Zelenogorsk (), officially known as Terijoki prior to 1948 (a name still used in Finnish and Swedish), is a municipal town in Kurortny District of the federal city of St. Petersburg, Russia, located in part of the Karelian Isthmus on the shore of the Gulf of Finland. Population:

It has a station on the St. Petersburg-Vyborg railroad. It is located about  northwest of central Saint Petersburg.

History

From 1323 to 1721 the Zelenogorsk area was a part of Sweden. It was ceded to Russia in 1721, becoming "Old Finland", which again was united with the Grand-Duchy of Finland in 1811. Until 1917, Terijoki was part of the Grand-Duchy of Finland, ruled by the Grand Dukes of Finland, who were the Tsars of Russia, (1812–1917).

Even though all of Finland was part of the Russian Empire, a customs border was located at Terijoki. A valid passport was needed for crossing the border between Russia and the Grand Duchy of Finland.

Vladimir Lenin managed to travel in secrecy over the internal border to Finland in 1907. Ten years later, in April 1917, he would return through the Terijoki border control at the head of the contingent of Bolshevik  exiles that had accompanied him from Switzerland.

With completion of the Riihimäki–Saint Petersburg railway in 1870, Terijoki become a popular summer resort, and was frequented by St. Petersburg's upper class until closure of the border during the Russian Revolution (1917).

When the Republic of Finland gained independence on 6 December 1917, Terijoki became a part of it, and remained so until it was occupied by the Soviet Union during the Winter War (1939-1940). It was regained by Finland in 1941 during the Continuation War (1941-1944), but was then occupied again by the Red Army during the later stages of the same war and annexed to the Soviet Union in 1944.

During the Winter War Terijoki become known as the seat of Otto Wille Kuusinen's Finnish Democratic Republic.

After the Second World War, its original Finnish population was expelled. They were relocated close to Helsinki and Soviet citizens were relocated to Terijoki. Around the start of the 21st century, the town's population was estimated to have been a few thousand, rising to above 50,000 in summer.

Contemporary times
As of the beginning of the 21st century, Zelenogorsk is actively developing in many directions. Various actions to improve the quality of life in Zelenogorsk and modernize the region have been undertaken.

July 25 is the date of the annually celebrated City Day. On this day in 2009, a fountain was opened in the central square of the city park, and a sculpture named "Boots of the Traveller" was solemnly unveiled along the central avenue.

At the Dachshund monument, parades of dachshunds have been held, and the museum of vintage vehicles has gained additional new exhibits.

At a concert in honor of City Day in 2009, known musicians performed, such as Music hall theatre of St. Petersburg, Edita Piekha, and others,

Notable people
Boris Smyslovsky, Russian Axis collaborator, émigré, and anti-communist.

Images

References

External links

Official website of Zelenogorsk
Zelenogorsk Business Directory

Cities and towns under jurisdiction of Saint Petersburg
Former municipalities of Finland
Karelian Isthmus
Kurortny District

Zelenogorsk, Saint Petersburg


Aleksandar Antonov Tonev (în ; n. 3 februarie 1990) este un fotbalist profesionist bulgar care joacă pe postul de mijlocaș pentru Botev Plovdiv și echipa națională a Bulgariei.

Și-a început cariera la ȚSKA Sofia, fiind împrumutat timp de un sezon la Sliven 2000, înainte de a se alătura în 2011 clubului polonez Lech Poznań din Ekstraklasa. În cel de-al doilea sezon, el și-a ajutat echipa să termine pe locul al doilea în campionat și semnat cu Aston Villa. În 2014, Villa l-a împrumutat la Celtic și apoi l-a vândut lui Frosinone în anul următor. A petrecut un an acolo înainte de a se transfera la Crotone în Serie A.

A jucat pentru Bulgaria între anii 2011 și 2017, marcând cinci goluri în 28 de partide.

Cariera pe echipe

Lech Poznań

La 16 iunie 2011, Tonev a semnat cu clubul polonez din Ekstraklasa Lech Poznań. El a debutat pe 29 iulie 2011, în minutul 75, înlocuindu-l pe Jakub Wilk într-un meci împotriva lui ŁKS Łódź. Lech Poznań a câștigat meciul cu 5-0.

Aston Villa
La 7 iunie 2013, Tonev a semnat un contract cu Aston Villa. El a fost recomandat de fostul coechipier de la națională Stilian Petrov, pe atunci antrenor în cadrul clubului. El a debutat la 13 august, intrând în locul lui Karim El Ahmadi pentru ultimele opt minute ale înfrângerii cu 2–1 în deplasare cu Chelsea.

Celtic
La 11 august 2014, Tonev a ajuns la campioana Scoției, Celtic la care a fost împrumutat timp de un an cu o opțiune de cumpărare. El a debutat pentru Celtic pe 13 septembrie, în meciul câștigat acasă cu 2–1 victorie cu Aberdeen. Fundașul lui Aberdeen, Shay Logan, l-a acuzat pe Tonev că i-a adresat insulte rasiste în timpul acestui meci; Tonev a neagat afirmațiile. La 30 octombrie 2014, Tonev a primit o suspendare de șapte meciuri pentru "utilizarea unui limbaj abuziv de natură rasistă". Celtic a confirmat că va contesta decizia, deoarece îl consideră nevinovat. Tonev a pierdut la apel, iar Celtic a decis să nu mai discute problema.

Frosinone
La 27 august 2015, Tonev s-a alăturat echipei de Serie A, Frosinone. El a jucat primul meci trei zile mai târziu, intrând în locul lui Luca Paganini într-o înfrângere cu 2-0 împotriva lui Atalanta la Stadio Atleti Azzurri d'Italia.

Crotone
La 16 iulie 2016, Tonev s-a alăturat echipei de Serie A Crotone. El a înscris primul gol pentru club într-o victorie din deplasare, scor 0-1 cu Pescara pe 7 mai 2017.

La națională
La 4 septembrie 2009, Tonev a marcat primul său gol pentru Bulgaria U21 în victoria cu 3-0 împotriva Kazahstanului U21 într-un meci de calificare la Campionatul European de Fotbal sub 21 de ani. La 9 septembrie 2009, a fost eliminat pentru un atac întârziat asupra lui Guillermo Molins în minutul 90 al înfrângerii de 1-2 în Suedia U21. La 9 februarie 2011, Tonev a marcat un gol într-un meci amical împotriva Camerunului.

Tonev și-a făcut debutul pentru echipa națională a Bulgariei într-un meci pierdut cu 0-1 împotriva Țării Galilor la 11 octombrie 2011. La 22 martie 2013, a marcat primele sale goluri la națională, înscriind chiar un hat-trick (primul din cariera sa) în timpul unei victorii cu 6-0 de pe teren propriu peste Malta într-un meci de calificare la Campionatul Mondial din 2014.

Trei ani și o săptămână mai târziu, a marcat primul său gol la națională după ce a dat hat-trickul, în victoria cu 2-0 în fața Macedoniei la Skopje.

Referințe

Legături externe

Bulgari expatriați în Italia
Fotbaliști ai Premier League
Mijlocași
Fotbaliști ai lui Celtic
Fotbaliști ai Aston Villa FC
Fotbaliști ai Lech Poznań
Fotbaliști ai ȚSKA Sofia
Fotbaliști internaționali bulgari
Fotbaliști bulgari
Oameni în viață
Nașteri în 1990

Aleksandar Tonev


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Hrnčiarska Ves enthält die zwei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Hrnčiarska Ves im Okres Poltár.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Hrnciarska Ves


El término Piatijatki ,  puede referirse a:

Piatijatki (Krasnodar), localidad del krai de Krasnodar, en Rusia.
Piatijatki (Rostov), localidad del óblast de Rostov, en Rusia.

Piatijatki (Dnipropetrovsk), localidad del raión de Piatijatki del óblast de Dnipropetrovsk, en Ucrania.
Piatijatki (Yurivka, Dnipropetrovsk), localidad del raión de Yurivka del óblast de Dnipropetrovsk, en Ucrania.
Piatijatki (DOnetsk), localidad del óblast de Donetsk, en Ucrania.
Piatijatki (Jerson), localidad del óblast de Jerson, en Ucrania.
Piatijatki (Mala Vyska, Kirovogrado), localidad del raión de Mala Vyska del óblast de Kirovogrado, en Ucrania.
Piatijatki (Znamianka, Kirovogrado), localidad del raión de Znamianka del óblast de Kirovogrado, en Ucrania.
Piatijatki (Bratske, Mykolaiv), localidad del raión de Bratske del óblast de Mykolaiv, en Ucrania.
Piatijatki (Mykolaiv), localidad del raión de Mykolaiv del óblast de Mykolaiv, en Ucrania.
Piatijatki (Poltava), localidad del óblast de Poltava, en Ucrania.
Piatijatki (Zaporizhia), localidad del óblast de Zaporizhia, en Ucrania.

Piatijatki (desambiguación)


Beogradsko-karlovačka arhiepiskopija, središnja eparhija Srpske pravoslavne crkve u Srbiji. Sjedište eparhije je u Beogradu. Arhijerej administrator je Jovan Mladenović.

Organizacija
Arhiepiskopija obuhvata grad Beograd i neposrednu okolinu (Zemun, Krnjaču, Grocku, Železnik...). Arhiepiskopija ima četiri namjesništva sa sedam manastira (Rakovica, Slanci, Rajinovac, Vavedenje...) i veliki broj crkava.

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice Beogradsko-karlovačke arhiepiskopije

Eparhije Srpske pravoslavne Crkve u Srbiji

Beogradsko-karlovačka arhiepiskopija


Titanların Savaşı - Mitoloji
 Titanların Savaşı - 1981 yılında yapılan Perseus mitini konu alan Fantastik ABD filmi.
 Titanların Savaşı - 2010 yılında 1981'deki filmin yeniden çekilmiş versiyonu olan Fantastik-Macera türü olan film.

Titanların Savaşı


Lutherfriedhof oder Luther-Friedhof steht für:

 Lutherfriedhof, siehe Friedhof Radebeul-Ost in Radebeul in Sachsen
 Luther-Friedhof, ein Friedhof in Berlin-Lankwitz

Lutherfriedhof


Posta ve Telgraf Teşkilatı veya kısaca PTT, genel müdürlük olarak hizmet veren, Türkiye'nin posta örgütüdür.

2013 yılı Mayıs ayında TBMM'de kabul edilen tasarı ile Posta ve Telgraf Teşkilatı Anonim Şirketi haline gelmiştir. 6 Şubat 2017 yılında yayımlanan kararname ile devlete ait bütün hisselerinin Türkiye Varlık Fonuna devredilmesi kararlaştırılmıştır.

Tarihçe

İlk posta teşkilatı, Tanzimat Fermanı ile yaşanan gelişmelerin sonucu olarak Osmanlı Devleti'nin tüm halkının ve yabancıların posta ihtiyaçlarına cevap vermek amacıyla Nezaret olarak 23 Ekim 1840 tarihinde kurulmuştur. İlk postahane ise İstanbul'da Yeni Camii avlusunda Postahane-i Amire adı ile açılmıştır. İlk memurlar Süleyman Ağa, tahsildar Sofyalı Ağyazar Türkçe dışında yazılmış gönderilerin adreslerini tercüme etmek üzere mütercim olarak atanmışlardır. 1843 yılında telgrafın icadını müteakip 11 yıl sonra Türkiye'de de telgraf hizmeti başlamış, bu hizmeti disipline etmek üzere 1855 yılında ayrı bir Telgraf Müdürlüğü kurulmuştur.

1871 yılında ise Posta Nazırlığı ile Telgraf Müdürlüğü birleştirilerek Posta ve Telgraf Nezaretine dönüştürülmüştür. 1876 yılında milletlerarası posta nakli şebekesi kurulmuş, 1901 yılında ise koli ve havale işleminin kabulüne başlanmıştır. 23 Mayıs 1909 tarihinde ilk manuel telefon santralının İstanbul'da hizmete verilmesinden sonra Posta ve Telgraf Nezareti, 1909 yılında Posta, Telgraf ve Telefon Nezareti haline dönüştürülmüş, 1913 yılında da Posta, Telgraf ve Telefon Umum Müdürlüğü adını almıştır. Türkiye Cumhuriyeti'nin ilk yıllarında İçişleri Bakanlığı'na bağlı olarak görev yapan PTT Genel Müdürlüğü 1933 yılında katma bütçeli bir idare olarak Bayındırlık Bakanlığı'na, 1939'da ise Ulaştırma Bakanlığı'na bağlanarak hizmet vermeye devam etmiştir. 1954 yılında Kamu İktisadi Teşebbüsü (KİT) olan PTT Genel Müdürlüğü, 1984 yılında Kamu İktisadi Devlet Teşebbüslerinin yeniden düzenlenmesi ile ilgili olarak çıkarılan 233 sayılı KHK ile Kamu İktisadi Kuruluşu (KİK) statüsüne geçirilmiştir.

18 Haziran 1994 tarih ve 4000 sayılı Kanun ile PTT İşletmesi Genel Müdürlüğü'nün, T.C. Posta İşletmesi Genel Müdürlüğü ve Türk Telekomünikasyon Anonim Şirketi şeklinde yeniden yapılanması öngörülmüş olup, 24 Nisan 1995 tarihinden itibaren T.C. Posta İşletmesi Genel Müdürlüğü müstakilen çalışmaya başlamıştır. 29 Ocak 2000 tarih ve 23948 sayılı Resmi Gazetede yayımlanarak yürürlüğe giren 4502 sayılı kanunun 24. maddesi ile "T.C. Posta İşletmesi Genel Müdürlüğü" olan Kuruluşun adı "T.C. Posta ve Telgraf Teşkilatı Genel Müdürlüğü" (PTT) olarak değiştirilmiştir.

Hizmetler

PTT, posta, bankacılık, lojistik gibi alanlarda da hizmet vermektedir.

Posta
 Mektup
 Telgraf
 Tebligat
 Birleşik posta
 Kayıtlı elektronik posta
 Pul ve Filateli

Bankacılık (Ptt Bank)
 HGS yüklemeleri
 Ptt Sigorta

Lojistik
 Ptt Kargo
 TURPEX

Diğer

 PttAVM.com
 PttTRade
 Pttcell (PTT'nin Türk Telekom tarafından sağlanan mobil sanal ağ operatörüdür.)

PTT Kargo

3 Temmuz 2008 tarihinde PTT tarafından hizmete açılan kargo taşımacılığı firmasıdır. Tüm Türkiye'de hizmet vermektedir. Kargoları ücretlendirirken uzaklığa göre ücret sunmadıkları için, alanında en ucuza hizmet veren firmalardandır. Ücretlendirmelerinde gönderinin ağırlığını veya desisini göz önünde bulundururlar.

Firmanın ayriyeten PTT Kargo VIP, Ödeme şartlı gibi hizmetleri de vardır. Gönderiler ise SMS, E-Mail ve İnternet gibi çeşitli yollardan online takip edilebilir. 2010 yılında personelsiz posta teslim gerçekleştirilmesine imkân veren Kargomatik servisini başlattılar. Bu hizmet şimdilik sadece İstanbul ve Ankara'da verilmektedir. Ayrıca hybrid mail uygulamalarına da başlamışlardır. 2016 yılında tüm PTT hizmetlerinin gerçekleştirilebileceği Mobil PTT araçları hizmet vermeye başlamıştır.

Karayolları Genel Müdürlüğü ile yapılan iş birliği
PTT, 17 Eylül 2012 tarihinden itibaren köprü ve otoyollarda KGS ve OGS yerine kullanılmaya başlanarak tüm Türkiye'ye yayılması planlanan Hızlı Geçiş Sistemini Hayata geçirdi. Tüm Türkiye'deki PTT Şubelerinden alınabilen HGS etiketleri ile KGS ve OGS'deki bekleme süresi tamamen ortadan kaldırılarak Başta İstanbul'un köprüleri olmak üzere tüm Köprü ve otoyollarda zaman ve yakıt kaybının önüne geçilmiş oldu.

Genel müdürler

Kaynakça

Dış bağlantılar

 PTT Resmî İnternet Sitesi

Türkiye'deki kargo firmaları

PTT


System of a Down, 1994 yılında Kaliforniya'da kurulmuş Ermeni-Amerikan alternatif metal grubu. Grup; vokalist Serj Tankian, gitarist Daron Malakian, bas gitarist Shavo Odadjian ve baterist John Dolmayan'dan oluşmaktadır. Kurulduğundan bu yana beş stüdyo albümü yayınlayan grup, 2006'da "B.Y.O.B." şarkısıyla En İyi Hard Rock Performansı dalında Grammy Ödülü kazandı. Ağustos 2006'da dağılan grup üyeleri, Kasım 2010'da tekrar bir araya geldi.

Tarihçe
İlk kurulduğunda Soil adını kullanan grup, favori grupları olan Slayer  'a alfabetik ve gorsel olarak daha yakin olmak icin Daron Malakian 'ın şiiri olan Victim Of A Down'ı 1994'te Shavo Odadjian 'ın tavsiyesi ile System Of A Down olarak değiştirdi. 1997'de grubun bateristi Andy Khachaturian'ın gruptan ayrılmasıyla yerine John Dolmayan gruba katıldı. Bu değişimle birlikte bugünkü hâlini alan grup, yine aynı sene ilk stüdyo albümü için hazırlıklara başladı ve 1998'de ilk stüdyo albümü System of a Downı yayınladı.

4 Eylül 2001'de grubun ikinci stüdyo albümü Toxicityi yayınlandı. Yayınlandığından bu yana dünya çapınca 12 milyon kopya satan albüm, ABD'de 3 kez multi-platinyum sertifikasına layık görüldü. Toxicitynin çok satılmasının ardından yeni albümünün Toxicity 2 adıyla 2002'de yayınlanacağını duyuran grup, albümün bir kısmının sanal ortamda çalınmasıyla albüm adını Steal This Album (Bu Albümü Çal) olarak değiştirip yayınladı.

2005'te yayınlanan grubun dördüncü stüdyo albümü Mezmerize ile tarzını sertleştiren grup, albümün Amerika hükûmetini eleştiren parçası "B.Y.O.B." ile 2006'da En İyi Hard Rock Performansı dalında Grammy Ödülü kazandı. Mezmerize albümünün ardından 6 ay sonra grubun beşinci stüdyo albümü Hypnotize yayınlandı. Bu albümle birlikte Daron Malakian iyice vokal olarak öne çıkmaya başladı ve Serj Tankian biraz daha arka planda kaldı. Toxicity albümünün ardından en çok satan Hypnotize albümünün ardından kısa süre sonra ayrılan grup üyeleri solo kariyerlerinde albüm yayınladı. Serj Tankian, 2007'de Elect The Dead albümünü, Daron Malakian ise John Dolmayan ile birlikte 2008'de Scars on Broadway albümünü yayınladı. Dört senenin ardından Kasım 2010'da tekrar birleşme kararı alan grup Haziran 2011'de Rock Am Ring'de headliner olarak yer aldı. Çeşitli festivallerde yer alan grup Ağustos 2012'de 2013'te yeni bir stüdyo albümü yapacağını duyurdu.

Grup 23 Nisan 2015 tarihinde Erivan'da konser vererek yeniden bir araya geldiğini duyurdu. Konser canlı olarak internette yayınlandı.

Üyeler
Şimdiki üyeleri
 Daron Malakian – Gitar, vokal(1994–günümüz)
 Serj Tankian – Vokal, klavye, gitar(1994–günümüz)
 Shavo Odadjian – Bas gitar, geri vokal (1994–günümüz)
 John Dolmayan – Bateri (1997–günümüz)

Eski üyeler
 Andy Khachaturian – Bateri (1994–1997)

Kronoloji

Diskografi

Stüdyo albümleri
 System of a Down (1998)
 Toxicity (2001)
 Steal This Album! (2002)
 Mezmerize (2005)
 Hypnotize (2005)

Ödül ve adaylıklar

Grammy Ödülleri'ne dört kez aday gösterilip ödülü bir kez kazanan grup, çeşitli Kerrang! ve MTV ödüllerinde de başarılar elde etti.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Amerikalı hard rock grupları
Amerikalı alternatif metal grupları
Amerikalı progresif metal grupları
Grammy Ödülü sahipleri
Kerrang! Ödülü sahipleri
Müzikal dörtlüler
System of a Down
Columbia Records sanatçıları
1994'te kurulan müzik grupları
2010'da yeniden kurulan müzik grupları

System of a Down


باولو بوسيللي  سياسي إيطالي (8 يونيو 1838-10 مارس 1932) تولى رئاسة الحكومة في إيطاليا من 18 يونيو 1916 إلى 29 أكتوبر 1917 أثناء الحرب العالمية الأولى.

في عهده أعلنت بلاده الحرب على الإمبراطورية الألمانية في 28 أغسطس 1916. استقال في أكتوبر 1917 أثناء تراجع الجيش الإيطالي في معركة كابوريتو.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من سافونا
أشخاص من مملكة سردينيا
إيطاليون في الحرب العالمية الأولى
رؤساء وزراء إيطاليا
زعماء الحرب العالمية الأولى
سياسيون من ليغوريا
مواليد 1838
مواليد في سافونا
وزراء إيطاليون
وزراء تعليم في إيطاليا
وزراء مالية إيطاليا
وفيات 1932
وفيات في روما

باولو بوسيللي


Charles Raymond Plott (né le 8 juillet 1938) est un économiste américain. Il est actuellement professeur  d'économie et de sciences politiques au California Institute of Technology, et directeur du laboratoire d'économie expérimentale et de science politique. Il est l'un des pionniers dans le domaine de l'économie expérimentale comme outil d'aide à la décision pour les décideurs. Il effectue ces premières recherches sur les questions de votes en 1978 en tant que théoricien en économie politique.

Plott a largement contribué au développement et à l'application d'une méthodologie expérimentale de laboratoire dans les domaines de l'économie (principalement en économie publique) et des sciences politiques.

Récompenses et adhésions
Plott est membre de nombreuses organisations tel que : l'Académie nationale des sciences, 2007 et l'Académie américaine des arts et des sciences, 1985.

Parmi les récompenses qu'il a reçues il est possible de citer :  GAIM Research Paper en 2006 Award et Economic Inquiry 2006 Best Article.

Le lauréat du prix Nobel 2002, Vernon L. Smith, a fait l'éloge de Plott dans son discours de remerciement au banquet Nobel, le 10 décembre 2002, en portant un toast à "l'influence pionnière de Sidney Siegel, Amos Tversky, Martin Shubik et Charles Plott sur le mouvement intellectuel qui a abouti au prix d'économie 2002".

Charles Plott a notamment occupé les postes de président de la Society for the Advancement of Economic Theory, et de la Western Economic Association International.

Références

Liens externes

Membre associé de la Société d'économétrie
Membre de l'Académie nationale des sciences
Membre de l'Académie américaine des arts et des sciences
Professeur au California Institute of Technology
Économiste américain du XXe siècle
Naissance en juillet 1938

Charles Plott


ව්‍යවස්ථාදායකයක සෙනෙට් සභාවක් යනු,  විමර්ශනාත්මක මන්ත්‍රණ සභාවක් වන අතර, බොහෝ විට, ද්වි මණ්ඩල ව්‍යවස්ථාදායකයක හෝ පාර්ලිමේන්තුවක හෝ, උත්තර මන්ත්‍රී මණ්ඩලය හෝ සභා ගර්භය හෝ වෙයි. මෙම නම සැදී ඇත්තේ,  පුරාතන රෝමානු සෙනෙට් මන්ත්‍රී මණ්ඩලය වෙතින් වන අතර, එයට නම භාවිතා කෙරුණේ, සමාජයේ හෝ පාලක පංතියේ, ජ්‍යෙෂ්ඨ සහ එබැවින් නැණවත් සාමාජිකයන්ගේ මන්ත්‍රණ සභාවක් වූ බැවිනි.

වර්තමානයේ බොහෝ රටවල, සෙනෙට් මන්ත්‍රී මණ්ඩලය නමැති හා, රට අනුව, තේරී පත්වන, පත් කරනු ලබන, තනතුර උරුම වීමෙන් හෝ, වෙනත් ක්‍රම වලින් සාමාජිකත්වය ලබන, සෙනෙට් සභිකයෝ නමැති අයගෙන් සමන්විත මන්ත්‍රණ සභාවක් ඇත. එහි සාමාජිකයන් සාමාන්‍යයෙන් තේරී පත්වන පහළ මන්ත්‍රී මණ්ඩලයක් විසින් සම්මත කෙරෙන නීති සම්පාදන සඳහා, "මධ්‍යස්ථ දෙවන පරිකල්පිතයක්" සපයන සභා ගර්භයක් සදමින් නූතන සෙනෙට් සභිකයෝ දර්ශීය ලෙසින් සේවය කරති.

සෙනෙට් සභාව


În martie și aprilie 1981, un protest studențesc desfășurat la Priștina, capitala de atunci a Provinciei Socialiste Autonome Kosovo, a condus la proteste pe scară largă ale albanezilor kosovari care au cerut mai multă autonomie în cadrul Republicii Socialiste Federative Iugoslavia. Președinția Iugoslaviei a declarat stare de urgență în Priștina și Kosovska Mitrovica, ceea ce a condus la revolte. Revolta a fost înăbușită de o intervenție în forță a poliției, care a provocat numeroase victime, și a fost urmată de o perioadă de represiune politică.

Context
Universitatea din Priștina a fost punctul de plecare al protestelor studențești din Kosovo din 1981. Izolarea culturală a provinciei Kosovo în cadrul Iugoslaviei și sărăcia endemică a făcut ca provincia să aibă cel mai mare nivel de studenți, dar și de analfabeți din Iugoslavia. Studiile superioare nu au fost o garanție a unui viitor de succes; în locul instruirii studenților pentru cariere tehnice, universitatea s-a specializat în arte liberale, în special în albanologie, ceea ce putea asigura cu greu un loc de muncă în afara provinciei Kosovo, cu excepția instituțiilor administrative și a instituțiilor culturale locale. Acest lucru a creat un mare număr de șomeri, dar albanezii cu o educație înaltă și plini de resentimente au fost însuflețiți tot mai mult de sentimente naționaliste.

În plus, populația sârbă și muntenegreană din Kosovo s-a confruntat cu nemulțumirea economică și socială în creștere a studenților de la universitate. Prin 1981, Universitatea din Priștina avea 20.000 de studenți – adică unul din zece locuitori ai orașului era student.

Protestele studențești
Demonstrațiile au început la 11 martie 1981, inițial ca un mic protest spontan pentru o mâncare mai bună la cantina universității și îmbunătățirea condițiilor de trai în cămine. Obosiți să aștepte ore în șir la coadă pentru alimente de proastă calitate, studenții au început să demonstreze.
Manifestanții, în număr de la două la patru mii, au fost dispersați de poliție, care a operat aproximativ o sută de arestări.

Protestele studențești au fost reluate două săptămâni mai târziu, pe 26 martie 1981, când mai multe mii de demonstranți au scandat sloganuri naționaliste, iar poliția a folosit forța pentru a-i dispersa, rănind 32 de persoane. Studenții albanezi s-au blocat în cămin.

Poliția a reacționat negativ față de creșterea naționalismului în rândul protestatarilor, operând mai multe arestări, care au alimentat tot mai multe proteste. Pe 30 martie, studenții de la trei dintre cele mai mari facultăți ale universității au declarat un boicot, temându-se de o întoarcere la o politică de tip rankovićism.

Cererile studenților albanezi au fost atât naționaliste, cât și egalitariste, implicând o dorință pentru un alt tip de socialism decât cel iugoslav, marcat de semi-confederalism și de autogestionare.

Escaladarea protestelor
Pe 1 aprilie demonstrații au mărșăluit prin Kosovo, iar 17 polițiști au fost răniți în confruntările cu manifestanții, nereușind să-i disperseze. Armata s-a deplasat în zonă pentru a apăra instituțiile de stat, iar liderul comunist Mahmut Bakalli a solicitat trimiterea de tancuri pe străzi.

În câteva zile, protestele cu privire la condițiile de trai ale studenților au escaladat, canalizând nemulțumirea față de tratamentul populației albaneze de către majoritatea sârbă, și s-au transformat în revolte naționaliste albaneze.
Principala cerere a fost ca Kosovo să devină o republică în cadrul Iugoslaviei, primind un statut nou superior celui de provincie a Serbiei.

Autoritățile i-au acuzat pe naționaliști radicali – Politika scria în mai 1981 că scopul protestelor a fost constituirea Republicii Kosovo care să se separe ulterior de Iugoslavia și să se unească cu Albania. Autoritățile au impus o interdicție cu privire la raportările externe, iar raportarea la nivel local, spre deosebire de la momentul protestelor din Kosovo din 1968, a fost complet lipsită de independență și au fost elaborate în schimb doar declarații oficiale. Unele dintre declarațiile oficiale au fost vagi, vorbind de "dușmanii interni și externi", ceea ce a provocat un număr mare de teorii ale conspirației care au alimentat sentimentele naționaliste și în alte părți ale Iugoslaviei. Una dintre teoriile conspirației a fost promovată de Azem Vllasi, care a acuzat în mod public presupusa implicare a serviciului de informații albanez Sigurimi în proteste.

Cererea ca provincia Kosovo să devină cea de-a șaptea republică a Iugoslaviei a fost considerată inacceptabilă din punct de vedere politic de către Serbia și de Republica Socialistă Macedonia. Unii sârbi (și posibil și unii naționaliști albanezi) au perceput cererile albanezilor kosovari ca un preludiu la crearea unei "Albanii Mari", care ar putea cuprinde părți din Muntenegru, Republica Macedonia și Kosovo.

O confruntare a avut loc în apropiere de Podujevo, unde trupele de poliție care soseau din Serbia Centrală au fost oprite de către manifestanții albanezi care i-au luat ca ostatici pe localnicii sârbi și muntenegreni.

Stare de urgență
Conducerea Ligii Comuniștilor din Iugoslavia a perceput opoziția protestatarilor față de autoadministrare și naționalismul lor drept o amenințare gravă, și a decis să "le suprime prin toate mijloacele disponibile".

La 2 aprilie 1981 Președinția Iugoslaviei, sub conducerea lui Cvijetin Mijatović, a declarat stare de urgență la Priștina și Kosovska Mitrovica, care a durat o săptămână.

Președinția a trimis forțele speciale pentru a opri demonstrațiile.

Guvernul federal a trimis în grabă 30.000 de soldați în provincie. Au izbucnit revolte, iar autoritățile iugoslave au folosit forța împotriva protestatarilor.

La 3 aprilie, ultimele demonstrații au avut loc în Vučitrn, Uroševac, Vitina și Kosovska Mitrovica, acestea fiind repede suprimate de forțele suplimentare de poliție.

La revolte au participat aproximativ 20.000 de oameni în șase orașe.

La sfârșitul lunii aprilie, New York Times a raportat că nouă persoane au murit și mai mult de cincizeci au fost rănite. În luna iulie, New York Times a raportat că au fost rănite mai mult de 250 de persoane.

Presa iugoslavă a relatat despre uciderea a 11 persoane și arestarea altor 4.200 de persoane.

Urmări

Partidul Comunist din Kosovo a suferit epurări, fiind înlăturate mai multe persoane-cheie, inclusiv președintele acestuia. Veli Deva l-a înlocuit pe Bakalli deoarece s-a crezut că el ar fi mai dur în relația cu Tirana.

În urma demonstrațiilor, Universitatea din Priștina a fost epurată de studenții și profesorii considerați a fi "separatiști". 226 studenți și muncitori au fost judecați și condamnați la pedepse de până la cincisprezece ani de închisoare. Mulți albanezi au fost îndepărtați din funcțiile oficiale, inclusiv președintele universității și doi rectori. Ei au fost înlocuiți cu activiști comuniști conservatori. S-a interzis, de asemenea, ca Universitatea să utilizeze manuale importate din Albania; începând de atunci, universității i s-a permis utilizarea doar a cărțilori traduse din sârbo-croată. Demonstrații au determinat, de asemenea, o tendință în creștere a cererii de centralizare din partea politicienilor sârbi, unitatea teritoriilor sârbe, o scădere a pluralismului cultural pentru albanezi și o creștere a protejării și promovării culturii sârbe. Universitatea a fost denunțată de către conducerea Ligii Comuniștilor din Serbia ca o "fortăreață de naționalism".

Președinția nu a abrogat autonomia provinciei așa cum au cerut-o unii comuniști sârbi.

Liga Comuniștilor din Kosovo a declarat că revoltele au fost un produs al naționalismului albanez, iar Serbia a reacționat prin dorința de a reduce puterea albanezilor din provincie și printr-o campanie de propagandă care a susținut că sârbii au fost alungați în afara provinciei mai degrabă de creșterea populației albaneze decât de starea proastă a economiei.

În 1981 s-a raportat că aproximativ 4.000 de sârbi plănuiau să se mute din Kosovo în Serbia Centrală, după revoltele din luna martie care au condus la mai multe decese în rândul sârbilor și la profanarea bisericilor și cimitirelor ortodoxe sârbe. 33 formațiuni naționaliste au fost destrămate de Poliția Iugoslavă care a condamnat 280 de persoane (800 au fost amendate, iar încă 100 au fost anchetate) și a confiscat arme ascunse și materiale de propagandă.

Demonstrațiile din Kosovo au reprezentat începutul unei crize profunde în Iugoslavia, care a dus mai târziu la destrămarea statului. Răspunsul guvernului la demonstrații a fost schimbarea discursului politic din țară într-un mod care i-a afectat semnificativ capacitatea de a se susține în viitor.

În literatură și arte
Aceste evenimente au inspirat un roman al scriitorului albanez Ismail Kadare, The Wedding Procession Turned to Ice (în ), în care descrie activitatea unui medic albanez, Teuta Shkreli, care-i îngrijește pe studenții răniți. Personajul Teuta a fost inspirat de acțiunile medicului albanez Sehadete Mekuli, ginecolog și soția scriitorului albanez Esad Mekuli.

Note

Bibliografie

Istoria provinciei Kosovo

Protestele din Kosovo din 1981


Fogo Island (Fogo, Portuguese for "Fire") is the largest of the offshore islands of Newfoundland and Labrador, Canada. The Town of Fogo Island encompasses Fogo, Joe Batt's Arm-Barr'd Islands-Shoal Bay, Seldom-Little Seldom and Tilting, with the unincorporated areas of Fogo Island. It lies off the northeast coast of Newfoundland, northwest of Musgrave Harbour across Hamilton Sound, just east of the Change Islands. The island is about  long and  wide. The total area is .

The island had a population of 2,706 people in the 2006 census, 2,395 in the 2011 census, and 2,244 in the 2016 census.

Though migratory French fishermen visited Fogo Island from the early 16th century until 1718, the first permanent settlement of the island took place in the 18th century. Fogo Harbour and Tilting Harbour were the first settlements on the island. The English and Irish descendants of the first inhabitants retained traces of their Elizabethan English and Old Irish dialects, which can be heard on the island today. The island has many ancient folk customs brought from England and Ireland, but they are disappearing.

History

Fogo Island is one of the oldest named features on the coast of Newfoundland. The Bertius map from 1606 shows Fogo Island as one of only about a dozen important features around the coast of Newfoundland. On French maps of the 16th to 18th centuries, the island is referred to as Ile des Fougues. The island was likely named by Portuguese explorers and early fishing crews in the 16th century (Fogo means Fire in Portuguese).

Until 1783, Fogo Island was on an area of the coast called the French Shore. Though English and Irish were not supposed to settle here, under the terms of the Treaty of Utrecht, they did settle; by 1750, Fogo was a thriving part of the British mercantile system of fisheries, based out of West Country English towns such as Poole, in Dorset.

Tilting Harbour on Fogo Island is a National Cultural Landscape District of Canada and is Newfoundland and Labrador's first Provincial Heritage District. Tilting is unique for its Irish culture and, some people say, its Irish dialect. The Irish Cemetery in Tilting may be the oldest in North America.

Local oral history indicates that Tilting was originally a French harbour before becoming a venue of Irish settlement. This is highly likely, given the traditional commercial and cultural links between southern Irish and northern French fishing ports. The first Irish settled in Tilting in the 1750s, and uniquely for Newfoundland, Tilting evolved into an exclusively Irish and Catholic town by the 1780s.

Beothuk traversed Fogo Island for many hundreds of years before Irish and English settlers arrived. The Beothuk pursued the seal and salmon fisheries in the area. They also travelled out to the Funk Islands to collect feathers and eggs from the birds there. In the early years of European settlement at Fogo, there were incidents of violence between the Beothuk and the Europeans. This contact ended around the year 1800. The Beothuk became extinct as a people in the late 1820s.

Fogo Island first attracted Europeans because of the extensive opportunities for commodity harvesting, including seal skins and oil, lumber, fur-bearing animals, salmon and of course cod. Over time, settlers on the island concentrated on processing dried cod, mainly because that was the product that most interested the merchants who dealt in the region of Fogo. From about 1850 until the widespread depletion of fish stocks in the 1990s, cod was king. In recent years, the economy of the island has seen diversification away from solely fishing to tourism and cultural industries.

Fishing has always been a hard life. Before Confederation with Canada, the mercantile classes of St John's, Newfoundland became rich by holding a near-monopoly stranglehold on both the supply of goods to the Newfoundland outports and on the sale of fish from them.

In the early 20th century, the Fisherman's Protective Union was formed in an attempt to break this stranglehold. It was a form of co-operative with general stores owned by fishermen for fishermen. One of the Fishermen's Union stores still stands at Seldom-Come-By on Fogo Island, now open as a museum complete with general store, port installations, fishing implements and equipment for the manufacture of cod-liver oil.

Today, the Fogo Island Cooperative continues to successfully stake footholds in new fish markets. Communities began recognising the appeal of their land and heritage as cultural tourism opportunities.

Crab and lobster fisheries have largely replaced the cod fishery; a fish-packing plant remains in operation in the town of Fogo.

A Marconi radio transmitting station was once operational atop a hill near the town of Fogo; operating with a spark-gap transmitter to establish maritime communications, the station was forced to close around the time that radio became common for household use as the spark-gap design generated unacceptable levels of radio interference. Efforts to rebuild this station as a historic site commenced in 2002.

In 1967, the island played a key role in the development of what came to be known as the "Fogo Process," a model for community media as a tool for addressing community concerns, when an Extension field worker from Memorial University, Fred Earle, and Colin Low shot 27 films with Fogo Islanders as part of the National Film Board of Canada's Challenge for Change program.

Residents defeated the Smallwood government's plans to resettle elsewhere  Fogo Islanders in the 1950s but by 1967 a downturn in the inshore fishery had forced many to turn to welfare support. The northern cod fishery closed in 1992. While the island did recover from the downturn (in part owing to the Fogo Process), the depleted state of the fishery adversely affected islanders for years to come.

Communities
In the 2006 Census there were eleven communities on Fogo Island:
The Town of Fogo Island :
Fogo 748
Joe Batt's Arm (together with Barr'd Islands and Shoal Bay) 778
Seldom (Seldom-Come-By) (together with Little Seldom) 444
Little Seldom
Tilting 248
Stag Harbour 223 (2001 population)
Island Harbour 185 (2001 population)
Deep Bay 141 (2001 population)
Fogo Island Central 15 (2001 population)
Shoal Bay
Barr'd Islands

On March 1, 2011, the towns of Fogo, Joe Batt's Arm-Barr'd Islands-Shoal Bay, Seldom-Little Seldom and Tilting and the Fogo Island Region (Stag Harbour, Island Harbour, Deep Bay, and Fogo Island Central) amalgamated to form the Town of Fogo Island.

From 1792 there was always a physician on the island. The last physician was due to leave the island in June 2022; medical care then only being available via a six-hour round trip by ferry, weather permitting. This follows economic problems and population decrease in Newfoundland and Labrador following the 1990s collapse in the cod fishery.

Climate
Fogo Island has a marine-based subarctic climate (Dfc) bordering on a cold humid continental climate (Dfb) with cooler summers than inland areas of Newfoundland as well as milder winters than areas on the same parallels in interior Canada. However, due to the very cool characteristics of summer months, Fogo Island in many ways resembles the subarctic range. The fourth warmest month of June just straddles  in mean temperature. As typical of Newfoundland and its surroundings precipitation is high and consistent year-round, which results in more than  of snowfall on average in winter. Due to the extreme seasonal lag autumn is much warmer than spring, and as such the coldest and warmest months are February and August, respectively.

Name

Fogo Island was once called Y del Fogo, meaning Isle of Fire. There are a number of theories for the name:

Many accidental or natural forest fires destroyed the dense forests of the northern part of the island.
European mariners often saw the burning fires of the Beothuk natives, when they were visiting from across the Atlantic.
The island may have been named Fogo after the Cape Verde Island's active volcano. Note that many Newfoundland geographical features were named by the Spanish, the Portuguese and the French before anglophones (the English, the Irish and the Scots) arrived. Cape Bonavista, Cape Spear, Cape Race, Trinity Bay, Placentia Bay, Notre Dame Bay, Cape St Francis, Baccalieu Island, Baie Verte, Taslow, Baie l'Argente and even St John's or Catalina are place names that were originally named by non-English-speakers.

Transportation
Fogo Island is connected to mainland Newfoundland by the ferry MV Veteran, and served by the Fogo Aerodrome airport. The primary roads on the island are Route 333 (Fogo Island Road) and Route 334 (Joe Batt's Arm Road), as well as Deep Bay Road and Island Harbour Road.

Notable people
Zita Cobb – founder of Shorefast

Tourism and attractions

The island attracts a wide range of visitors interested in its history, local wildlife and other attractions. It has seven hiking trails, such as Lion's Den, Brimstone Head, Turpin's and Joe Batt's Point Trail. It also has ten Town-owned local museums and heritage properties, including the Marine Interpretation Centre, the Lane House Museum, and the Bleak House Museum. There are also museums run by local individuals, including Mona's Quilts & Jams and the Museum of the Flat Earth.

Fogo Island Arts (launched in 2008) provides a platform for contemporary art on the island, via a series of residencies hosted at different studios around Fogo.

Brimstone Head Folk Festival
The community of Fogo in Fogo Island is home to the Brimstone Head Folk Festival, hosted by the Fogo Island Folk Alliance. This event attracts people from all over every year in early August. Performers consist of many bands which have included The Masterless Men, The Irish Descendants, Middle Tickle, The Fogo Island Accordion Group, Shores of Newfoundland, The Affections and many other local performers such as Aaron Brown, Sally Payne and Jason Hoven.

Brimstone Head was touted as one of the four corners of the world by the tongue-in-cheek Flat Earth Society of Canada (not related to the Flat Earth Society).

Along with the Brimstone Head Folk Festival, other communities have festivals as well. Joe Batt's Arm hosts the Ethridge's Point Seaside Fest, which usually takes place during the first weekend in August, the weekend before the Brimstone Head festival.

Literature

Fogo Island appears in fictional form in the novel Blaze Island by Catherine Bush.

See also
Shorefast a charity devoted to economic development of the island

References

Community Profile: Fogo Town, Newfoundland and Labrador; Statistics Canada
Community Profile: Joe Batt's Arm-Barr'd Islands-Shoal Bay Town, Newfoundland and Labrador; Statistics Canada
Community Profile: Seldom-Little Seldom Town, Newfoundland and Labrador; Statistics Canada
Community Profile: Tilting Town, Newfoundland and Labrador; Statistics Canada
Community Profile: Fogo Island Region, Newfoundland and Labrador; Statistics Canada
Fogo Island Region designated places; Statistics Canada

External links

 Fogo Island - Change Islands - Farewell - Ferry Schedule
 Archaeological Survey, 1997
 Fogo Island Central Academy
 Town of Joe Batt's Arm
 Folklore and Oral History collection for Little Fogo Island

Islands of Newfoundland and Labrador
Fogo Island, Newfoundland and Labrador

Fogo Island (Newfoundland and Labrador)


ඉස්ලාම් සහ නූතනත්වය වනාහි, නූතනත්වය නැමති සංසිද්ධිය සහ ඒ හා සබැදි සංකල්ප සහ අදහස්, සහ ඉස්ලාම් ආගම අතර පවත්නා වූ සම්බන්ධතාව සහ අනුකූලතාවයයි.

ඉස්ලාම් සහ නූතනත්වය අතර සම්බන්ධතාව අවබෝධ කර ගැනීම පිණිස, ආරම්භ‍යේදීම අවධාරණය කල යුතු කරැණක් නමි, ඉස්ලාම් සහ නූතනත්වය සරල නොවන සහ ඒකාබද්ධ කාරණා යුගලක් බවයි. ඒවා සරල කොටස් වල‍ට ඌනනය කල නොහැකි තනි ප්‍රමාණයන් වේ. ඉස්ලාම් ආගමේ ඉතිහාසයද අනෙකුත් ආගමි වල ඉතිහාසයන් සේම, විවිධ අර්ථ නිරූපණයන් සහ ඉස්ලාමික ප්‍රවේශයන්‍ගේ සංකලනයකින් යුතු ඉතිහාසයකි. "පෞරාණික සංවර්ධන ක්‍රියාවලියෙන් බැහැර වූ ඓතිහාසික ඉස්ලාම් ආගමක් නැත්තේය." එලෙසම, නූතනත්වයද ඒකාබද්ධ සහ එකිනෙක සම්බන්ධිත සංසිද්ධියකට‍වඩා සංකීර්ණ සහ බහුමාන සංසිද්ධියකි. අතීතයේදී එහි විවිධ දිශාවන්ගෙන් ගලා ආ සාමිප්‍රදායික චින්තනයන් තිබුණි.

ඉස්ලාම් සහ නූතනත්වය


L'abbé Félicien Bataille, né le  à Escanaffles (Belgique) et mort le  à Jolimont, aujourd'hui quartier oriental de la ville de La Louvière en Belgique, est un prélat belge, fondateur et directeur spirituel de l'hôpital de Jolimont en 1881.

Biographie

Origines familiales
Félicien Joseph Bataille, né le  à Escanaffles, est le fils de Pierre Joseph Bataille (1796-1882), censier et fabricant de tuiles, et de Marie-Anne Detournay (1800-1883), mariés en 1829, parents de dix enfants, dont trois entrent en religion et, notamment, grands-parents de quatre religieuses et d'un prêtre.

Formation et premières fonctions
En 1855, Félicien Bataille entre au petit séminaire de Bonne-Espérance afin d'y suivre ses études d'humanités. En 1864, il poursuit sa formation au séminaire de Tournai. Devenu prêtre en 1868, il est d'abord nommé vicaire à Brugelette et professeur de religion à l'École normale de Tournai.

Atteint par la tuberculose en 1871, Félicien Bataille cède ses charges vicariales à son frère cadet Léopold (1847-1889). Rétabli, il sollicite et obtient, en 1872, l'exercice de la fonction de directeur spirituel et d'aumônier de hôpital Notre-Dame à la Rose de Lessines. Des désaccords avec la commission des hospices civils le contraignent à quitter le logement qu'il occupe au sein de l'hôpital de Lessines, en 1876 et à s'établir en ville, tout en conservant ses fonctions.

Fondation de l'hôpital de Jolimont
En 1881, l'abbé Bataille envisage de s'établir loin de Lessines et de fonder une nouvelle communauté religieuse. Il visite plusieurs propriétés de la Région du Centre, avant de jeter son dévolu sur le château du Bouly, situé à Jolimont, près de La Louvière et jadis occupé par Victor Dequanter, le directeur des charbonnages de Haine-Saint-Pierre et La Hestre. Ce choix est approuvé par Louise Lateau, célèbre stigmatisée qui réside à Bois-d'Haine, non loin du quartier du Bouly.  Félicien Bataille est suivi dans son projet par quelques religieuses de la communauté des chanoinesses de Saint-Augustin.

L'établissement de l'abbé Bataille à Jolimont lui permet d'y créer un hospice au sein du château du Bouly, acquis par les chanoinesses de Lessines le . La nouvelle institution, initialement connue sous le nom d'« Institut Notre-Dame de la Compassion » accueille les premiers patients dix jours plus tard.

Développement de l'hôpital

Durant trente ans, Félicien Bataille œuvre, de concert avec les religieuses, afin de prodiguer à l'hôpital de Jolimont, des soins aux blessés de l'industrie, aux patients atteints de pathologies diverses et aux vieillards de la Région du Centre.

Selon le souhait de l'abbé Bataille, en contact avec des pères Servites établis à Londres, les religieuses forment désormais un institut religieux de droit diocésain sous le nom de sœurs Servites de Marie de Jolimont. Elles portent le costume servite dès 1885, obéissent à la règle de saint Augustin, mais ne sont affiliées à l'ordre des Servites de Marie qu'en 1927. À partir de 1884, l'institut s'étend selon la conception pavillonnaire qui prévaut en Belgique et en Europe jusqu'au début du .

L'hôpital de Jolimont s'adjoint de nouveaux services : section Saint-Pierre pour vieillards et patients tuberculeux en 1891, section d'isolement en 1896, clinique chirurgicale en 1902, et aile pour les logements des religieuses en 1910.

Maisons filiales
Parallèlement au développement sur le site de Jolimont, l'abbé Bataille crée deux institutions à vocation sanitaire et desservies par des religieuses de Jolimont, en d'autres lieux : l'institut chirurgical au Square Marie-Louise de Bruxelles (1889) et l'hôpital Louise de Morlanwelz (1899).

Spiritualité servite
Félicien Bataille nourrit depuis sa jeunesse un intérêt pour la spiritualité servite. Il rencontre à cet effet l'abbé Sosthène Ledoux, ancien supérieur du collège de Vaucouleurs dans la Meuse, exilé depuis 1883, à Londres. Une solide amitié lie les deux hommes, renforcée par leur désir de représenter l'ordre des servites en Belgique. Après avoir songé à l'établissement d'un ordre de frères servites à Châtelet, l'abbé Bataille préfère aider le père Ledoux à fonder la communauté des pères servites qui érigent une chapelle à la rue de Washington à Ixelles, dans la paroisse de la Sainte-Trinité, sur un terrain acquis par Félicien Bataille en 1891.

Voyages et dernières années
L'abbé Bataille se rend fréquemment en voyage. Ses premiers périples le mènent en France et en Grande-Bretagne dès les années 1880. Il visite ensuite à plusieurs reprises Rome et les cités italiennes (Milan, Bologne, Padoue), il découvre les sanctuaires servites de Vicence et de Florence. Il se rend également, en 1908, au congrès marial de Saragosse.

Félicien Bataille meurt à Jolimont, le  à l'âge de , ses funérailles ont lieu le  suivant. Il est inhumé dans un caveau commun auprès des premières religieuses de l'hôpital, dans le cimetière de Jolimont.

Publications
L'abbé Bataille est l'auteur de deux ouvrages :

 .
 .

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Hôpital de Jolimont
 Ordre des Servites de Marie

Bibliographie

Liens externes

Naissance en septembre 1841
Décès en février 1911
Abbé belge
Professeur belge
La Louvière
Décès à 69 ans

Félicien Bataille


Gökkuyu, Adana ilinin Çukurova ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Adana iline 30 km, Çukurova ilçesine 30 km uzaklıktadır, Tarsus'a ise 31 km uzaklıktadır. Güneyinde Avadan, Günyurdu, Arıklı, Yenice ve Gökçeler (Gerdan); batısında Tepeçaylak, Küçükçınar, Fadıl ve Bozcalar; doğusunda Söğütlü (Tömerk ve Fakılar), Karahan, Şambayat ve Kabasakal; kuzeyinde ise Salbaş ile komşudur.

Nüfus

Çukurova'nın mahalleleri

Gökkuyu, Çukurova


Tânia Teresa Tomé (* 11. November 1981 in Maputo, Mosambik) ist eine mosambikanische Sängerin, Rezitatorin, Komponistin, Moderatorin, Lyrikerin, Textdichterin.

In Mosambik und den lusoafrikanischen Ländern ist sie ein Superstar. Sie wurde vor allem als Sängerin und Lyrikerin bekannt.

Leben
Tânia Tomé wurde 1981 in Maputo geboren. Bereits mit 3 Jahren stand sie auf der Bühne und schon im Alter von 7 Jahren erhielt sie ihren ersten Preis für Gesang bei einem Wettbewerb der von der Weltgesundheitsorganisation ausgetragen wurde. Als Rezitatorin von Gedichten trat sie erstmals mit 13 Jahren in Erscheinung, sie rezitierte Gedichte von José Craveirinha, der ihr als Mensch und Dichter Vorbild wurde. Mit 17 Jahren geht sie nach Portugal, um Wirtschaftswissenschaften an der Katholischen Universität von Porto zu studieren. Um dieses zu finanzieren, jobbte sie nebenher in Restaurants und bei Radio und Fernsehen in kleinen Tätigkeiten oder drehte als Modell Werbefilmchen. Nach Ende ihres Studiums in Portugal kehrt sie nach Mosambik zurück und arbeitete dort zunächst als Analystin bei einer Großbank.

Sie ist Mutter eines 2009 geborenen Kindes und lebt in Maputo.

Tomé, die Künstlerin
Als Sängerin trat sie neben ihrer Heimat Mosambik auch schon in Portugal, Nigeria, Südafrika, Botswana auf und traf viele bedeutende afrikanische Musiker, so zum Beispiel Tito Paris. Beim traditionellen "Festival do Cançao" in Portugal belegte sie in Porto in einem Jahr sogar den zweiten Platz. Neben Josè Craveirinha zählt sie den Romancier Mia Couto zu ihren literarischen Vorbildern. Sie ist auch an einer CD des argentinischen  Humanisten, Denkers und Schriftstellers Silo mit Songs beteiligt. Die Einnahmen stiftete sie an bedürftige Kinder und Jugendliche in Mosambik und Angola. Später wird sie auch Mitglied von AEMO (Association of Mocambiquan writers), der mosambikanischen Schriftstellervereinigung. Als Lyrikerin trat sie erstmals einem breiten Publikum im 2005 in Erscheinung; in der Fernsehsendung "TVZine-Gala 2005" rezitierte sie ein eigenes Gedicht. Als Rezitatorin von Gedichten ist sie die bedeutendste Person dieser Gattung in ihrem Land und eine der bedeutendsten in der lusophonen Welt. Sie rezitiert vor allem Gedichte mosambikanischer Dichter wie Eduardo Mondlane, Gedichte von Mia Couto, Rui de Noronha, Fernando Couto, Noémia de Sousa, Marcelina dos Santos. Der Lissaboner Fußballclub Benfica Lissabon gab bei ihr ein Vereinsgedicht in Auftrag, dass später von ihr in Anwesenheit von Eusébio und dem Präsidenten von Benfica im mosambikanischen Fernsehen vorgetragen wurde. Für das mosambikanische Fernsehen war sie auch als Moderatorin im Einsatz, wo sie zum Beispiel ein Musikprogramm moderierte.2009 nimmt sie am Festival Poetry Africa in Maputo teil, wo sie viele eigene Gedichte vortragen konnte.

In zwei Anthologien erschienen Gedichte von ihr: 2004 war sie Co-Autorin von Um abraço quente da Lusofonia, einer Anthologie lusophoner, zeitgenössischer Dichter. 2009 ist sie an der Anthologie World Poetry Almanac beteiligt.

Auszeichnungen (Auswahl)
1. Preis der Weltgesundheitsorganisation für Gesang (WHO-Price), 1988.
Preis der Fundaçao Mário Soares für ihr Soziales Engagement
Soundcity-Music-Award

Werk
Bücher
 Agarra-me o sol por tras (e outros escritos e melodias), 2010 (Gedichte und andere Texte).

Diskographie
 Nhin Gugu Haladza-I love you, Musik-CD (Text, Gesang, Komposition).
 Amor e bom, Musik-CD.(Text, Gesang, Komposition).
 Showesia, Musik-CD..(Text, Gesang, Komposition).

Quellen
https://www.antoniomiranda.com.br/poesia_africana/mocambique/tania_tome.html
https://www.showesia.com/showesia_e.html
https://www.taniatome.com

Sänger
Mosambikaner
Geboren 1981
Frau
Lyrik
Person (Maputo)

Tânia Tomé


Terence Tao (født 17. juli 1975) er en australsk-amerikansk matematiker, der har arbejdet med en række områder inden for matematik. Han er professor i matematik på University of California, Los Angeles (UCLA). Hans arbejde fokuserer harmonisk analyse, diffenrentialligninger, algebraisk kombinatorik, sandsynlighedsregning og analytisk talteori. I 2015 var han formand for James and Carol Collins på University of California, Los Angeles.

Tao har bidraget med gennembrud inden for harmonisk analyse, kombinatorik, diffenrentialligninger og analytisk talteori. I 2006 modtog han Fieldsmedaljen og i 2014 fik han prisen Breakthrough Prize in Mathematics. Han er også 2006 MacArthur Fellow. Tao står som forfatter og medforfatter på over 275 videnskabelige artikler. Han er den yngste vinder af Den Internationale Matematik-Olympiade i en alder af 10 år.

Referencer

Matematikere fra USA
Personer fra Adelaide
Modtagere af Royal Medal

Terence Tao


Francesco Mario Grapaldi né en janvier 1460 à Parme et mort dans la même ville en novembre 1515 est un humaniste italien.

Biographie
Né à Parmeen janvier 1460, Francesco Mario Grapaldi fut nommé secrétaire de l'ambassade que les Parmesans envoyèrent au pape Jules II pour le féliciter des avantages qu'il venait d'obtenir contre les Français (1512). Grapaldi avait cultivé la littérature avec quelque succès, et désirant profiter de cette circonstance pour obtenir la couronne poétique, il récita devant le pape une pièce de vers qui, dit-on, n'était pas sans agrément. Mais malheureusement il y faisait l'éloge des divinités païennes, et Paride Grassi, maître des cérémonies, homme d'un esprit assez étroit, décida que le pape ne pouvait couronner un pareil ouvrage. Cependant, quelques jours après, le pape ayant réuni les ambassadeurs à un grand repas, Grapaldi fut introduit dans la salle du festin et prononça un discours en prose, suivi de quelques vers sur la délivrance de l'Italie. Alors Jules II fit approcher l'ambassadeur de l'empereur, et tous deux, prenant une des couronnes qu'on avait apportées, la posèrent sur la tête de Grapaldi : il fut en même temps créé chevalier. Grapaldi était âgé au moins de quarante-six ans, puisque Paul Jove dit qu'il en avait plus de cinquante en 1515. Il mourut cette année-là, à Parme, d'une rétention d'urine.

Œuvres
Son principal ouvrage est intitulé De partibus ædium, Dictionarius longe lepidissimus nec minus fructuosus. La première édition, qui est fort rare, fut imprimée à Parme par Angelo Ugoleto, 1494, in-4° ; il reparut dans la même ville, avec des augmentations, en 1501, 1506 et 1516 ; il s'en est fait plusieurs autres éditions, mais qu'il est inutile de citer, puisqu'elles ne sont que des réimpressions de celles qu'on vient d'indiquer. L'édition de 1516 mérite l'attention des curieux : c'est, suivant David Clément, la plus belle et la plus complète de toutes. Le titre en est orné d'un portrait de l'auteur ; viennent ensuite plusieurs épigrammes à sa louange, et sa vie, par Giovanni Andrea Albio, son ami : elle renferme en outre une seconde partie, qui a pour titre De verborum explanatione quæ in libro ædium continentur. Cette table a été rédigée avec beaucoup de négligence, et quoique les mots y soient rangés dans l'ordre alphabétique , on est quelquefois obligé de parcourir plusieurs pages avant de trouver celui dont on cherche l'explication. Cette seconde partie n'a pas été reproduite dans toutes les éditions postérieures, et celles qui en sont privées ne jouissent d'aucune estime. On cite encore de Grapaldi :

 des notes sur les comédies de Plaute, insérées dans l'édition de Venise, 1528, in-fol. ;
 les Sept Psaumes de la pénitence, imités de ceux de David ;
 un livre de Rime diverse, qu'on dit très-élégantes.

Notes

Bibliographie

Liens externes

Poète italien du XVIe siècle

Francesco Mario Grapaldi


නැමදුම යන පදය අරාබියෙන් සලාත් (صلاة) යනුවෙන් හැදින්වේ. එම පදයම අල්කුර්ආනයේ සදහන් වී ඇත්තේ මෙසේය (صلوة,). පැෂ්ටෝ භාෂාවෙන් එය "මුස්" ලෙස ද පර්සියානු , උර්දු හා තුර්කි භාෂාවලින් නටාස් ලෙස ද හැදින්වේ. මෙය සර්ව බලධාරී අල්ලාහ්තආලා වෙනුවෙන් මුස්ලිම්වරු ඉටු කරන දෛනික නැමදුම වන අතර නිසි වයසට පත් සිහි බුද්ධියෙන් යුතු මුස්ලිම් ස්ත්‍රී පුරුෂ දෙපක්ෂයටම විකල්පයක් නොමැති අනිවාර්ය වගකීමක් වේ. සලාතය ඉස්ලාමයේ ප්‍රධාන හා අත්‍යවශ්‍ය වගකීමක් වන අතර තමාගේ නොහැකියාව නිසා එයින් වැලකී සිටීමට අනුමැතිය ඇත්තේ ඉතාමත් සුළු පිරිසකට පමණි.

දෛනික පංචකාල් නැමදුම සුන්නි ඉස්ලාමයේ පස්ව හා කුළුන්ද්‍රවලින් දෙවන ස්ථානය හිමිකර ගන්නා අතර පියා මුස්ලිම්වරුන්ගේ දස පනතින් එකක් වේ.

මධ්‍යම හා දකුණු ආසියාතික භාෂාවලින් වන පර්සියානු උර්දු , හින්දු , බෙංගාලි ඇල්බේනියානු භාෂාව හා දකුණු වහල් භාෂාවන් වන බොස්නියානු භාෂාව , නසින්ති , මැසිඩෝනියානු භාෂාව හා තුර්කි භාෂාවලින් "නමාස්" යනුවෙන් හදුන්වන වන්නේ මැවුම්කරු වන අල්ලාහ්ට බැගෑපත් වී අවනතභාවය පළ කිරීම උදෙසා සිරස තමා ආචාර කිරීමයි.

මෙසේ අවනතාභාවය පළ කරමින් අල්ලාහ්ට වන්දනාමාන කරන පුද්ගලයා "මුසල්ලී" වශයෙන් හදුවන්වන අතර ඒ සදහා යොදාගන්නා ඵලය නොහොත් පාරම්පරික ඇතිරිල් "මුසල්ලා" යනුවෙන් හැඳින්වේ.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Salah

සලාත්


Darkseid, DC Comics için Jack Kirby tarafından yaratılan süper kötü kahramandır.

İlk olarak Kasım 1970'te Superman's Pal Jimmy Olsen #134 sayısında gözükmüştür. Apokolips isimli gezegenin yöneticisidir. Tanrısal güçleri ve ordusuyla evrendeki gezegenleri fethederek bütün yaşam güçlerini alır. Orion isminde bir oğlu vardır. Superman'in en güçlü düşmanlarından birisidir. Darkseid evrendeki en güçlü orduya sahip olabilmek için genetik çalışmalar da yapar bunların sonucunda alien ve doomsday'in klonlarından oluşan bir ordu yaratır fakat hepsi daha sonra Superman tarafından yok edilir.

Final Crisis adlı seride Batman tarafından vurulur ve Black Racer tarafından öldürülür.

Güçleri: Çok büyük süper canlı kuvveti ve dayanıklılık,ölümsüzlük,süper zeka,omega ışını,telepati ve zihin kontrol etme güçleri vardır.

1970'te tanıtılan çizgi karakterler
Resim aranan çizgi karakterler
Şekil değiştiren kurgusal karakterler
Işınlanabilen kurgusal karakterler
Bilgi kutusu bulunmayan sayfalar

Darkseid


Agrilus ulaangomiensis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Cobos, 1972.

Referências

ulaangomiensis

Agrilus ulaangomiensis


Brocton es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Stafford, en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Brocton tiene una superficie de 9,38 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Brocton tenía 1052 habitantes (49,71% varones, 50,29% mujeres) y una densidad de población de 112,15 hab/km². El 17,11% eran menores de 16 años, el 74,05% tenían entre 16 y 74, y el 8,84% eran mayores de 74. La media de edad era de 45,11 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 15,02% estaban solteros, el 73,17% casados, y el 11,81% divorciados o viudos.

Según su grupo étnico, el 98,86% de los habitantes eran blancos, el 0,76% mestizos, y el 0,38% asiáticos. La mayor parte (96,77%) eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 1,33% de la población, mientras que el 1,9% había nacido en cualquier otro lugar. El cristianismo era profesado por el 83,3%, el judaísmo por el 0,28%, y el islam por el 0,38%. El 9,87% no eran religiosos y el 6,17% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 432 hogares con residentes y 13 vacíos.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Staffordshire
Parroquias civiles de Staffordshire

Brocton (Staffordshire)


Lothar Gottlieb Tirala (* 17. Oktober 1886 in Brünn; † 20. Februar 1974 in Wiesbaden) war ein österreichischer Mediziner, Psychologe, Zoologe, Rassenhygieniker und Hochschullehrer zur Zeit des Nationalsozialismus.

Leben und Wirken
Nach dem Gymnasialbesuch in Brünn studierte Tirala Zoologie an der Universität Wien und wurde dort 1908 mit der Dissertation Regeneration und Transplantation bei Criodrilus zum Dr. phil promoviert. Anschließend folgte sein Studium der Medizin in Wien, das er im Dezember 1913 mit der Promotion zum Dr. med. abschloss. Danach war er als wissenschaftlicher Assistent an der Universität Wien am Pharmakologischen Institut und nach Beginn des Ersten Weltkrieges am dortigen Physiologischen Institut beschäftigt. Tirala war mit Houston Stewart Chamberlain und Othmar Spann befreundet und auch Hausarzt der beiden. Ab 1920 arbeitete Tirala als Mediziner für die österreichische Eisenbahn in Wilhelmsburg und ab 1922 als Gynäkologe an der Frauenklinik der Universität Wien. Ab 1925 praktizierte er als niedergelassener Gynäkologe in Brünn.

Tirala trat 1927 in Brünn der DNSAP bei und bezeichnete sich als "Vertrauensarzt" dieser Partei. Am 1. März 1934 trat er der NSDAP bei (Mitgliedsnummer 2.009.113).

Anfang November 1933 wurde Tirala als Nachfolger von Fritz Lenz auf den Lehrstuhl für Rassenhygiene an der Universität München berufen, wo er als Direktor auch das dortige Institut für Rassenhygiene leitete. Die Berufung erfolgte ohne Beteiligung der Medizinischen Fakultät München und gegen den Rat von Lenz, der monierte, dass Tirala "über die elementaren Grundlagen der Rassenhygiene nicht unterrichtet" sei. Unterstützt wurde Tiralas Berufung durch den Gauleiter Julius Streicher, den nationalsozialistischen Physiker Philipp Lenard, den Verleger Julius Friedrich Lehmann und Eva Wagner-Chamberlain.

Nach seiner Berufung übernahm Tirala die Leitung der Münchener Ortsgruppe der Deutschen Gesellschaft für Rassenhygiene. Außerdem wurde er Mitherausgeber der Zeitschrift Volk und Rasse.

Im April 1936 wurde Tirala aufgrund von Unfähigkeit, der Vorteilsnahme, der Durchführung von Abtreibungen und weiteren Beschuldigungen als Professor und Institutsleiter amtsenthoben. Kommissarischer Leiter des Münchener Instituts für Rassenhygiene wurde der Psychiater Ernst Rüdin, der wie der Reichsdozentenführer Walter Schultze zu Tiralas Gegnern gehörte. (Auch Ferdinand Sauerbruch wollte Tirala nicht fördern). Trotz Förderung durch Julius Streicher und den Reichsärzteführer Gerhard Wagner und des Einsatzes des DFG-Präsidenten Rudolf Mentzel für Tirala gelang es diesem nicht, eine rassenhygienische Bildungsanstalt in Nürnberg zu etablieren. Auch sein Rechtsstreit um Wiedereinsetzung als Professor blieb erfolglos und der Professorentitel wurde ihm entzogen.

Unter dem Titel o. ö. Univ.-Prof. a. D. lebte er ab 1944 in Wien und später Graz. Beim 1946 entstandenen Privaten Österreichischen Soziologischen Institut in Unterburg war er als Berater tätig. Später lebte er in Wiesbaden und war ab 1954 als Chefarzt am dortigen Sanatorium Wilke für Herz- und Kreislauferkrankungen tätig. Lothar G. Tirala publizierte homöopathische Aufsätze und warb für die von ihm in den 1930er Jahren erdachte Heilatmungslehre zur nichtmedikamentösen Behandlung von Blutdruck- und Herzerkrankungen.

Schriften (Auswahl)
 Regeneration und Transplantation bei Criodrilus. Dissertation an der Universität Wien, 1912.
 Über den Einfluß der Äthernarkose auf die Heimkehrfähigkeit der Bienen. In: Naunyn-Schmiedebergs Archiv für experimentelle Pathologie und Pharmakologie. Band 97, 1923, S. 433–440.
 Heilung der Blutdruckkrankheit durch Atemübungen. Frankfurt am Main 1935. (bis 1981 in 25 Auflagen erschienen)
 Rasse, Geist und Seele. J. F. Lehmanns Verlag, München 1935.
 Sport und Rasse. H. Bechhold Verlagsbuchhandlung, Frankfurt am Main 1936.
 Heilatmung. Philipp Reclam jun., Leipzig 1943.
 Biologische Therapie bei Herz- und Kreislaufkrankheiten. W. Krieg, Wien/ Bad Bocklet/ Zürich [1954].
 Biologische Heilwege für Herz- und Kreislaufkranke. Karl F. Haug, Ulm/Donau 1965.
 Massenpsychosen in der Wissenschaft. Verlag der Deutschen Hochschullehrer-Zeitung (Grabert-Verlag), Tübingen 1969.

Literatur
 Helmut Böhm: Von der Selbstverwaltung zum Führerprinzip. Die Universität München in den ersten Jahren des Dritten Reiches (1933-1936), Berlin 1995, ISBN 3-428-08218-4, S. 507–514.
 Hans-Christian Harten, Uwe Neirich, Matthias Schwerendt: Rassenhygiene als Erziehungsideologie des Dritten Reichs. Bio-bibliographisches Handbuch. Akademie Verlag, Edition Bildung und Wissenschaft Band 10, Berlin 2006, ISBN 3-05-004094-7.
 Helmut Heiber: Universität unterm Hakenkreuz. Teil 1: Der Professor im Dritten Reich. Bilder aus der akademischen Provinz. München 1991, ISBN 3-598-22629-2, S. 445–460.

Weblinks
 Lothar Gottlieb Tirala. im Archiv für die Geschichte der Soziologie in Österreich auf: agso.uni-graz.at

Einzelnachweise

Hochschullehrer (Ludwig-Maximilians-Universität München)
Mediziner (20. Jahrhundert)
Eugeniker
Gynäkologe, Geburtshelfer
Homöopath
Zoologe
Rassentheoretiker
Rassismus im Nationalsozialismus
NSDAP-Mitglied
DNSAP-Mitglied
Österreicher
Deutscher
Geboren 1886
Gestorben 1974
Mann
Absolvent der Universität Wien

Lothar Gottlieb Tirala


Por Aguado  se puede entender:

 El apellido Aguado.

Personajes

 Fray Pedro de Aguado (¿?-1589), franciscano español, cronista del Nuevo Reino de Granada y Venezuela.
 Alejandro María Aguado (1784-1842), banquero español, Marqués de las Marismas del Guadalquivir.
 Dionisio Tomás Ventura Aguado y García (1784-1849), compositor y guitarrista clásico español.
 Emiliano Aguado Hernández (1907–1979), ensayista y dramaturgo español.
 José Aguado Smolinski, ingeniero de montes español, alcalde de León (1944-1946) y procurador en las Cortes Españolas.
 Gustavo Aguado, cantante y compositor venezolano.
 Xavier «Xavi» Aguado Companys, conocido como Aguado (1968-), futbolista español.
 Ignacio Aguado (1983), abogado y político español.

Aguado


Hernandarias Parana je najduži svjetski plivački maraton i jedan od najprestižnijih u daljinskom plivanju. Dug je 88 kilometara i pliva se u muljevitoj rijeci Parani u Argentini.

Prvo izdanje za muškarce održano je 1965., a za žene 1993. godine. Održava se svake godine, uz iznimku 1996., 2008. i 2012. kada je otkazan zbog loših vremenskih uvjeta.

Višestruki pobjednici
  Pilar Geijo (2010., 2011., 2013., 2014.)
  Damián Blaum (2007., 2009., 2010.)
  Stephane Lecat (1999., 2000.)
  David Meca Medina (1998., 2001.)
  Anne Chagnaud (1994., 1995.)
  Peggy Buchse (1998., 1999.)
  Edith Van Dijk (2000., 2001.)
  Britta Kamrau (2005., 2006.)

Izvori

Međunarodna športska natjecanja u Argentini
Međunarodna plivačka natjecanja
Plivački maratoni

Hernandarias Parana


Der Telegraph für Deutschland war eine Zeitschrift, die von Karl Gutzkow gegründet und vom Verlag Hoffmann und Campe in Hamburg herausgegeben wurde. Die Redaktion hatte Karl Gutzkow (bis Ende 1843), ab 1844 Georg Schirges, zuletzt Feodor Wehl. Die Zeitschrift erschien vier Mal wöchentlich von Januar 1838 bis November 1848.

Zur Geschichte des Telegraph für Deutschland

Karl Gutzkow, dem es als Vertreter des Jungen Deutschland durch den Bundestagsbeschluss vom 18. Dezember 1835 verboten war, Bücher oder Zeitschriften unter seinem Namen zu veröffentlichen, hatte incognito 1836 die "Frankfurter Börsenzeitung" redigiert und als belletristisches Beiblatt der Zeitung Anfang 1837 den "Frankfurter Telegraph" ins Leben gerufen. Die Tageszeitung ging in den ersten Januartagen 1837 ein, die Zeitschrift wurde – unter wechselndem Titel – fortgesetzt. Ende 1837 gelang es Gutzkow, für seinen "Telegraphen" Julius Campe als Verleger zu gewinnen. Gutzkow zog nach Hamburg und gab hier seit Januar 1838 sein Blatt unter dem Titel "Telegraph für Deutschland" heraus. Aus Zensurgründen zeichnete Campes Verlag als verantwortlicher Herausgeber. Auch wenn August Lewald einmal gegenüber Heinrich Heine äußerte, dass der Telegraph nur ein "nobles Lokalblatt, sonst nichts weiter" sei, entwickelte sich die Zeitschrift unter Gutzkows Leitung zu einem der profiliertesten und einflussreichsten belletristisch-kritischen Journal im Vormärz. Erst ab Nummer 164 vom Oktober 1841 wurde Gutzkow als Redakteur genannt.

In Österreich wurde die Zeitschrift im September 1838 verboten, in anderen Bundesstaaten – etwa in Bayern – ihre Verbreitung erschwert. Dem Redakteur Gutzkow saß vor allem die preußische Zensur im Nacken, denn Preußen war das Hauptabsatzgebiet des "Telegraphen". Am 8. Dezember 1841 wurde die Zeitschrift schließlich hier verboten, nicht nur weil sie von August Heinrich Hoffmann von Fallersleben (Zweiter Teil seiner "Unpolitischen Lieder") und von Franz Dingelstedt ("Lieder eines kosmopolitischen Nachtwächters") Gedichte veröffentlicht hatte, sondern weil der Vertrieb sämtlicher Verlagsartikel des Verlages Hoffmann und Campe in Preußen untersagt worden war. Nach dem Hamburger Brand im Mai 1842 wurde das Generalverbot des Verlages in Preußen wieder aufgehoben und damit war auch der "Telegraph" hier wieder zugelassen.

Die Auflage der Zeitschrift lag etwa bei 500 bis 600 Exemplaren.

Mitarbeiter

Publikationen (hrsg. von Karl Gutzkow) in der Zeitschrift aus den Nachlässen von

 Ludwig Börne
 Georg Büchner
 Karl Immermann

Ausgaben
 Telegraph für Deutschland. Bände 1 (1838) bis 10 (1843), Digitalisate aus der Grabbe-Sammlung der Lippischen Landesbibliothek Detmold
 Telegraph für Deutschland. Mikrofilm-Ausgabe. Ulshöfer Mikrofilm, Rosbach ISBN 3-598-35112-7 und ISBN 3-598-35113-5

Literatur
 Zur publizistischen Arbeit. Die Mitarbeit am Telegraphen für Deutschland. In: Marx-Engels-Gesamtausgabe. Abteilung I. Friedrich Engels. Werke Artikel Entwürfe bis August 1844. Dietz Verlag, Berlin 1985, S. 666–672
 Georg Büchner. Gesammelte Werke. Erstdrucke und Erstausgaben in Faksimiles. 7, Leonce und Lena. Ein Lustspiel von Georg Büchner von Karl Gutzkow. Athenäum, Frankfurt a. M. 1987
 Alfred Estermann: Inhaltsanalytische Bibliographien deutscher Kulturzeitschriften des 19. Jahrhunderts. Bd. 2: Telegraph für Deutschland (1837-1848). K.G. Saur, München 1995
 Wolfgang Rasch: Zur Geschichte des 'Telegraph für Deutschland' 1838 - 1843. In: Journalliteratur im Vormärz, (1996), S. 131–160
 Nikolaus Gatter: "Letztes Stück des Telegraphen. Wir alle haben ihn begraben helfen..." Ludmilla Assings journalistische Anfänge im Revolutionsjahr. In: Internationales Jahrbuch der Bettina-von-Arnim-Gesellschaft Jg. 11/12 (1999–2000), S. 101–120
 Norbert Trobitz: Der Literaturkritiker Karl Gutzkow. (Phil. Diss. 2007, darin:'Telegraph für Deutschland' (1838-1843))
 Telegraph für Deutschland (1838–1842). In: Wolfgang Rasch (Hrsg.): Karl Gutzkow. Erinnerungen, Berichte und Urteile seiner Zeitgenossen. Eine Dokumentation. De Gruyter, Berlin / New York 2011, S. 93–168

Einzelnachweise

Antiquarische Zeitschrift (Hamburg)
Deutschsprachige Zeitschrift
Schrift von Karl Marx und Friedrich Engels
Friedrich Engels
Ersterscheinung 1837
Erscheinen eingestellt 1848

Telegraph für Deutschland


Der Große Preis von Barcelona war ein internationales Motorrad-Rennen, das zwischen 1933 und 1963 19 Mal auf dem Circuit de Montjuïc im Parc de Montjuïc in Barcelona ausgetragen wurde.

Rekordsieger war der irische Ausnahmepilot Stanley Woods, der das Rennen in verschiedenen Klassen drei Mal gewinnen konnte.

Geschichte
Der Große Preis von Barcelona wurde 1933 erstmals ausgetragen. Zwischen 1937 und 1946 fand das Rennen wegen des Spanischen Bürgerkrieges und dem sich anschließenden Zweiten Weltkrieges nicht statt.

Im Jahr 1946 wurde die Rennaktivitäten wieder aufgenommen. 1950 wurde das Rennen offiziell zum Großen Preis von Spanien und zählte ab 1951 zur Motorrad-Weltmeisterschaft. Noch bis 1963 war der Grand Prix von Spanien zugleich der Grand Prix von Barcelona.

Siegerliste

Verweise

Weblinks

Fußnoten

Barcelona
Motorsportwettbewerb in Spanien
Sportveranstaltung in Barcelona
Erstveranstaltung 1933
Circuit de Montjuïc

Großer Preis von Barcelona (Motorrad)


Vestblokken, vestmagterne eller kapitalistblokken henviste under den kolde krig til de lande, der var allierede med USA og  NATO mod Sovjetunionen og dens allierede i Warszawapagtlandene. Sidstnævnte blev ofte betegnet som Østblokken, hvilket var et oftere anvendt begreb på dansk end Vestblokken. Regeringer og presse i Vestblokken var mere tilbøjelige til at beskrive sig selv som "den frie verden" eller "Vesten"'. Vesteuropa er et kontroversielt begreb, der blev brugt til at henvise til demokratiske lande i Europa under den kolde krig, men det anvendes til tider stadig om de moderne stater i dag.

Fodnoter

Den kolde krig

Vestblokken


Peter Fredrik Wahlberg, født 19 juni 1800 i Gøteborg, død 22 maj 1877 i Stockholm, naturhistorisk lærer og forsker, bror til Johan August Wahlberg. Han deltog (sammen med Magnus Martin af Pontin og Anders Retzius) i stiftelsen af Svenska trädgårdsföreningen i 1832 og var dens sekretær fra 1832-39. Wahlbergs forfatterskab beskæftiger sig især med botanik og entomologi.

Noter

Zoologer fra Sverige

Peter Fredrik Wahlberg


Jean Carmet (25 April 1920 – 20 April 1994) was a French actor.

Life and career
Jean Carmet began working on stage and then in film in the early 1940s becoming a very popular comedic actor in his native country. He is best known internationally for his role as a French colonist in the 1976 film, La Victoire en Chantant (Black and White in Color).

Because of his good-natured manner, he was as popular with members of the film crew as he was with the audiences. During his long career, he appeared in more than 200 films, and although he sometimes played dramatic parts, he more often acted in a supporting role as a comedic character.

He was nominated for the César Award for Best Actor for his leading role in the 1986 film, Miss Mona. Twice he won the César Award for Best Actor in a Supporting Role and was nominated on two other occasions. In February 1994, to celebrate his 50th year in film, he was honored by the French motion picture industry with a special César Award. Just a few months later, Jean Carmet died of a heart attack.

Jean Carmet is interred in the Cimetière du Montparnasse in Paris. In his birthplace of Bourgueil, a theater and an avenue were named in his honor.

Awards
1995 - 7 d'Or for his role in Eugénie Grandet
1994 - Honorary César Award
1992 - César Award for Best Actor in a Supporting Role for the film Merci la vie
1983 - César Award for Best Actor in a Supporting Role for the film Les Misérables

Nominations
1988 - César Award for Best Actor for the film Miss Mona
1987 - César Award for Best Actor in a Supporting Role for the film Les Fugitifs
1979 - César Award for Best Actor for the film Le sucre
1979 - César Award for Best Actor in a Supporting Role for the film Le sucre

Selected filmography

The Pavilion Burns (1941)
Le journal tombe à cinq heures (1942) - Un typographe (uncredited)
The Mysteries of Paris (1943) - (uncredited)
Children of Paradise (1945) - Un spectateur au paradis des Funambules (uncredited)
François Villon (1945) - Un compagnon de François (uncredited)
 Dawn Devils (1946) - Durand, dit Durandal
Tombé du ciel (1946)
Dropped from Heaven (1946) - La troisième complice
Copie conforme (1947) - Le troisième complice
Monsieur Vincent (1947) - L'abbé Pontail
Le diamant de cent sous (1948) - Un invité
Le destin exécrable de Guillemette Babin (1948) - Étienne
La bataille du feu (1949) - Albert Farjon
Bonheur en location (1949) - Guy Piponnet
I Like Only You (1949) - Le père affolé (uncredited)
The Wolf (1949) - Gustave
Dernière heure, édition spéciale (1949) - Nestor
The Perfume of the Lady in Black (1949) - Le garagiste (uncredited)
 Branquignol (1949) - Bidel - un fantaisiste raté
Not Any Weekend for Our Love (1950) - Le pianiste malade (uncredited)
Cartouche, King of Paris (1950) - Brin d'Amour, un soldat
La patronne (1950) - Le brigadier
Les femmes sont folles (1950) - Emile
 God Needs Men (1950) - Yvon
Le Roi des camelots (1951) - La Globule
Dr. Knock (1951) - Le premier gars
Les mémoires de la vache Yolande (1951) - Le clerc
 They Were Five (1952) - Jean - le postier
Les quatre sergents du Fort Carré (1952) - Le Guen
 Monsieur Leguignon, Signalman (1952) - M. Grosjean - policier et habitant du quartier
La forêt de l'adieu (1952) - Baptiste
Monsieur Taxi (1952) - François
Bille de clown (1952) - Gaston Lemeunier
Drôle de noce (1952) - Paullaud
She and Me (1952) - Gaston
Minuit... Quai de Bercy (1953) - Merle, l'adjoint de l'inspecteur
Des quintuplés au pensionnat (1953) - Antoine
The Tour of the Grand Dukes (1953) - Le curé du village
Piédalu député (1954)
 Adam Is Eve (1954) - Gaston
Le vicomte de Bragelonne (1954) - (uncredited)
 The Duratons (1955) - Gaston Duvet dans l'émission radiophonique
Ça va barder (1955) - Alvarez
 Madelon (1955) - Le soldat Mathieu
Bonjour sourire (1956) - Jean Courtebride
Mon curé champion du régiment (1956) - Le caporal Tiroir
Trois de la Canebière (1956) - (uncredited)
Ces sacrées vacances (1956) - Le deuxième inspecteur
Bébés à gogo (1956) - Hubert
Les Aventures de Till L'Espiègle (1956) - Lamme
La ironía del dinero (1957) - Feliciano (segment "Francia")
Three Sailors (1957) - Papillote
Mademoiselle et son gang (1957) - Dédé
The Amorous Corporal (1958) - Balluché
Oh! Qué mambo (1959) - Jo le Bègue
Cigarettes, Whiskey and Wild Women (1959) - Martial
Babette Goes to War (1959) - Antoine (uncredited)
La Belle Américaine (1961) - Le malandrin / The Burglar
The Three Musketeers (1961) - Planchet
The Elusive Corporal (1962) - Guillaume
The Devil and the Ten Commandments (1962) - Le clochard / Tramp (segment "Bien d'autrui ne prendras")
Un clair de lune à Maubeuge (1962) - Le chauffeur
We Will Go to Deauville (1962) - Le porteur
Any Number Can Win (1963) - Le barman
La foire aux cancres (Chronique d'une année scolaire) (1963) - Le chef de gare
Du grabuge chez les veuves (1964) - L'horloger à l'enterrement
Les Pas perdus (1964) - Déde Lemartin
The Counterfeit Constable (1964) - Le porte drapeau
The Gorillas (1964) - La Fauche
The Two Orphans (1965) - Picard
La Métamorphose des cloportes (1965)  - Le critique d'art efféminé (uncredited)
Les Bons Vivants (1965) - Paulo (Le voleur de la lanterne) (segment "Procès, Le")
Your Money or Your Life (1966) - Le curé
Roger la Honte (1966) - Tristot
 An Idiot in Paris (1967) - Ernest Grafouillères
Alexandre le bienheureux (1968) - La Fringale
Faut pas prendre les enfants du bon Dieu pour des canards sauvages (1968) - Le supertitieux / The superstitious security guard (uncredited)
L'auvergnat et l'autobus (1969) - L'homme qui veut acheter l'autobus (uncredited)
Les gros malins (1969) - Le percepteur
Un merveilleux parfum d'oseille (1969) - Karl de Kerfuntel
 A Golden Widow (1969) - Un membre du Yiddish International Power
Poussez pas grand-père dans les cactus (1969) - The owner of the café
Elle boit pas, elle fume pas, elle drague pas, mais... elle cause ! (1969) - Bartender
And Soon the Darkness (1970) - Renier
La Rupture (1970) - Henri Pinelli
Les Novices (1970) - Le client au chien
The Little Theatre of Jean Renoir (1970, TV Movie) - Le docteur Féraud (segment "Le roi d'Yvetot")
Le cri du cormoran, le soir au-dessus des jonques (1971) - Gegene
L'homme qui vient de la nuit (1971) - Angelo
Just Before Nightfall (1971) - Jeannot
Le drapeau noir flotte sur la marmite (1971) - Staline
Le Viager (1972) - Maître Vierzon, l'avocat de Noël
L'ingénu (1972) - Le pêcheur
Les malheurs d'Alfred (1972) - Paul
Les yeux fermés (1972) - Raoul
Five Leaf Clover (1972) - Lord Picratt
Elle cause plus, elle flingue (1972) - Jambe de laine
Le Grand Blond avec une chaussure noire (1972) - Maurice
La raison du plus fou (1973) - Le mari de la directrice
Le Concierge (1973) - Ludovic
Don't Cry with Your Mouth Full (1973) - Louis - le père
Les grands sentiments font les bons gueuletons (1973) - Georges Armand
Ursule et Grelu (1974) - Lucien
Les Gaspards (1974) - Paul Bourru, le marchands de vins
La gueule de l'emploi (1974) - Le restaurateur
Comment réussir quand on est con et pleurnichard (1974) - Antoine Robineau
Un linceul n'a pas de poches (1974) - Comissaire Bude
Bons baisers... à lundi (1974) - Henri-Pierre - le chef d'un trio de malfaiteurs médiocres
The Return of the Tall Blond Man (1974) - Maurice Lefebvre
The Common Man (1975) - Georges Lajoie
Trop c'est trop (1975)
Scrambled Eggs (1976) - Marcel Dutilleul
La Victoire en Chantant (1976) - Le sergent Bosselet
Alice ou la dernière fugue (1977) - Colas
Rene the Cane (1977) - L'indicateur
The More It Goes, the Less It Goes (1977) - Inspecteur Melville
The Seventh Company Outdoors (1977) - M. Albert, le passeur
Le beaujolais nouveau est arrivé (1978) - Camadule
Violette Nozière (1978) - Baptiste Nozière
Le sucre (1978) - Adrien Courtois
Un si joli village (1979) - Le Juge Noblet
Il y a longtemps que je t'aime (1979) - François Dupuis
Gros-Câlin (1979) - Emile Cousin
Buffet froid (1979) - L'assassin / The murderer
The Lady Banker (1980) - Duvernet
Allons z'enfants (1981) - L'adjudant Chalumot
L'amour trop fort (1981) - Max
Circle of Deceit (1981) - Rudnik
Dead Certain (1981) - Kreps
La soupe aux choux (1981) - Francis Chérasse (Le Bombé)
Guy de Maupassant (1982) - François
Les Misérables (1982) - Thénardier
Pick Up Your Belongings (1983) - Joseph Cohen
Papy fait de la résistance (1983) - André Bourdelle
Dog Day (1984) - Socrate
Tir à vue (1984) - L'inspecteur Robert Casti
Sac de noeuds (1985) - M. Buzinski - un pharmacien qui hait les flics
Night Magic (1985) - Sam
Le matou (1985) - Egon Ratablavasky
Mon beau-frère a tué ma soeur (1986) - Jocelyn Bouloire
Suivez mon regard (1986) - Désiré, le paysan
Les Fugitifs (1986) - Martin
Miss Mona (1987) - Miss Mona
La brute (1987) - M. Deliot
Le Moine et la sorcière (1987) - Le curé / Vicar
Les 2 crocodiles (1987) - Emile Rivereau
L'âge de Monsieur est avancé (1987) - Le régisseur / Désiré
Mangeclous (1988) - Scipion
La vouivre (1989) - Réquiem
Champagne amer (1989) - Zigou
Périgord noir (1989) - Jean-Lou
L'invité surprise (1989) - Le colonel
Un jeu d'enfant (1990) - Le grand-père
Le sixième doigt (1990) - Le commandant
My Mother's Castle (1990) - Le garde ivrogne
Merci la vie (1991) - Raymond Pelleveau (Old Father)
La reine blanche (1991) - Lucien
Le bal des casse-pieds (1992) - M. Vandubas
Coup de jeune (1993) - Ponsard
Roulez jeunesse! (1993) - Michel
La chambre 108 (1993) - René Bertillon
Germinal (1993) - Vincent Maheu dit Bonnemort
Cache Cash (1994) - Durandet
Eugénie Grandet (1993, TV Movie) - Monsieur Grandet

References
Adapted from the article Jean Carmet, from Wikinfo, licensed under the GNU Free Documentation License.

External links

1920 births
1994 deaths
People from Indre-et-Loire
Burials at Montparnasse Cemetery
Recipients of the Order of Agricultural Merit
French male film actors
French male stage actors
French male television actors
20th-century French male actors
Best Supporting Actor César Award winners
César Honorary Award recipients

Jean Carmet


Kampen er en dansk kortfilm fra 2013 instrueret af Jesper Troelstrup.

Handling
Den 11-årige Magnus lever et godt og trygt liv i en ganske almindelig dansk kernefamilie. På overfladen er alt fint: Magnus er afholdt af de andre børn, både i skolen og på ishockeyholdet, hvor han er en af de bærende kræfter. Men Magnus har svært ved at koncentrere sig om den forestående finalekamp, for hjemme i familien lurer katastrofen. Hans far har nemlig et støt stigende alkoholforbrug og kommer ofte fuld hjem fra arbejde. Forældrene skændes, og en skilsmisse truer. Magnus forsøger gang på gang at dække over sin far og hans druk, og i lokalsamfundet, hvor faren er en afholdt figur, vender man det blinde øje til. Men da faren dukker fuld op til den store ishockeyfinale og går amok på dommeren, åbenbares problemets omfang for alle.

Medvirkende
 Peter Gantzler
 Thomas Nordgreen
 Andrea Vagn Jensen
 Magnus Bruun
 Henrik Prip
 Camilla Bendix
 Maria Stokholm, Alice

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Kampen (film fra 2013)


බරීස් පලවොයි, රුසියානු ජාතික ගත්කතුවරයෙකි.

ආශ්‍රිත ලිපි
සැබෑ මිනිසෙකුගේ කතාවක්

රුසියාව
1908 උපත්
1981 මරණ
රුසියානු ජනයා

බරීස් පලවොයි


Maurice Allais (d. 31 Mayıs 1911 Paris - ö. 9 Ekim 2010 St Cloud, Fransa), Fransız bilim insanı. İktisat ve fizik alanında çalışmaları ile tanınır. 1988 yılında iktisat alanında Nobel Ödülü'ne layık görüldü.

Yaşamı
Paris'te doğdu. École nationale supérieure des mines, Paris'te hocalık yaptı.

Bilimsel çalışmaları

Maurice Allais, iktisat biliminin karar teorisi, parasal iktisat gibi alanlarında çalışmaları ile tanınır. En çok bilinen buluşu beklenen fayda kuramına getirdiği, çığır açan eleştiriyi modellediği Allais paradoksudur.

Ayrıca bakınız
 Nobel Ekonomi Ödülü sahipleri listesi

1911 doğumlular
Paris doğumlu bilim insanları
Fransız ekonomistler
Fransız fizikçiler
Nobel Ekonomi Ödülü sahipleri
Fransa Ahlaki ve Siyasi Bilimler Akademisi üyeleri
Rusya Bilimler Akademisi'nin yabancı üyeleri
Bilim tarihçileri
École Polytechnique'te öğrenim görenler
Fransız Nobel Ödülü sahipleri
2010 yılında ölenler

Maurice Allais


Harriet Rudolph (* 12. Juli 1966 in Dresden) ist eine deutsche Historikerin.

Harriet Rudolph war von 1985 bis 1989 im Kunsthandel tätig. Sie studierte von 1989 bis 1995 Geschichte und Kunstgeschichte in Tübingen und London. 1993/1994 arbeitete sie an dem DFG-Forschungsprojekt "Sozial- und Mentalitätsgeschichte des Ersten Weltkrieges" an der Universität Tübingen mit. Von 1995 bis 1996 war sie in einer Unternehmensberatung tätig. Rudolph war wissenschaftliche Angestellte am Lehrstuhl für Geschichte der Frühen Neuzeit an der Universität Trier. 1999 promovierte sie in Trier mit einer Studie zur peinlichen Strafjustiz im Hochstift Osnabrück zwischen 1716 und 1803. Von 2004 bis 2006 hatte sie ein Forschungsstipendium der Gerda Henkel Stiftung. 2008 erfolgte in Trier ihre Habilitation über Formen und Funktionen der Herrschaftsinszenierung bei Kaisereinzügen von 1558 bis 1618. Im Sommersemester 2008 und Wintersemester 2008/09 hatte sie eine Vertretung des Lehrstuhls von Luise Schorn-Schütte an der Universität Frankfurt am Main. 2009/2010 hatte sie eine Gastprofessur an der Universität des Saarlandes. Im Juni 2010 erfolgte der Ruf an die Universität Innsbruck. Rudolph war bis 2011 akademische Rätin auf Zeit im Fach Neuere Geschichte an der Universität Trier. Seit Februar 2011 lehrte sie als Professorin für die Geschichte der Neuzeit am Institut für Geschichtswissenschaften und Europäische Ethnologie der Universität Innsbruck. 2012 nahm sie einen Ruf an die Universität Regensburg auf eine W3-Professur für Neuere Geschichte an und trat damit die Nachfolge von Albrecht P. Luttenberger an. 2014 wurde sie in die Akademie der Wissenschaften und der Literatur Mainz gewählt.

Ihre Forschungsschwerpunkte sind die Erforschung politischer Kulturen in Europa sowie die Medien- und Rechtsgeschichte im frühneuzeitlichen Europa, die Hof- und Residenzenforschung, das Strafrecht und Strafpraxis, die Diplomatiegeschichte sowie die Stadtgeschichte. In ihrer Trierer Dissertation befasste sie sich mit der Strafrechtspflege im Fürstbistum Osnabrück im 18. Jahrhundert. Im Mittelpunkt ihrer Habilitationsschrift steht die "Präsenz des Reiches vor Ort". Zu diesen Ereignissen, in denen sich Kaiser und Reich den Untertanen öffentlich präsentierten, gehörten: Kaisereinzüge, Königswahlen, Krönungen, Huldigungen, Belehnungen, Turniere und Feuerwerke. Der zeitliche Rahmen erstreckt sich von dem Tod Karls V. 1558 bis zum Beginn des Dreißigjährigen Krieges. Mit ihrer Studie leistete Rudolph einen wichtigen Beitrag zur Geschichte des Heiligen Römischen Reiches.

Schriften
Monographien
 "Eine gelinde Regierungsart". Peinliche Strafjustiz im geistlichen Territorium. Das Hochstift Osnabrück (1716–1803) (= Konflikte und Kultur. Historische Perspektiven. Bd. 5). UVK, Konstanz 2001, ISBN 978-3-89669-975-6 (Zugleich: Trier, Universität, Dissertation, 1999).
 mit Gabriele Lingelbach: Geschichte studieren. Eine praxisorientierte Einführung für Historiker von der Immatrikulation bis zum Berufseinstieg. VS, Verlag für Sozialwissenschaften, Wiesbaden 2005, ISBN 978-3-531-14557-0 (Fachbesprechung sehepunkte).
 Das Reich als Ereignis. Formen und Funktionen der Herrschaftsinszenierung bei Kaisereinzügen (1558–1618) (= Norm und Struktur. Studien zum sozialen Wandel in Mittelalter und früher Neuzeit. Bd. 38). Böhlau, Köln u. a. 2011, ISBN 3-412-20534-6 (Teilweise zugleich: Trier, Univ., Habilitations-Schrift, 2008).

Herausgeberschaften
 Die Reichsstadt Regensburg und die Reformation im Heiligen Römischen Reich. Schnell + Steiner, Regensburg 2018, ISBN 978-3-7954-3335-2.
 mit Astrid von Schlachta: Reichsstadt – Reich – Europa. Neue Perspektiven auf den Immerwährenden Reichstag zu Regensburg (1663–1806). Schnell + Steiner, Regensburg 2015, ISBN 3-7954-2972-2.

Weblinks

 Seite von Rudolph an der Universität Regensburg

Anmerkungen

Neuzeithistoriker
Hochschullehrer (Universität Innsbruck)
Hochschullehrer (Universität Regensburg)
Mitglied der Akademie der Wissenschaften und der Literatur
Deutscher
Geboren 1966
Frau

Harriet Rudolph


Altona (), also called Hamburg-Altona, is the westernmost urban borough (Bezirk) of the German city state of Hamburg. Located on the right bank of the Elbe river, Altona had a population of 270,263 in 2016.

From 1640 to 1864, Altona was under the administration of the Danish monarchy. Altona was an independent borough until 1937. As of 2016, the borough has a population was 270,263.

History

Danish period
Altona was founded in 1535 as a village of fishermen in what was then Holstein-Pinneberg. In 1640, Altona came under Danish rule as part of Holstein-Glückstadt, and in 1664 was granted municipal rights by the Danish King Frederik III, who then ruled in personal union as Duke of Holstein. Altona was one of the Danish monarchy's most important harbor towns. The railroad from Altona to Kiel, the Hamburg-Altona–Kiel railway (), was opened in 1844.

Imperial period
The wars between Denmark and the German Confederation — the First Schleswig War (1848–1851) and the Second Schleswig War (February–October 1864) — and the Gastein Convention of 1864, led to Denmark's cession of the Duchies of Schleswig and Holstein to Prussian administration and Lauenburg to Austrian administration. Along with all of Schleswig-Holstein, Altona became part of the Kingdom of Prussia in 1867. In 1871, Altona became a part of the German Empire. In the same year, the town was hit by cholera, with a minimum of 16 casualties in Altona.

Because of severe restrictions on the number of Jews allowed to live in Hamburg until 1864 (with the exception of 1811–1815), a major Jewish community developed in Altona starting in 1611, when Count Ernest of Schaumburg and Holstein-Pinneberg granted the first permanent residence permits to Ashkenazic Jews. Members did business both in Hamburg and in Altona itself. All that remains after the Nazi Holocaust during World War II are the Jewish cemeteries, but in the 17th, 18th, and 19th centuries, the community was a major center of Jewish life and scholarship. Holstein-Pinneberg and later Danish Holstein had lower taxes and placed fewer civil impositions on their Jewish community than did the government of Hamburg.

History from 1918 to 1945
During the Weimar era following World War I, the town of Altona was disturbed by major labor strikes and street disorders. Inflation in Germany was a major problem. In 1923, Max Brauer, the mayor of Altona, directed that town personnel should be paid in part with gas meter tokens, as the tokens did not lose value from inflation.

The most notable event at that time was the Altona Bloody Sunday (German: ) on 17 July 1932, when 18 people were killed, all but two by police, during a violent clash between Nazi marchers and members or supporters of the Communist Party. In 1938, the Greater Hamburg Act removed Altona from the Free State of Prussia in 1937 and merged it (and several surrounding towns) with the Free and Hanseatic City of Hamburg. After police raids and a special court, on 1 August 1933, Bruno Tesch and others were found guilty and put to death by beheading with a hand-held axe.

Modern history
In the 1990s, the Federal Republic of Germany reversed the convictions of Tesch and the other men who were put to death, clearing their names.

On 1 February 2007, the Ortsämter (district offices) in Hamburg were done away with. In Altona, the districts of Blankenese, Lurup and Osdorf had existed and had local offices. On 1 March 2008, the Schanzenviertel neighborhood, which had spanned parts of the boroughs of Altona, Eimsbüttel and Hamburg-Mitte, became the Sternschanze quarter, the entirety of which is now in the Altona borough.

Altona is noted for being the site of the popular Altona Fischmarkt.

Borough profile
Commentators and politicians, including former member of the Hamburg Parliament , have noted that neighborhoods in Altona is diverse in terms of social conditions. Von Berg noted that poverty present in the Lurup and Osdorf quarters contrast with the affluent Blankenese and Nienstedten quarters within the borough.

Geography

The border of Altona to the south is the River Elbe, and across the river the state of Lower Saxony and the boroughs of Harburg and Hamburg-Mitte. To the east is the borough of Hamburg-Mitte and to the north is the borough of Eimsbüttel. The western border is with the state of Schleswig-Holstein. According to the statistical office of Hamburg, Altona has an area of 77.5 km2 or 29.9 sq mi in 2006.

Quarters
Politically, the following quarters () are part of Altona borough:
 Altona-Altstadt
 Altona-Nord
 Bahrenfeld
 Ottensen
 Othmarschen (including parts of Klein Flottbek)
 Groß Flottbek
 Osdorf
 Lurup
 Nienstedten (including parts of Klein Flottbek)
 Blankenese
 Iserbrook
 Sülldorf
 Rissen
 Sternschanze

Demographics
In 2018, Altona had a population of 274,702 people. 18.0% are children under the age of 18 and 17.9% are 65 years of age or older. 16.2% are immigrants. 5.0% of people are registered as unemployed. In 2018, 53,4% of all households are single-person households.

There are 195 kindergartens and 31 primary schools in Altona as well as 879 physicians in private practice, 254 dentists and 60 pharmacies.

Politics

Simultaneously with elections to the state parliament (Bürgerschaft), the Bezirksversammlung is elected as representatives of the citizens. It consists of 51 representatives.

Elections

|-
! colspan="2" style="text-align:left;" | Parties
! %
! ±
! Seats
|-
| style="background-color:" |
| style="text-align:left;" | Alliance 90/The Greens
| 35.1
|  13.0
| style="text-align:center;" | 18
|-
| style="background-color:" |
| style="text-align:left;" | Social Democratic Party
| 20.4
|  9.6
| style="text-align:center;" | 11
|-
| style="background-color:" |
| style="text-align:left;" | Christian Democratic Union
| 16.6
|  6.7
| style="text-align:center;" | 9
|-
| style="background-color:" |
| style="text-align:left;" | The Left
| 14.8
|  0.8
| style="text-align:center;" | 8
|-
| style="background-color:" |
| style="text-align:left;" | Free Democratic Party
| 6.8
|  2.4
| style="text-align:center;" | 3
|-
| style="background-color:" |
| style="text-align:left;" | Alternative for Germany
| 4.4
|  1.1
| style="text-align:center;" | 2
|-
| style="background-color:" |
| style="text-align:left;" | Pirate Party
| 1.4
|  1.1
| style="text-align:center;" | 0
|-
| style="background-color:#eeeeee" |
| style="text-align:left;" | Others
| 0.6
|  0.2
| style="text-align:center;" | 0
|-
! colspan="2" style="text-align:left;" | Total
! style="text-align:center;" colspan="2"|
! style="text-align:center;" | 51
|}

Transport

Altona is the location of a major railway station, Hamburg-Altona, connecting the Hamburg S-Bahn with the regional railways and local bus lines.

The A 7 autobahn passes through Altona borough.

According to the Department of Motor Vehicles (Kraftfahrt-Bundesamt), in Altona 87,131 private cars were registered (359 cars per 1000 people).

Notable people
 Jean de Labadie (1610–1674), French Christian mystic who died in Altona.
 Gluckel of Hameln (1646–1724)
 Jonathan Eybeschutz (1690–1764), was a Talmudist, Halachist, and Kabbalist who died in Altona.
 Jacob Emden (1697–1776), was a Talmudist, Halachist, and Kabbalist who lived most his life in Altona.
 Johann Friedrich Struensee (1737–1772), doctor of medicine, de facto ruler of Denmark
 Jens Jacob Eschels (1757–1842), nautical captain, author of the oldest known captain's autobiography in Germany (Born in Nieblum, died in Altona).
 Conrad Hinrich Donner (1774–1854), banker and philanthropist, of Donners Park, Altona
 Johann Heinrich Wohlien (1779–1842), organ builder
 Akiba Israel Wertheimer (1778–1835), was chief Rabbi in Altona from 1815–35
 George Jarvis (Philhellene) (1797–1828), was the first of the American Philhellenes who took part in the Greek Revolution 1821–1829, general of Greek army, born in Altona.
 Johannes Groenland (1824–1891), botanist and microscopist who worked for Louis de Vilmorin in Paris and was born in Altona.
 Carl Reinecke (1824–1910), composer, conductor, and pianist was born in Altona
 Carl Semper (1832–1893), German ethnologist and animal ecologist
 Georg Semper (1837–1909), German entomologist
 Sophie Wörishöffer (1838–1890), was a writer of adventure stories for young people who died in Altona.
 Bernhard von Bülow (1849–1929), German politician and chancellor
 Constantin Brunner (1862–1937), German philosopher, grandson of Akiba Israel Wertheimer, was born in Altona
 Karl Yens (1868–1945), plein-air painter of Southern California, born in Altona.
 Carl F. W. Borgward (1890–1963), German engineer, car designer and businessman
 Johannes de Boer (1897–1986), Highly decorated Generalleutnant during World War II, was born in Altona.
 Louise Schroeder (1887–1957), German politician (SPD)
 Carl Theodor Sørensen, (1893–1979), Danish landscape architect was born in Altona
 Fatih Akın, (born 1973), Turkish film director was raised in Altona
 Eric Maxim Choupo-Moting, (born 1989), Cameroonian footballer was born in Altona

See also
Altonaer FC von 1893 Football club based in the area.
Hamburg-Altona electoral district, covering the borough
Altona, Victoria, Australia – a suburb of Melbourne, Australia, named after Altona, Hamburg
Altoona, Pennsylvania – named after Altona, Hamburg
850 Altona, an asteroid named after Altona, Hamburg

References

General sources

 Statistical office Hamburg and Schleswig-Holstein Statistisches Amt für Hamburg und Schleswig-Holstein, official website
Act of the areal organisation, 6 July 2006 Gesetz über die räumliche Gliederung der Freien und Hansestadt Hamburg (RäumGiG)
 Stolpersteine Hamburg Stolpersteine in Hamburg

External links

 altona.INFO newspaper with daily local information

 The Jewish Community of Altona, The Museum of the Jewish People at Beit Hatfutsot

Boroughs of Hamburg
Altona
Populated places established in 1535
1535 establishments in the Holy Roman Empire

Altona, Hamburg