavili su da su Rusi tražili pojedince, kao i da su imali posebne liste na kojima su bila imena građana koji su bili pripadnici Ukrajinske vojske, obitelji pripadnika Ukrajinske vojske ili veterani Rata u Donbasu. Također su rekli da bi pri selekciji žrtava, terorizirali lokalno stanovnišvo traživši ih da se skidaju goli. Gospođa Volodimirovna rekla je da su joj Rusi dozvolili da pokopa dio mrtvih pripadnika ukrajinskih oružanih snaga, ali da za većinu njih Rusi nisu dozvolili ukop i da ne zna gdje su ih odveli.

Istraga
Iz Ujedinjenih Naroda najavili su da namjeravaju poslati promatrače u Izjum. Češka Republika, koja tijekom rujna 2022. predsjeda Europskom Unijom zatražila je osnivanje posebnog međunarodnog suda nakon otkrića grobnice.

Izvori

Ratni zločini
Invazija Rusije na Ukrajinu 2022.

Pokolj u Izjumu


As Filhas do Coração Imaculado de Maria, também conhecidas como Irmãs Cordimarianas, é uma congregação religiosa católica feminina fundado em Macapá, Brasil, em 1917, pelo missionário belga Pe. Júlio Maria de Lombaerde, MSF. Os membros da congregação usam as letras FCIM depois de seus nomes.

História
Missionário belga, o Pe. Júlio Maria de Lombaerde, MSF, foi mandado para o Brasil em setembro de 1912. Aportou em Recife, Pernambuco, em outubro daquele ano. Passou algum tempo em Natal, Rio Grande do Norte, mas o seu destino era Macapá, aonde chegou em 27 de fevereiro de 1913.

Ali entregou-se às tarefas missionárias. Após fundar a Associação das Filhas de Maria, algumas jovens desejaram o ingresso na vida religiosa. Com a aprovação do bispo de Santarém, Dom Frei Armando Bahlmann, OFM, lançou as bases da Congregação das Filhas do Coração Imaculado de Maria, também chamadas de Irmãs Cordimarianas, em 21 de novembro de 1916. A congregação surgiu com três membros, Maria José, Maria de Jesus e Maria de Nazaré, e teve seus estatutos aprovados pelo Papa Bento XV em 1 de abril de 1919.

Por conta de uma epidemia de febres que assolou Macapá, que vitimou algumas irmãs, em setembro de 1923, Pe. Júlio transferiu a Casa de Governo das Irmãs e o Noviciado para Icoaraci, subúrbio de Belém, Pará.

De 1916 a 1925, a congregação recebeu o ingresso de 51 novos membros e expandiu sua área de atuação, servindo principalmente em escolas e hospitais no resto do Amapá, Pará, Maranhão e Piauí, e transpuseram a fronteira, ao fazer missão entre os indígenas tucanos em Vaupés, na Colômbia, em dezembro de 1920.

A congreação realizou seu primeiro capítulo geral entre 28 e 30 de agosto de 1926, na qual a Irmã Maria de Jesus foi eleita madre superiora, cargo que manteria nos capítulos seguintes até 1971. Um mês depois, sentindo que sua presença física não era mais necessária, Pe. Júlio Maria deixou a congregação para dedicar-se à fundação de uma congregação masculina (os futuros Missionários Sacramentinos de Nossa Senhora). Trocou de lugar com o Pe. Teodoro Kokke, indo este cuidar das irmãs em Belém, e aquele para a comunidade de Alecrim, em Natal.

Em abril de 1932, as irmãs receberam a visita canônica do arcebispo de Belém, Dom Antônio de Almeida Lustosa, SDB, que veio a ser um grande incentivador do instituto. Quando este foi transferido para a Arquidiocese de Fortaleza, Ceará, fez o convite para que a sede e o noviciado da congregação ali se estabelecessem. O convite foi aceito e, em 31 de maio de 1949, as irmãs se estabeleceram em Caucaia, município contíguo a Fortaleza.

Em 30 de março de 1963, foi assinado o Decreto de Louvor da congregação pelo cardeal Ildebrando Antoniutti, prefeito da Congregação para os Institutos de Vida Consagrada e Sociedades de Vida Apostólica.

O Concílio Vaticano II, realizado entre 11 de outubro de 1962 e 8 de dezembro de 1965, trouxe renovação para a vida religiosa consagrada. Em julho de 1969, um capítulo gera extraordinário foi convocado para estudar os documentos produzidos pelo concílio e, a partir disso, foram aprovadas mudanças nas constituições e no regulamento da congregação cordimariana.

As Filhas do Coração Imaculado de Maria comemoraram seu jubileu de cem anos de fundação em 21 de novembro de 2016, com missa presidida por Dom Plínio José Luz da Silva, bispo de Picos, e concelebrada por bispos e padres de várias regiões do Brasil.

Ordens e congregações religiosas católicas
Igreja Católica no Brasil

Filhas do Coração Imaculado de Maria


Helen Brooke Taussig (født 24. maj 1898, død 20. maj 1986) var en amerikansk kardiolog og grundlægger af pædiatrisk kardiologi. Især er hun kendt for at udvikle konceptet for en procedure, der ville forlænge livet for børn født med Fallots tetralogi (den mest almindelige årsag til blå baby syndrome).

Læger fra USA
Kvindernes æresgalleri i USA

Helen B. Taussig


නිපැයුම් කර්මාන්තයේදී සම්පුර්ණ තත්ත්ව කළමනකාරයේ යෙදිම (TQM)

නිපැයුම් ආයතනයක තත්ත්ව පාලන සදහා ගණිතමය මුලධර්මයක් වන සංඛ්‍යාන ක්‍රම භාවිතය මුලිකවම සිදුවේ. මෙහිදි අහඹු නියැදියක් මත අවශ්‍ය පරීක්ෂණ සිදුකර එම දත්ත විශ්ලේෂණය සිදු කරයි. මෙහිදී පාරිභෝගිකයාට එම භාණ්ඩ වැදගත්වන අයුරැ සිත්හි තබගෙන තත්ත්ව සුරැකුම් පරීෂණ නිර්මාණය කරයි. එම තත්ත්ව සුරැකුම් පරික්ෂණ වලින් ලබාගන්නා ප්‍රථිපල දෝෂ සහිත නිපැයුම් හෝ දෝෂ සිදුවිය හැකි නිපැයුම් ලෙස රව්ගකිරණය කොට එම දත්ත සංඛ්‍යාන මුලධර්ම යටතේ 'විසිරීම' (Statistical distribution ) යන ක්‍රමය මගින් විශ්ලේෂණය කරයි.

ඒ  අනුව "error band" වැරදි/ දෝෂ සහිත භාණ්ඩ වලගට ලැබිය හැකි තත්ත්ව පරීක්ෂණ ප්‍රතිඵල අර්ථ දක්වයි. එබදු ප්‍රතිළග ලබා දෙන නිෂ්පාදනය නැවත එසේ නොවීමට කටයුතු කිරීමද සිදු කරයි. තවදුරටත් දෝෂ අවම කිරීමට  "failure band" ලෙස ගුණාත්මක බව නොමැති නිසා ප්‍රතික්ෂේප කීරිමට සිදුවන භාණ්ඩ ලබා දිය හැකි පරීක්ෂණ ප්‍රතිඵල වර්ගිකරණය කෙරේ.

	මෙලෙස දත්ත මත පදනම් වී ක්‍රියාවලි වල සිදුවන දෝෂ/ වැරදි/ අඩුපාඩු මග හරවා ගැනීමට කටයුතු කරයි. මෙහිදී එලෙස ප්‍රතික්ෂේප වීමට හෝ තත්ත්ව පරික්ෂණ අසමත් වීමට හේතු කවරේදැයි සොයා බලා ඒවා ලේඛන ගත කොට තවදුරටත් එසේ නොවීමට ක්‍රියාවලි නැවත නිර්මාණය කිරීම, වැඩිදියුණු කිරීම සිදු කරයි.

මේ පිළිබද කටයුතු කරන පිරිස් වලට නිෂ්පාදන/ නිමැවුම් දෝෂ/ ගැටළු සොයාගැනීමට පිරීෂණ සැලසුම් කිරීමට කලක් ගත විය. ප්‍රසිද්ධව බහුලව භාවිතා වන පරික්ෂණ ලෙස "Life Test" හැදින්විය හැක. මෙහිදී අහඹු ලෙස තෝරාගත් භාණ්ඩක් එය සමහාන්‍ය පරිදි බාවිතා කරන ආකාරයට ක්‍රියාකරවා එම භාණ්ඩ ක්‍රියා විරහිත වන අවස්ථාව හදුනා ගනී.
" Shake and bake"  තවත් එබදු ජනප්‍රිය පරික්ෂනයකි මෙහිදි භාණ්ඩ උදුනක්(oven)  තුළ කෘත්‍රිම කම්පනයට (vibrator එකක් මගින්) ලක් කිරීම සිදු කරයි. මෙහිදි සිදුවන දෝෂ/ බිදවැටිම් ඉංජිනේරැ අයතනයකට යොමු කොට වැඩි දියුණු කිරීම සිදු වේ.


An escort agency is a company that provides escorts for clients, usually for sexual services. The agency typically arranges a meeting between one of its escorts and the client at the customer's house or hotel room (outcall), or at the escort's residence (incall). Some agencies also provide escorts for longer durations, who may stay with the client or travel along on a holiday or business trip. While the escort agency is paid a fee for this booking and dispatch service, the customer must negotiate any additional fees or arrangements directly with the escort for any other services that are not provided by the agency involved, such as providing sexual services (regardless of the legality of these services).

Business model
Escort agencies claim that they are dispatching these individuals to provide a social or conversational service rather than a sexual service, since prostitution laws often forbid taking payment for sex or communicating for the purpose of arranging a contract for sexual services. Advertisements for escort agencies often carefully skirt the legal line, and avoid specifically offering prostitution or sexual services. This fact in turn is well known to police and the political powers, who, where prostitution is illegal, usually prefer to act against more visible and problematic street prostitution. This has been criticized as hypocrisy, especially where governments license and tax the escort agencies. However, there almost certainly do exist agencies that do go by these laws and do not facilitate prostitution. Some countries have used a two-pronged approach of criminalizing street prostitution but permitting or licensing prostitution in brothels or via escort agencies.

Recruiting
Escort agencies often recruit individuals to work as escorts by placing employment advertisements in a magazine or newspaper. Escort agencies typically maintain a list of escorts of different ages and appearances to cater to the varying interests of clients. Some agencies may specifically deal in a certain type of escort. There are male-for-male, female-for-male, and female-for-female escort agencies, as well as a few male-for-female agencies. Agencies commonly specialize in only one sex. Transsexual or transgender escorts are available from some escort agencies.

It is very common for escorts to enter the business through referrals from friends who have been in the business. The effectiveness of ads in weeklies or specialized sites has been questioned by some operators as there are so many that they are diluted. Typically, an escort will interview with an agency.

Advertising
Once an escort is hired by an agency, they will provide photographs or pose for a photographer. These pictures are posted on the agency's website or circulated among clients to promote business.

Some larger escort agencies maintain websites with photo galleries of their escorts. Clients contact agencies by telephone and offer a description of what kind of escorts are sought. The agency will then suggest an escort who might fit that client's need.

The agency collects the client's contact information and calls the escort. Usually, to protect the identity of the escort and ensure effective communication with the client, the agency arranges the appointment. Sometimes, it may be up to the escort to contact the client directly to make arrangements for the location and time of an appointment. Generally, the escort is also expected to call the agency upon arrival at the location and upon leaving, to ensure the safety of the escort.

Legal considerations
The arm's-length relationship between the escort and the escort agency is designed to protect the escort agency (to some degree) from prosecution for breaking laws against prostitution. If the employee is solely responsible for arranging any illegal prostitution-oriented activities, the agency can maintain plausible deniability should an arrest be made.

Escort services aim to provide an experience that allows the operators to claim that whatever happens between the escort and the client is consensual. Operators tend to avoid discussing specifics over the telephone or via emails to avoid complications with the law.

India
Prostitution in India is legal, but a number of related activities, including owning or managing a brothel, pimping and pandering, are crimes.

Mexico

In 2010, Mexico legislators added a law similar to that of the UK called the Anti Trafficking in Persons Act (rough translation) which makes it a crime to offer the sexual services of another person against their will. The law is still broadly interpreted and has many websites which offer the services of escorts running for cover, and newspapers like El Universal stopped taking classified ads for escorts or "executive massages" because of the law, which also goes after anyone promoting the trafficking of persons. The legislator who is spearheading the campaign there has filed a lawsuit against the newspaper Reforma because they have not stopped taking classified ads for these services but have instead put in place a mandatory presentation of official identification of the person placing the ad and the signing of a waiver stating that they are placing the ad on their own behalf and releasing the newspaper from anything that may come from the services offered.

The legislature in Mexico has modified the law to close some loopholes or grey areas and is, like the United States, zooming in on the "end user" or client. The new law encompasses penalties of 7–9 years in prison for contracting an escort, 7–9 years in prison for transporting an escort to her appointment, and now the broadest addition like in the United States, "facilitation" of any person, persons or company that promotes or services of an escort whether a newspaper, internet ad or website is subject to 9–11 years in prison, which grows to a maximum of 23 years if the offending person is a public servant of any kind.

United Kingdom

Escort prostitution is one of the forms that the sex trade takes in the United Kingdom, along with prostitution practiced in massage parlors, saunas, private flats (such as the Soho walk-ups) and street prostitution. Working as an outcall escort is not an offence, and neither is working as a prostitute in private. However, under the Policing and Crime Act 2009 it is a criminal offence to pay for services of a prostitute who is controlled for gain if any third party uses force, threat (whether or not relating to violence) or any other form of coercion. In 2015 the HMRC set up a dedicated "adult entertainment task force" to collect unpaid income tax from, among others, online escort agencies.

Financial considerations
The amount of money that is made by an escort varies with many factors, such as sexual attractiveness, competition from legal and illegal sources, and the commissions to be paid to the agency. Typically, an agency will charge their escorts either a flat fee for each client connection or a percentage of the pre-arranged rate. According to police in Calgary, Alberta, Canada, the high fees charged by escort agencies may make escorting less lucrative than street prostitution, especially as agencies often also deduct the license fees directly from the earnings.

Independent escorts may have differing fees depending on the season or whether the client is a regular or semi-regular customer. Independent escorts may tend to see clients for extended meetings involving dinner or social activities whereas agency escorts tend to be split into two categories: Cheaper services, especially if mainly based on incall appointments (client visiting the escort at her accommodation), often only provide sexual services, while agencies that provide mainly outcall appointments (the escort visiting the client at either their home or hotel) tend to offer services similar to that of independent escorts.

In New York City, escort services charge anywhere from $200 to $1,500 or more per hour. The industry standard for dividing the money is 50% to the escort, 40% to the agency, and 10% to the booker (a kind of sales representative). Given the level of business can vary week to week, it is not uncommon for escorts to be featured by more than one agency provided they are operated by the same ownership group.

Statistics
A 2005 government survey in New Zealand (where prostitution was regulated and for the most part legalized in 2003) estimated that of the 6,000 prostitutes surveyed, around 20% worked for escort agencies.

See also
 Call girl
 Girlfriend experience
 Girlfriend: can be asked as companions to events
 Geisha: can be called upon for occasions in other districts
 Prostitution by region
 Prostitution law
 Rental family service: allows hiring boy/girlfriends for events (platonic relationship)
 Sugar baby

References

Talent and literary agencies
Sex industry
Escorts

Escort agency


في الكيمياء، التركيز عبارة عن تعبير معين يدل على مقياس كمية مادة بالنسبة إلى أخرى في المخلوط. وهذا يمكن ان يطبق على أي نوع من أنواع المخاليط الكميائية، ولكن في الغالب يقتصر هذا المفهوم على المحاليل المتجانسة، وفي هذه الحالة تشير إلى كمية المذاب في المذيب.
توجد صيغ عدة للتعبير عن التراكيز منها المولية الحجمية، النظامية، الكسر المولي وصيغ أخرى مختلفة.

يقاس التركيز كالآتي:

إذا أذبنا 30 جرام من ملح الطعام في 1000 سنتيمتر مكعب من الماء، يكون لدينا محلولا ذو تركيز:

 30 جرام / 1000 سنتيمتر مكعب = 3 جرام/100 سنتيمتر مكعب.

أي تركيز 3 جرام/100 سنتيمتر مكعب.

مثال آخر:

إذا أذبنا 30 جرام من الملح في 750 سنتيمتر مكعب من الماء، أصبح لدينا محلولا تركيزه 4 جرام/100 سنتيمتر مكعب.

تركيز وزني

يعرف التركيز الوزني أو تركيز الكتلة كالآتي:

حيث:

( كمية المادة المذابة ب الجرام

( حجم السائل المذيب.

ملحوظة: هذه المعادلة تصلح لحساب تركيز مادتين أو أكثر في سائل، ففي حالة مادتين مثلا السكر و الملح في سائل كالماء، يعني الرمز (i ) سكر ونعيّن تركيز السكر، أو تعني ملح و نحسب تركيز الملح. أو تعني أي مادة ثالثة نذيبها في السائل. كل تركيز على حدة.

مثال حسابي

تركيز أيونات المغنسيوم 2و8 مللي جرام / لتر. (مثلما نجد على سبيل المثال على زجاجة مياه معدنية )

فالتركيز نحسبه بقسمة الكتلة (هنا 2و8 مللي جرام ) على حجم المذيب ( وهو هنا 1 لتر من الماء).

ملحوظة: 1 لتر هو مقياس «حجمي» وليس مقياس وزني وهو يساوي 1000 سنتيمتر مكعب. ولا يصح اعتبار اللتر وزنا.

كما توجد تعريفات أخرى باستحدام مول بدلا من الجرام.

حساب التركيز المولي

تعرف الكتلة المولية بأنها الوزن بالجرام لكل مول من المادة.

مثال على ذلك: تبلغ الكتلة المولية ل حامض الكبريتيك 08و98 جرام/مول.

والآن نكمل مسألتنا:

إذا كان لدينا محلولا بتركيز 8و0 مول من حامض الكبريتيك، يكون في 1 لتر من المحلول 8و0 مول من
H2SO4. فما هي كتلة حامض الكبريتيك
H2SO4 الموجودة في حجم 3 لتر من المحلول ؟

حيث التركيز: c ويعطى هنا بالمول/ لتر

m الكتلة بالجرام

M الكتلة المولية لحامض الكبريتيك

V الحجم وهو هنا باللتر.

كما من الأفضل استعمال وحدة الحجم لتكون ديسيمتر مكعب مثلا، بدلا من اللتر، لأن البعض يعتقد خطءا أن اللتر وحدة وزنية وليست وحد حجم. وسنتبع ذلك في مثالنا التالي:

في المثال التالي نبحث عن عدد الجزيئات:

نبحث عن عدد الجزيئات Nالموجودة في حجم 2 سنتيمتر مكعب من محلول سكر في الماء بتركيز 3 مللي مول:

التركيز: c هنا بالمول/ديسيمتر مكعب، (1000 سنتيمتر مكعب).

يعطينا NA (عدد أفوجادرو) عدد الجزيئات/ مول، وباستخدامه نحصل على:

اقرأ أيضا
 التركيز الحيوي
توازن دينامي
مول
جزء مولي
كتلة مولية
مركز (كيمياء)

مراجع

خصائص كيميائية
كمية المادة
كيمياء تحليلية

تركيز (كيمياء)


Cutting Edge son una serie de EP lanzados por la banda británica de rock Delirious?. Las canciones fueron escritas y grabadas originalmente entre los años 1992 y 1995 antes de que la banda adoptara el nombre de Delirious?

Lanzamientos
Las grabaciones fueron lanzadas originalmente en cuatro casetes por separado, sin embargo actualmente se distribuyen en disco compacto. En el Reino Unido están disponibles en dos discos separados Cutting Edge One and Two y Cutting Edge Three and Fore mientras que en los Estados Unidos están disponible en un solo álbum. En 2007 fue lanzada una reedición del proyecto bajo el título de Fuse Box unificando los cuatro EP en un solo álbum.

Cutting Edge One

Cutting Edge One fue lanzado en junio de 1993 y fue el primer lanzamiento de Delirious?. En el momento de la grabación la banda estaba conformada por el cantante Martin Smith, su amigo y colega Tim Jupp y el baterista Stew Smith. La guitarra y el bajo fueron ocupados por varios músicos destacando entre otros a David Clifton, Jim Bryan, y Andy Piercy, quien más tarde se convertiría en el productor del álbum debut de la banda King of Fools. "I Could Sing of Your Love Forever" una de las canciones del EP fue regrabada en 2001 y editada como un sencillo para corriente principal debutando el puesto #40 del UK Singles Chart.

Cutting Edge Two

Cutting Edge Two fue lanzado en abril de 1994 casi un año después del lanzamiento del primer EP. En este punto el guitarrista Stuart Garrard se une a la banda y Jim Bryan es remplazado por Les Driscoll en el bajo.

Cutting Edge Three

Cutting Edge Three fue lanzado en mayo de 1995. Ese año el bajista Les Driscoll es remplazado por Dudley Philips y Chris Hammond se une a la banda para hacer parte de los coros. El guitarrista Andy Piercy también hizo parte del EP, mientras que Joss Ambrosio colabora con los sintetizadores en algunas canciones.

Cutting Edge Fore

Cutting Edge Fore fue lanzado en diciembre de 1995. En este punto Jon Thatcher se une a la banda como bajista remplazando a Dudley Philips, después de que este no asistiera a uno de los eventos Cutting Edge. Fue el último miembro que la banda incluyó para la alineación actual.

Lista de canciones

Cutting Edge One
 "Message of the Cross"
 "Singer's Song"
 "Lord You Have My Heart"
 "What Is This Thing Called Love?"
 "The Crucible for Silver"
 "Thank You for Saving Me"

Cutting Edge Two
 "The Happy Song"
 "Prophet Song"
 "King of Love"
 "Coming Back"
 "Lead Me"
 "I Could Sing of Your Love Forever"

Cutting Edge Three
 "Did You Feel the Mountains Tremble?"
 "I've Found Jesus"
 "Oh Lead Me"
 "Shaken Up"
 "I'm Not Ashamed"
 "Find Me in the River"

Cutting Edge Fore
 "Louder Than the Radio"
 "You Split the Earth"
 "When All Around Has Fallen"
 "I've Searched for Gold"
 "Shout to the North"
 "All I Want Is You"
 "Obsession"

Referencias

EP de 1995
EP de 1994
EP de 1993
Álbumes en inglés

Cutting Edge


Liga Campionilor EHF Feminin 1993-94 a fost prima ediție a Ligii Campionilor EHF Feminin, competiția celor mai bune cluburi de handbal feminin din Europa, organizată și supervizată de Federația Europeană de Handbal. Anterior, întrecerea s-a desfășurat sub titulatura de Cupa Campionilor Europeni.

Repartizarea echipelor
32 echipe câștigătoare ale campionatelor naționale din țările respective au fost repartizate în șaisprezecimile de finală, unde au jucat câte două meciuri fiecare, unul pe teren propriu și unul în deplasare. Cele 16 câștigătoare au avansat în optimile de finală.

Șaisprezecimile de finală
Formațiile evidențiate cu caractere aldine s-au calificat în optimile de finală.

|}
Note
a) Kiffen Helsinki nu s-a prezentat la nici una din cele două partide și le-a pierdut prin abandon, scor 0-10.

Optimile de finală
Formațiile evidențiate cu caractere aldine s-au calificat în faza grupelor:

|}

Faza grupelor
Cele opt câștigătoare ale optimilor de finală au fost trase la sorți în două grupe de câte patru, unde au jucat partide una împotriva celeilalte, în meciuri pe teren propriu și în deplasare, după sistemul fiecare cu fiecare. Echipele care au câștigat cele două grupe s-au calificat în finala competiției.

Grupa A

Grupa B

Finala
Câștigătoarele celor două grupe s-au întâlnit în finală, desfășurată cu tur și retur. Turul s-a jucat la Budapesta, iar returul în cartierul Südstadt al orașului Maria Enzersdorf de la periferia Vienei. Hypo Niederösterreich a învins în ambele partide și a câștigat pentru a cincea oară trofeul.

|}

Turul

Returul

Statistici

Cea mai bună marcatoare
Handbalista rusă Natalia Morskova de la El Osito L'Eliana, cu cele 102 goluri înscrise, a fost cea mai bună marcatoare a competiției.

Note

Sezoanele Ligii Campionilor EHF Feminin
1993 în handbal
1994 în handbal

Liga Campionilor EHF Feminin 1993-1994