"Gimme More" este un cântec înregistrat de interpreta americană Britney Spears pentru cel de-al cincilea ei album de studio, Blackout (2007). Piesa a fost lansată la 20 septembrie 2007 sub egida casei de discuri Jive Records drept primul disc single extras de pe album. "Gimme More" a fost înregistrat în anul 2006, în timpul celei de-a doua sarcini a artistei, și a fost una dintre primele producții realizate exclusiv de către Danja. Melodia începe cu o introducere în care Spears rostește fraza "It's Britney, bitch". Din punct de vedere muzical, "Gimme More" este un cântec dance-pop și electropop interpretat cu o voce șoptită. Piesa se termină cu o încheiere recitată de Danja.

Cântecul a primit laude din partea criticilor de specialitate și a fost un succes comercial, ocupând locul trei în ierarhia Billboard Hot 100 din Statele Unite, devenind astfel al doilea cel mai bine clasat disc single al artistei la vremea respectivă. În mod concomitent, acesta a ocupat prima poziție a clasamentului din Canada și a devenit un șlagăr de top cinci în alte paisprezece țări. Videoclipul muzical pentru melodie a avut premiera la 5 octombrie 2007 și o înfățișează pe Spears în rolul unei stripteuze, marcând o abatere de la videoclipurile anterioare ale artistei care includeau coregrafii complexe. Clipul a primit recenzii mixte spre negative din partea criticilor, aceștia blamând atât dansul la bară al solistei, cât și lipsa unui scenariu. O versiune alternativă a apărut în mod ilegal pe internet la 18 iulie 2011.

Spears a interpretat "Gimme More" la ediția din 2007 a premiilor MTV Video Music Awards, purtând un bikini negru, încrustat cu diamante. Interpretarea a primit critici aspre atât din partea publicului, cât și din partea criticilor de specialitate, aceștia comentând în mare măsură playback-ul artistei, coregrafia, precum și ținuta, unul considerând-o "una dintre cele mai groaznice spectacole care au avut loc vreodată la premiile MTV". Chris Crocker a încărcat un videoclip în răspunsul criticilor, intitulat "Leave Britney Alone!", care l-a transformat într-o celebritate pe internet și a atras atenția publicațiilor de mass-media. Spears a cântat, de asemenea, piesa "Gimme More" la turneul Femme Fatale (2011), precum și în spectacolul Britney: Piece of Me (2013). Melodia a fost interpretată în versiuni cover de numeroși artiști, printre care se numără Sia și Marié Digby.

Informații generale
"Gimme More" a fost compus de Jim Beanz, Marcella "Ms. Lago" Araica, Nate "Danja" Hills și Keri Hilson, în timp ce producția a fost realizată de Danja. Spears a început să lucreze alături de Danja în luna iulie a anului 2006. El a explicat faptul că procesul creativ nu a fost unul dificil deoarece, potrivit lui, "am fost lăsat să fac aproape tot ce am vrut", iar dacă lui Spears "îi plăcea, mergea mai departe. Dacă nu, puteai să vezi asta pe fața ei." Hilson a compus melodia "Gimme More" având-o pe artistă în minte, după ce Danja i-a interpretat varianta instrumentală, spunând: "Pur și simplu am început să cânt «Give me, Give me», și am încercat să mai adaug câteva versuri. Chiar m-am distrat și mi-am făcut de cap [scriind această piesă]". Spears a început să înregistreze alături de ei la Studio at the Palms în Las Vegas, în august 2006, în timp ce era însărcinată în șapte luni cu Jayden James, al doilea ei fiu. Înregistrările au continuat la reședința cântăreței din Los Angeles, California, la trei de săptămâni după ce a născut. Hilson a comentat că "A dat 150 la sută. [...] Nu știu altă mamă care ar fi făcut așa ceva." În timpul unui interviu acordat companiei Napster, Danja a spus că a adăugat o încheiere alcătuită din vorbit și cântat pentru a-și "revendica proprietatea", de vreme ce "Gimme More" a fost una dintre primele lui producții solo. "Este un pas mare pentru viitorul meu, deoarece oamenii cred că sunt [în această industrie] datorită lui Tim, și nu știu cu adevărat de ce sunt capabil", a spus el. Cântecul a fost mixat de către Ms. Lago la studiourile Chalice Recording din Los Angeles. Acompaniamentul vocal a fost asigurat de Hilson și Beanz. "Gimme More" a fost lansat drept primul disc single extras de pe album și a avut premiera pe website-ului postului de radio Z100 din New York City.

Structura muzicală și versurile

"Gimme More" este un cântec încadrat în genurile muzicale dance-pop și electropop. Acesta conține un ritm dance moderat și este compus în tonalitatea Fa♯ minor, cu 113 de bătăi pe minut, iar vocea lui Spears variază de la nota Fa♯3 la Do6. Linia melodică încorporează "sunete electronice joase", instrumentalul fiind descris de Bill Lamb de la About.com drept "într-un stil disco". Nick Levine de la website-ul Digital Spy a comparat interpretarea vocală a lui Spears cu cea din single-ul "I'm a Slave 4 U" (2001). Lamb a descris-o ca fiind "provocatoare ... susținută de gemete și o respirație grea în fundal", reminiscentă cu piesa "Love to Love You Baby" (1975) a Donnei Summer. Sal Cinquemani de la revista Slant Magazine a opinat că single-ul aduce aminte de cântecul "Boys (Summertime Love)" (1987) al artistei Sabrina Salerno.

"Gimme More" este construit în forma comună vers-refren. Cântecul începe cu o introducere în care Spears rostește fraza "It's Britney, bitch". Refrenul este constituit din repetiția versului "Gimme gimme", acompaniat la final de cuvântul "More" rostit de o voce modificată constant. Melodia se termină cu o încheiere interpretată de Danja, acesta spunând: "Bet you didn't see this one coming / The Incredible Lago, the legendary Ms. Britney Spears / and the unstoppable Danja" (ro.: "Pariez că nu te așteptai la așa ceva / Incredibilul Lago, legendara doamnă Spears, și invincibilul Danja").

Recepția criticilor

Cântecul a primit, în general, laude din partea criticilor de specialitate. Dennis Lim de la revista Blender a considerat că este una dintre cele mai bune piese de pe album, numind-o "un dans la bară hipnotic și pop". Alexis Petridis de la ziarul The Guardian a descris melodia drept "futuristică și palpitantă". Nick Levine de la Digital Spy a spus că "într-un fel sau altul, din tot acel haos personal, o măreție pop a apărut. [Danja] amestecă beat-uri ascuțite ca un tac și o linie de bas delicios de provocator pentru a crea un șlagăr agitat potrivit ringului de dans diabolic de sexy". În timpul unei recenzii pentru compilația The Singles Collection, Evan Sawdey de la revista PopMatters a numit "Gimme More" "cel mai un cântec dance al ei de la «Toxic»". Kelefa Sanneh de la ziarul The New York Times a opinat că melodia stabilește atmosfera generală transmisă de albumul Blackout, adăugând că "beat-urile electronice și liniile de bas sunt pe atât de groase pe cât de subțire este vocea doamnei Spears ... ea nu transmite altceva decât avansuri alunecoase și invitații evidente către decadența din cluburile de noapte". Publicația New Musical Express a comparat vocea lui Spears cu "strigătul de ajutor al unei persoane dependente de sex". Stephen Thomas Erlewine de la AllMusic a spus că unele cântece de pe Blackout "prezintă cu adevărat o dovadă a competențelor producătorilor", exemplificând "Gimme More", "Radar", "Break the Ice", "Heaven on Earth" și "Hot as Ice".

Bill Lamb de la website-ul About.com i-a acordat piesei trei stele și jumătate, comentând: "Se pare că stilul lasciv și provocator a lui Spears de a cânta, pe care l-am auzit pentru prima oară acum opt ani pe «...Baby One More Time», este încă intact, iar anunțul «It's Britney, bitch» care deschide melodia implică o cantitate semnificativă de rămășițe de foc. Doar începutul impulsionează calificativul piesei cu o jumătate de stea". Roger Friedman de la canalul Fox News a considerat că versul este "arogant și distractiv". Eric R. Danton de la ziarul The Hartford Courant a scris: "Comedia începe instantaneu, atunci când ea joacă rolul prietenului tău beat care te sună la trei dimineața, înjurând «It's Britney, bitch»". Mike Schiller de la revista PopMatters a fost de părere că versul introductiv este "cu adevărat valoros...destul de comic", adăugând că "silabele «more» inserate în refren doar contribuie la senzația că acesta este, din punct de vedere genetic, un fel de hit pentru ringul de dans". Website-ul Popjustice a numit "Gimme More" al zecelea cel mai bun cântec al anului 2007. Ziarul The StarPhoenix l-a listat drept a doua cea mai captivantă piesă a anului.

Performanța în clasamentele muzicale

La 22 septembrie 2007, "Gimme More" a debutat pe locul optzeci și cinci în clasamentul Billboard Hot 100. În aceeași săptămână, a urcat pe prima poziție a ierarhiei Billboard Hot Digital Songs, înregistrând vânzări de 179.000 de exemplare digitale. Melodia a devenit cel de-al cincilea șlagăr de top zece a lui Spears în Hot 100, precum și single-ul cu cea mai bună poziție de la "...Baby One More Time" (1999). La 13 februarie 2008, piesa a fost premiată cu discul de platină de către Recording Industry Association of America (RIAA), denotând cele peste 1.000.000 de exemplare vândute. Pe 15 decembrie 2007, cântecul a ajuns pe locul unu în clasamentul Billboard Hot Dance Club Songs. Până în martie 2015, "Gimme More" s-a vândut în 1.810.000 exemplare digitale în Statele Unite. A fost al șaptelea cel mai bine vândut single în mediul digital al anului în regiunea respectivă. În Canada, melodia a debutat pe locul cincizeci și trei la 22 septembrie 2007. La 13 octombrie 2007, aceasta s-a clasat în fruntea topului, marcând un salt de patruzeci și unu de poziții, de pe locul patruzeci și doi, fiind melodia cu cea mai bună performanță a săptămânii. Cântecul a primit două discuri de platină din partea Canadian Recording Industry Association (CRIA) pentru depășirea pragului de 160.000 de copii vândute.

În Australia, single-ul a debutat pe locul trei în clasamentul Australian Singles Chart la 15 octombrie 2007 și a primit discul de aur din partea Australian Recording Industry Association (ARIA) pentru expedierea a 35.000 de unități. În Noua Zeelandă, "Gimme More" a debutat pe locul douăzeci și patru la 1 octombrie 2007, urcând în săptămâna următoare către locul cincisprezece. Cântecul a înregistrat succes în Europa, poziționându-se pe locul doi în ierarhia European Hot 100 Singles. În Regatul Unit, piesa a debutat pe poziția sa maximă, locul trei, la 21 octombrie 2007. Potrivit datelor furnizate de The Official Charts Company, single-ul s-a vândut în 210.000 de exemplare în această regiune. În România, "Gimme More" a debutat pe locul nouăzeci și cinci în clasamentul Romanian Top 100 la 22 octombrie 2007. Cântecul a început să ascensioneze treptat, ajungând pe poziția sa maximă, locul douăzeci și patru, la 26 noiembrie 2007. Single-ul a acumulat un total de paisprezece săptămâni de prezență în ierarhie. Melodia a obținut poziții de top cinci în Belgia, Cehia, Danemarca, Irlanda, Norvegia și Suedia, și s-a clasat, de asemenea, în top zece în Austria și Finlanda.

Videoclipul muzical

Informații generale
Videoclipul muzical al cântecului "Gimme More" a fost filmat la 19 iulie 2007 într-un depozit din centrul orașului Los Angeles, California. Scene suplimentare au fost filmate mai târziu, la 7 august 2007, în aceeași locație. Regia a fost realizată de Jake Sarfaty, care a fost special selectat de către Spears. Conform revistei People, producția a fost "concepția și viziunea" lui Spears. Cu toate acestea, potrivit lui Mikal Sky, makeup artistul clipului, cântăreața "a sabotat regizorul prin refuzul ferm de a interpreta și de a urmări scenariul" din motive necunoscute. În timpul filmărilor, Spears a purtat o rochie neagră și scurtă, o pereche de cizme negre, și o pălărie neagră. La 13 septembrie 2007, ziarul The New York Times a raportat faptul că videoclipul "a fost optimizat prin contribuții aduse de consultanți", de vreme ce "picanta tematică de striptease ... ar putea să îi zdruncine pe fanii care sunt mai obișnuiți cu videoclipurile ce includ coregrafii ermetice și îndemânatice care au făcut-o [pe Spears] figura nelipsită a MTV". Clipul a avut premiera în mod exclusiv pe iTunes Store la 5 octombrie 2007, la emisiunea TRL pe 8 octombrie 2007, și la emisiunea 106 & Park difuzată de canalul BET la 13 noiembrie 2007.

Sinopsis și recepție
Videoclipul începe cu un cadru ce o prezintă pe Spears blondă, stând și râzând într-un bar alături de două prietene, însă oprindu-se pentru a privi asupra unei Spears cu păr brunet, ce o cheamă pe o scenă mică din fața lor. Artista poartă o vestă de piele, o curea încrustată cu diamante, o pereche de pantaloni scurți și ciorapi cu găuri, și are, de asemenea, tatuaje pe bicepși. Aceasta dansează în mod erotic în jurul unei bare, în fața unei oglinzi. Pe parcursul clipului, solista continuă să danseze și să își vânture părul, pe măsură ce lumini cu efecte speciale clipesc în jurul ei, iar camera se mișcă ușor înainte și înapoi, pe ritmul piesei. Sistemul de lumini din videoclip se schimbă de la alb și negru cu nuanțe și aură de albastru și roz, la culori aprinse. Spre mijlocul clipului, Spears este acompaniată de două alter ego-uri ale prietenelor ei, dansând, de asemenea, în jurul barei. Spears cea blondă și prietenele ei, în timp ce urmăresc dansul, atrag atenția ulterior asupra unui bărbat atrăgător care stă alături de prietenii lui la o masă situată pe partea cealaltă a barului.

Videoclipul muzical a primit recenzii mixte spre negative din partea criticilor de specialitate. Michael Slezak de la revista Entertainment Weekly a spus: "Morala poveștii este, dacă vrei să construiești un întreg videoclip în jurul unei bare de dans, atunci ai face bine să te pregătești pentru asta ca pentru o slujbă de la nouă la cinci. Mișcă-te ca arsă. ... Din nefericire, în cazul lui «Gimme More», am văzut dansuri la bară mai sexy într-o după-amiază la pescuit". Andrei Harmsworth de la ziarul Metro a opinat: "Pe meritul ei, clipul este mai puțin dezamăgitor decât interpretarea mimată de la Video Music Awards de luna trecută, însă este în continuare mânjit cu aceleași marcaje de obscenitate". Revista Dose a fost de părere că videoclipul "este mai puțin groaznic decât credeți", adăugând că "Spears apare lucidă, uneori fericită, iar montajul demn de premii o face să pară că stă în picioare pe tot parcursul". Sal Cinquemani de la Slant Magazine a spus că efectele luminilor și corpul artistei care a fost modificat digital "indică o predispunere la menținerea unei imagini care nu mai reflectă realitatea. Asta nu indică un artist ce refuză să evolueze, ci mai degrabă unul care nu știe cum să o facă—sau nu îi este permis". Sketch Longwood, redactor al website-ului IGN, l-a numit unul dintre cele mai atrăgătoare videoclipuri ale lui Spears, adăugând că ea "dovedește a fi destul de îndemânatică în arta de a te furișa provocator." În timpul unei recenzii pentru versiunea alternativă a clipului în iulie 2011, Becky Bain de la Idolator a afirmat că "Ultimele videoclipuri ale lui Spears — îndeosebi veselul și caraghiosul clip pentru «I Wanna Go» — sunt mai mult decât compensații pentru batjocura din videoclipul pentru «Gimme More» ... Conceptul de stripteuză a fost o alegere proastă, aproape-ținutele au fost nepotrivite și prost croite, acea «coregrafie» a fost o glumă, iar montajul a fost de mântuială."

O versiune alternativă a videoclipului a apărut în mod ilegal pe internet la 18 iulie 2011, și include scene noi care o înfățișează pe Spears mergând pe o stradă purtând o ținută neagră, și stând întinsă pe un pat cu imprimeu de zebră. Scenele cu artista purtând o perucă blondă sunt eliminate. Becky Bain de la Idolator a spus că "Nici părțile scoase și nici părțile adăugate nu adaugă sau scad nimic din întreaga experiență. Acest videoclip a fost destul de blestemat, indiferent de modul în care a fost editat."

Interpretări live

MTV Video Music Awards

După câteva zile de speculații în mass-media, s-a confirmat la 6 septembrie 2007 faptul că Spears va deschide ediția din 2007 a galei de premii MTV Video Music Awards organizată la teatrul Pearl în Palms Casino Resort din Las Vegas, Nevada, la 9 septembrie 2007. S-a anunțat, de asemenea, că artista va cânta piesa "Gimme More" în acompaniamentul unui număr de magie al iluzionistului Criss Angel, în anumite părți ale interpretării. Cu toate acestea, publicațiile mass-media au presupus faptul că această colaborare ar fi fost respinsă în ultimul moment de către organizatorii spectacolului. Producătorul executiv al galei de premii, Jesse Ignjatovic, a contactat-o pe Spears cu dorința ca spectacolul să înceapă "într-un mod mare și dramatic", fiind, de asemenea, încrezătoare că solista va da tonul pentru restul serii. Ea a spus, de asemenea, că artista s-a declarat încântată să fie abordată de MTV pentru interpretare. La 7 septembrie 2007, Spears a început repetițiile la Teatrul Pearl. Un videoclip exclusiv de la repetiții a fost postat pe MTV.com în ziua următoare. Interpretarea a început cu un cadru filmat de aproape cu capul lui Spears, și a continuat cu artista făcând playback peste primele versuri ale cântecului "Trouble", lansat de Elvis Presley în anul 1958: "If you're lookin' for trouble, you came to the right place / If you're lookin' for trouble, look right in my face" (ro.: "Dacă-ți cauți beleaua / Ai venit la locul potrivit / Dacă-ți cauți beleaua / e chiar în fața ta"). Single-ul "Gimme More" a început, iar camera a dezvăluit-o pe artistă purtând un bikini negru, încrustat cu diamante, și o pereche de cizme negre. Spears a fost însoțită de dansatori atât bărbați, cât și femei, îmbrăcați în costume negre. Mai multe dansatoare la bară au dansat pe scene mai mici răspândite prin public. Videoclipurile difuzate în fundal afișează imagini cu candelabre plutind în aer și siluetele unor femei, fiind comparate de Gil Kaufman de la MTV cu secvența din seriile de film James Bond în care acesta este văzut prin țeava unui pistol. La sfârșitul interpretării, Spears zâmbește și mulțumește publicului, înainte de a părăsi scena.

Interpretarea solistei a primit critici aspre atât din partea publicului, cât și din partea criticilor de specialitate. Jeff Leeds de la ziarul The New York Times a spus că "nimeni nu s-ar fi așteptat la fiasco-ul de duminică seară, în care apatica doamnă Spears s-a legănat pe scenă imitând mișcări de dans, și ocazional a șoptit câteva cuvinte, într-o încercare slabă și palidă de a cânta playback noul ei single". Vinay Menon de la ziarul Toronto Star a comentat faptul că Spears "a părut complet amețită și fără speranță. Avea aceeași expresie pe care ar fi avut-o un om care a fost recent adus în Palms Casino Resort de o tornadă, una care s-a terminat brusc, luându-i hainele și discernământul [...] [Ea a mers] greoi, cu încetinitorul, ca și cum cineva i-ar fi turnat ciment în acele cizme de prostituată". David Wills de la postul de televiziune BBC a afirmat faptul că interpretarea "va fi intra în cărțile de istorie drept una dintre cele mai groaznice spectacole care au avut loc vreodată la premiile MTV". A doua zi după spectacol, blogger-ul american Chris Crocker a postat un videoclip pe YouTube, intitulat "Leave Britney alone!" (ro.: "Lăsați-o pe Britney în pace!"), în care acesta a plâns și a apărat interpretarea lui Spears, explicând faptul că nu își dorește ca solista să fie scăpată de sub control precum Anna Nicole Smith, care a murit în luna februarie a anului 2007. În primele douăzeci și patru de ore de la postare, videoclipul a acumulat două milioane de vizualizări. "Leave Britney alone!" l-a transformat pe Crocker într-o celebritate pe internet, fiind ulterior invitat la emisiuni televizate precum The View și The Tonight Show with Jay Leno. De asemenea, clipul a fost ironizat de numeroși utilizatori YouTube, cea mai cunoscută parodie fiind cea realizată de actorul Seth Green. Un redactor de la rețea a spus că "videoclipul melodramatic de două minute l-a făcut pe Crocker un superstar instant al YouTube-ului", numindu-l unul dintre cele mai importante clipuri ale anului 2007. Revista Wired l-a numit cel mai bun videoclip din 2007.

Alte interpretări

În turneul lui Spears din anul 2009, The Circus Starring Britney Spears, versiunea "LAZRtag Remix" a cântecului "Gimme More" a fost utilizată în antractul între primul și al doilea act, inspirat de artele marțiale. La 25 martie 2011, Spears a cântat în cadrul unui spectacol special la clubul de noapte Rain din Las Vegas. Lista melodiilor a constat în piese de pe cel de-al șaptelea album de studio al artistei, Femme Fatale, fiind incluse cântecele "Hold It Against Me", "Big Fat Bass" și "Till the World Ends". În timpul interpretării lui "Big Fat Bass", Spears a purtat un costum mulat realizat din latex, iar elemente din single-urile "3", "Gimme More" și "I'm a Slave 4 U" au fost incluse. La 27 martie 2011, "Big Fat Bass" a fost, de asemenea, interpretat la spectacolul organizat la aula Bill Graham Civic și difuzat la emisiunea Good Morning America pe 29 martie 2011. În aceeași zi, solista a cântat setul la emisiunea Jimmy Kimmel Live!.

"Gimme More" a fost adăugat în lista de cântece pentru turneul Femme Fatale din 2011. După finalizarea piesei "If U Seek Amy", un antract video în care un hărțuitor vorbește despre femeile fatale din istorie marchează începutul celei de-a treia secvențe. Spears se întoarce pe scenă purtând un bikini auriu, făcându-și intrarea într-o barcă a căror părți sunt transportate de către dansatorii îmbrăcați în costume egiptene. Matt Kivel de la revista Variety a spus: "mulțimea a reacționat nebunește la tot: strigând refrenul lui «I'm a Slave 4 U», pulsând de-a lungul zvâcnirilor din «Gimme More», și luând-o razna cu adevărat pentru scurta interpretare de două versuri a lui «...Baby One More Time»." Craig S. Semon de la ziarul Telegram & Gazette a numit momentul drept cel mai extravagant moment al concertului, adăugând: "Ea a interpretat banalul refren care îți amorțește creierul ... în timp ce dansatorii (arătând ca niște figuranți din «Poarta stelară») au defilat împrejur purtând veșminte egiptene în strălucirea scânteilor pirotehnice." Spears a cântat, de asemenea, "Gimme More" în spectacolul rezidențial Britney: Piece of Me organizat în Las Vegas între anii 2013 și 2017.

Versiuni cover și preluări

"Gimme More" a fost interpretat în versiuni cover atât de către artiști, cât și de către amatori. La sfârșitul anului 2007, cântăreața-textieră americană Marié Digby a postat variante acustice ale cântecelor "Gimme More" și "Umbrella" pe contul ei de YouTube. Ambele au devenit hit-uri virale, "Gimme More" acumulând peste 300.000 de vizualizări în doar două săptămâni. La scurt timp după, Digby a devenit a opta persoană cu cel mai mare număr de abonați pe YouTube. Solista a glumit pe seama situației, spunând: "Aș fi putut să fac un karaoke video pentru [«Gimme More»], însă bara mea de dans a fost scoasă din sufragerie acum câteva zile, și nu ar mai fi fost la fel". În același an, cântăreața pop australiană Sia a lansat o versiune acustică a melodiei. Trupa suedeză de muzică metal, Machinae Supremacy, au inclus o variantă cover pe cel de-al treilea lor album de studio, Overworld, lansat la 13 februarie 2008. Matthieu De Ronde de la revista Archaic Magazine a comentat: "[este] una dintre cele mai neașteptate versiuni cover din toate timpurile, ... acestei piese i-a fost oferită o transformare puțin comică, dar destul de plăcută, cine a spus că muzica metal nu poate fi distractivă?". Christopher Dallman, un cântăreț și textier american, a cântat melodia în numeroase concerte ale sale din 2007. Doi ani mai târziu, acesta i-a prezentat propria lui versiune producătoarei Rachel Alina, iar ea l-a determinat să lanseze un extended play cu variante cover ale cântecelor lui Spears. EP-ul intitulat Sad Britney a fost lansat la 9 noiembrie 2009 și include cover-uri ale single-urilor "Gimme More", "Radar", "Toxic" și "...Baby One More Time". A devenit prima înregistrare a lui Dallman care să apară într-un clasament iTunes. De asemenea, solistul a lansat un videoclip muzical pentru "Gimme More", însă acesta a fost criticat de fanii lui Spears, considerând că Dallman se amuză pe seama ei. El a explicat: "Au fost câteva persoane care au înțeles greșit ceea ce am făcut, gândindu-se că, într-un fel sau altul, am râs de ea, ceea ce nu este adevărat. Britney are un loc special în inima mea".

Mostre din "Gimme More" au fost preluate și utilizate în diverse cântece, printre care și "Give Me a Beat" (2008) de la Girl Talk, și "Devil in a Light Pink Dress" (2009) de la Charles Hamilton. În episodul "Michael Scott Paper Company" din serialul de televiziune The Office, personajul Michael Scott își conduce decapotabila ascultând single-ul lui Lady Gaga, "Just Dance" (2008). Când acesta oprește mașina, el privește în cameră și rostește "It's Britney, bitch", confundând-o pe Gaga cu Spears. Într-un episod din serialul Kath & Kim, personajul Brett Craig strigă expresia înainte de a porni o bătaie într-un bar. Într-un episod din 2008 din emisiunea The Ellen DeGeneres Show, Ellen DeGeneres realizează o scenetă în care ea și Spears cântă colide de Crăciun într-un cartier. La un moment dat, DeGeneres rostește sloganul în timp ce bate la o ușă. "It's Britney, bitch" a fost inclus drept videoclip de fundal în interpretarea single-ului "Human Nature" (1995) în turneul Madonnei, Sticky & Sweet (2008-2009). În clip, Spears este blocată într-un lift și încearcă să evadeze. La finalul interpretării, ușile se deschid și o prezintă pe Spears rostind fraza. La 6 noiembrie 2008, în cadrul spectacolului organizat la stadionul Dodger din Los Angeles, Spears i se alătură Madonnei pe scenă la mijlocul interpretării. În anul 2012, serialul Glee au inclus o versiune cover a piesei "Gimme More" pentru un episod în omagiu pentru Britney Spears. Intitulat "Britney 2.0", episodul o surprinde pe actrița Heather Morris cântând "Gimme More" și parodiind în mod exagerat interpretarea de la premiile MTV Video Music Awards. Single-ul "Scream & Shout" lansat de will.i.am în colaborare cu Spears însăși conține o preluare a frazei "Britney, bitch!". De asemenea, rapper-ul american Jay-Z a utilizat expresia în "BBC", o melodie de pe cel de-al doisprezecelea lui album de studio, Magna Carta Holy Grail (2013).

Ordinea pieselor pe disc și formate

CD single
 "Gimme More" (Versiunea de pe album) — 4:11
 "Gimme More" (Kaskade Remix) — 3:21

CD single distribuit în Australia
 "Gimme More" (Main) — 4:11
 "Gimme More" (Instrumental) — 4:09

CD maxi single
 "Gimme More" (Versiunea de pe album) — 4:11
 "Gimme More" (Kaskade Club Mix) — 6:08
 "Gimme More" (Junkie XL Extended Mix) — 5:54
 "Gimme More" (Seiji Dub) — 5:03
 "Gimme More" (StoneBridge Club Mix) — 7:24
 "Gimme More" (Video Enhancement) — 4:02

Descărcare digitală – Versiuni remix
 "Gimme More" (Paul Oakenfold Radio Mix) — 3:40
 "Gimme More" (Kaskade Radio Mix) — 3:20
 "Gimme More" (Eli Escobar & Doug Grayson Remix) [featuring Amanda Blank] — 3:49
 "Gimme More" (Paul van Dyk Club Mix) [Radio Edit] — 3:42
 "Gimme More" (Junior Vasquez & Johnny Vicious Club Remix) [Radio Edit] — 4:34

Descărcare digitală – Sticky Remix (Club Mix)
 "Gimme More" (Sticky Remix) [Club Mix] — 5:54

Descărcare digitală – "Kimme More" Remix
 "Gimme More" ("Kimme More" Remix) [featuring Lil' Kim] — 4:12

Descărcare digitală – Digital 45
 "Gimme More" — 4:11
 "Gimme More" (Paul Oakenfold Mix) — 6:06

Acreditări și personal
 Voce principală, acompaniament vocal – Britney Spears
 Producător – Nate "Danja" Hills
 Producător voce – Jim Beanz
 Mixaj și programare suplimentară – Marcella "Ms. Lago" Araica
 Acompaniament vocal – Keri Hilson, Jim Beanz, Danja
 Montaj adițional – Ron Taylor

Prezența în clasamente

Săptămânale

De final de an

Vânzări și certificări

Note
 reprezintă "disc de argint";
 reprezintă "disc de aur";
 reprezintă "disc de platină";
 reprezintă "dublu disc de platină".

Datele lansărilor

Referințe

Legături externe

Cântece din 2007
Discuri single din 2007
Cântece ale lui Britney Spears

Gimme More


La ligne 7 du métro de Nankin (chinois traditionnel : 南京地鐵七號線 ; chinois simplifié : 南京地铁七号线)  est une ligne qui est en service du métro de Nankin. C'est une ligne sud-nord qui relie le district de Qixia avec le district de Yuhuatai au sud. De Rue Xianxin à Xishanqiao, la ligne comporte 27 stations et  en longueur.

Histoire

Caractéristiques

Tracé

Liste des stations

Exploitation

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Nankin

Liens externes

7
Nankin, 7
Nankin, 7

Ligne 7 du métro de Nankin


Epilepsi er en dansk dokumentarfilm fra 1978 instrueret af Flemming la Cour.

Handling
Epilepsi findes i hver 20. familie i Danmark. Her fortælles om sygdommens forskellige former - fra små, korte anfald af fjernhed til større krampeanfald. Om årsagerne til epilepsi og de vanskeligheder, børn med epilepsi kan møde. Filmen lægger op til en større forståelse og åbenhed overfor sygdommen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1978

Epilepsi (dokumentarfilm)


Sophie van Gestel (* 20. Juni 1991 in Oostelbeers) ist eine niederländische Beachvolleyballspielerin.

Karriere
Sophie van Gestel spielt seit 2006 Beachvolleyball. 2008 kam sie bei der Jugend-Weltmeisterschaft in Den Haag mit Rimke Braakman ins Finale und erreichte mit Michelle Stiekema das Finale der U21-WM in Brighton. 2009 erreichte sie mit Madelein Meppelink in Blackpool Platz Fünf bei den Junioren-Weltmeisterschaften. Von 2008 bis 2010 spielte sie einige FIVB-Turniere mit Daniëlle Remmers. Van Gestel spielte ab 2011 in Klagenfurt am Wörthersee wieder mit Madelein Meppelink. Mit einem siebten Platz in Brasília starteten Meppelink/van Gestel in die Saison 2012 und beim Grand Slam in Peking wurden sie Neunte. Als Gruppenzweite erreichten sie die K.-o.-Runde der EM in Scheveningen und gewannen dort das niederländische Duell gegen Sinnema/Wesselink sowie das Achtelfinale gegen die Deutschen Holtwick/Semmler; im Viertelfinale kam es zur Neuauflage des Vorrundenspiels gegen die Tschechinnen Háječková/Klapalová und Meppelink/van Gestel verloren erneut nach drei Sätzen. Die nächsten Grand Slams in Moskau und Gstaad beendeten sie auf den Plätzen fünf und neun; in Klagenfurt unterlagen sie erst im Finale den Russinnen Ukolowa/Birlowa. Über den World Cup qualifizierten sie für die Olympischen Spiele in London. Dort kamen sie durch die Playoff-Runde der Gruppendritten ins Achtelfinale, das sie gegen die Brasilianerinnen Larissa/Juliana verloren; damit beendeten sie das olympische Turnier auf dem neunten Rang. Meppelink/van Gestel wurden 2012 außerdem niederländische Meisterinnen.

Anfang 2013 gewannen Meppelink/van Gestel das Finale des Satellite-Turniers in Antalya gegen die Deutschen Ludwig/Walkenhorst. Auf der World Tour 2013 folgten zwei vierte Plätze bei den Fuzhou Open und dem Grand Slam in Shanghai. Dann gewannen sie den Grand Slam in Corrientes im Finale gegen Maria Antonelli und Ágatha Bednarczuk, womit ihnen der erste Turniersieg auf der World Tour gelang. In Den Haag wurden sie Neunte und in Rom Fünfte. Bei der WM in Stare Jabłonki gewannen sie ihre Vorrundengruppe, verloren dann aber das erste K.-o.-Spiel gegen Ukolowa/Birlowa im Tiebreak. Bei der EM in Klagenfurt kamen sie als Gruppenzweite ins Achtelfinale und unterlagen dort den Griechinnen Arvaniti/Karagkouni. Einen weiteren neunten Platz gab es zum Saisonabschluss in São Paulo. Danach beendete van Gestel zunächst ihre internationale Karriere.

Im Juli 2014 hatte van Gestel an der Seite von Sanne Keizer beim Grand Slam in Den Haag ihr Comeback. 2015 und 2016 war Jantine van der Vlist ihre Partnerin. Van Gestel/van der Vlist nahmen 2015 an der Weltmeisterschaft im eigenen Land teil und wurden Vierte beim Grand Slam in Olsztyn. 2016 gewannen sie den Continental Cup und konnten sich dadurch für die Olympischen Spiele in Rio de Janeiro qualifizieren, bei denen sie sieglos nach der Vorrunde ausschieden.

2017 spielte van Gestel wieder mit Madelein Meppelink auf der FIVB World Tour und bei der Weltmeisterschaft in Wien. 2018 trat van Gestel an der Seite von Marloes Wesselink noch einmal bei der heimischen Europameisterschaft an.

Weblinks

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Beachvolleyballspieler (Niederlande)
Olympiateilnehmer (Niederlande)
Niederländischer Meister (Beachvolleyball)
Niederländer
Geboren 1991
Frau
Teilnehmer an den Europaspielen (Niederlande)
Teilnehmer der Europaspiele 2015

Sophie van Gestel


Tobias Birch Johansen (født 14. juni 1979) er dansk kommunalpolitiker og borgmester i Læsø Kommune fra 2022 valgt for Venstre. Johansen var også borgmester i perioden 2014-1017 hvor han blev valgt for lokallisten Læsølisten ved kommunalvalget i 2013, men valgte i 2014 at skifte til Venstre. Johansen er selvstændig vognmand.

Ved kommunalvalget i 2017, fik Tobias Birch Johansen og Venstre 37 procent af stemmerne, men det blev ikke til endnu en borgmesterperiode for Johansen. Dansk Folkepartis Karsten Nielsen blev ny borgmester og derved fik Dansk Folkeparti sin første borgmesterpost nogensinde.

Referencer

Borgmestre fra Venstre
Borgmestre i Læsø Kommune
Borgmestre i Danmark 2022-2025

Tobias Birch Johansen


A regular temperament is any tempered system of musical tuning such that each frequency ratio is obtainable as a product of powers of a finite number of generators, or generating frequency ratios. For instance, in 12-TET, the system of music most commonly used in the Western world, the generator is a tempered fifth (700 cents), which is the basis behind the circle of fifths.

When only two generators are needed, with one of them the octave, this is called "linear temperament". The best-known example of a linear temperaments is meantone temperament, where the generating intervals are usually given in terms of a slightly flattened fifth and the octave. Other linear temperaments include the schismatic temperament of Hermann von Helmholtz and miracle temperament.

Mathematical description

If the generators are all of the prime numbers up to a given prime p, we have what is called p-limit just intonation. Sometimes some irrational number close to one of these primes is substituted (an example of tempering) to favour other primes, as in twelve tone equal temperament where 3 is tempered to 2 to favour 2, or in quarter-comma meantone where 3 is tempered to 2 to favor 2 and 5.

In mathematical terminology, the products of these generators define a free abelian group. The number of independent generators is the rank of an abelian group. The rank-one tuning systems are equal temperaments, all of which can be spanned with only a single generator, though they don't have to be integer-based equal temperaments. The non-octave scales of Wendy Carlos, such as the Alpha scale, use one generator that does not stack up to the octave. A rank-two temperament has two generators; hence, meantone is a rank-2 temperament. For the case of quarter-comma meantone, these may be chosen as  and .

In studying regular temperaments, it can be useful to regard the temperament as having a map from p-limit just intonation (for some prime p) to the set of tempered intervals. To properly classify a temperament's dimensionality one must determine how many of the given generators are independent, because its description may contain redundancies. Another way of considering this problem is that the rank of a temperament should be the rank of its image under this map.

For instance, a harpsichord tuner it might think of quarter-comma meantone tuning as having three generators—the octave, the just major third (5:4) and the quarter-comma tempered fifth—but because four consecutive tempered fifths produces a just major third, the major third is redundant, reducing it to a rank-two temperament.

Other methods of linear and multilinear algebra can be applied to the map. For instance, a map's kernel (otherwise known as "nullspace") consists of p-limit intervals called commas, which are a property useful in describing temperaments.

External links

 A. Milne, W. A. Sethares, and J. Plamondon,  Isomorphic Controllers and Dynamic Tuning— Invariant Fingering Over a Tuning Continuum, Computer Music Journal, Winter 2007
 Holmes, Rich, Microtonal scales: Rank-2 2-step (MOS) scales
 Smith, Gene Ward, Regular Temperaments
 Barbieri, Patrizio. Enharmonic instruments and music, 1470-1900. (2008) Latina, Il Levante Libreria Editrice

Musical temperaments

Regular temperament


موسيقى العصر الجديد  هي نوع من الموسيقى يهدف لخلق الإلهام الفني، والاسترخاء، والتفاؤل. يسمعه الأشخاص خلال اليوجا، والتدليك، والتأمل، والقراءة، كوسيلة للتعامل مع الضغوط للوصول لحالة من النشوة بدلًا من الغشية، أو لخلق جو سلمي في بيوتهم أو البيئات الأخرى، ويرتبط بحماية البيئة وروحانية العصر الجديد.

تشمل موسيقى العصر الجديد كلا النمطين الصوتيين، إذ تستخدم أدوات مثل الفلوت، والبيانو، والقيثارة الصوتية، ومجموعة واسعة من الآلات الصوتية غير الغربية؛ وموسيقى إلكترونية، والتي تعتمد كثيرًا على سنثسيزر مستمر أو تشغيل معتمد على مُرتّب موسيقي. كانت الترتيبات الصوتية نادرة بدايةً في هذا النوع، ولكن مع تطورها أصبحت الصوتيات أكثر شيوعًا، خاصّة التي تضم الهتافات المتأثرة بالأمريكيين الأصليين، أو السنسكريتية، أو الموسيقى التبتية، أو كلمات أغاني المستوحاة عن الأساطير مثل الأساطير الكلتية.

لا يوجد تعريف دقيق لموسيقى العصر الجديد. علّق مقال في مجلة بيلبورد في عام 1987 أن: «موسيقى العصر الجديد قد تكون أكثر موسيقى غير-معرّفة ناجحة بشكل مذهل ووصلت إلى الوعي العام». يعتبرها الكثير مصطلحًا شاملًا للتسويق وليس فئة موسيقية، وجزء من اتجاه ثقافي معقد».

تأثرت موسيقى العصر الجديد بمجموعة واسعة من الفنانين من أنواع موسيقية متنوعة. يعتبر ألبوم توني سكوت موسيقى لتأمل زن (1964) أول تسجيل لموسيقى العصر الجديد. كان بول هورن (بدءًا من ألبوم عام 1968 في الداخل) أحد الأسلاف المهمين لهذا النمط. سلسلة إيرف تيبل البيئات (1969–79) التي ضمّت مشاهد صوتية طبيعية، ورنين أجراس، وترانيم «أم»، وكانت من أوائل التسجيلات الصوتية النفسية المتاحة للعامة. كان جناح الطيف (1975) لستيفن هالبيرن عملًا رئيسيًا بدأ حركة موسيقى العصر الجديد.

تعريفات
تعرّف موسيقى العصر الجديد بشكل أكبر من خلال الاستخدام، والتأثير أو الشعور الذي تنتجه بدلًا من الأدوات والنوع المستخدم في صنعها؛ قد تكون صوتية أو إلكترونية أو مزيجًا من كليهما. ينتقل الفنانون الجدد من العروض المنفردة أو العروض الجماعية باستخدام أدوات الموسيقى الكلاسيكية التي تتراوح بين البيانو، والإيتار الصوتي، والفلوت، أو القيثارة؛ إلى الآلات الموسيقية الإلكترونية أو الآلات الشرقية مثل السيتار، والطبلة، والتانبورو. يوجد أيضًا تقاطع كبير لقطاعات موسيقى العصر الجديد مع موسيقى الأمبينت، والموسيقى الكلاسيكية، والجاز، والإلكترونيكا، وموسيقى العالم، وموسيقى الاسترخاء، وموسيقى الفضاء، وموسيقى البوب وغيرها.

التعريفان المرتبطان عادةً بموسيقى العصر الجديد هما:

 موسيقى العصر الجديد هي موسيقى بصوت منظّم له غرض واضح وهو المساعدة على التأمل والاسترخاء، أو مساعدة وتمكين مختلف الممارسات الروحية البديلة، مثل الشفاء البديل، وممارسة اليوغا، والتأمل الاسترشادي، وتدقيق الشاكرا، وما إلى ذلك. غالبًا ما يكون مؤيدو هذا التعريف من الموسيقيين الذين يصنعون موسيقاهم للتعبير عن هذه الأهداف. لكي تكون الموسيقى مناسبة للتأمل، يجب أن يكون لها ديناميكية ونسيج متكرر، بدون صوتيات صاخبة مفاجئة وارتجال يمكن أن يزعج المتأمل. هي بسيطة في المفهوم، وبالتالي الموسيقيين يستخدمون الآلات الموسيقية بدلًا من الغناء. تُستخدم الرسائل المموهة أيضًا في موسيقى العصر الجديد، واستخدام الآلات الموسيقية الممزوجة بأصوات الحيوانات الطبيعية (مثل الحيتان، والذئاب، والنسور) والطبيعة (الشلالات، وأمواج المحيط، والمطر) أمر شائع أيضًا. من بين الفنانين البارزين الذين يصنعون موسيقى العصر الجديد للتعبير عن الشفاء أو التأمل إيرف تيبيل، وبول هورن، وديوتر، وستيفن هالبيرن، وبول وينتر، ولورنس بول (الذي كان في السبعينيات من أوائل من جمع الموسيقى الهادئة مع أصوات الطبيعة)، ودين إيفنسون، وكارونيش، وكريشنا داس، وديفا بريمال، وبهاغافان داس، وسناتام كور.
 الموسيقى الموجودة في أقسام موسيقى العصر الجديد في متاجر التسجيلات. هذا إلى حد كبير تعريف عملي، بالنظر إلى اتساع نطاق الموسيقى التي تُصنف على أنها «عصر جديد» من قبل تجار التجزئة، الذين غالبًا ما يكونون أقل اهتمامًا بالتمييز الدقيق بين الأنماط الموسيقية من المستمعين لهذه الأنماط. عادة ما تكون الموسيقى المندرجة تحت هذا التعريف موسيقى لا يمكن تصنيفها بسهولة إلى تعريفات أخرى أكثر شيوعًا، ولكن يمكن أن تحتوي على أي نوع من الموسيقى تقريبًا -تمثل شعار تسويقي أكثر وليس فئة موسيقية.

الجدل والنقد

يعتبر ستيفن هيل، مؤسس قلوب الفضاء في عام 1973، أن «العديد من الفنانين ملتزمون بالكامل وبإخلاص بأفكار العصر الجديد وأساليب الحياة». بعض الملحنين مثل كيتارو يعتبرون موسيقاهم جزءًا من نموهم الروحي، بالإضافة إلى التعبير عن القيم وتشكيل الثقافة. ذكر دوجلاس جروثويس أن رفض جميع الموسيقى التي صُنفت على أنها «عصر جديد» سيكون وقوعًا كفريسة لعقلية من المحرمات والحجر العقلي، لأن معظم الموسيقى تنتمي إلى الجانب «التقدمي» من موسيقى العصر الجديد، حيث لا يمتلك الملحنون بالضرورة رؤية عصر جديد عالمية.

ومع ذلك، غالبًا ما يُشار إلى أن «موسيقى العصر الجديد» هي مجرد تسمية شائعة تبيع التسجيلات بنجاح. جادل ج. جوردون ميلتون بأنها لا تشير إلى نوع معين من الموسيقى، ولكن إلى الموسيقى المستخدمة لأغراض علاجية أو غيرها من أغراض العصر الجديد. اعتبرت كاي غاردنر أن تسمية «العصر الجديد» تمثل نية تجارية غير دقيقة لما يسمى موسيقى العصر الجديد. وعلّقت على ذلك بالقول: «الكثير من موسيقى العصر الجديد هي منتج رديء»، ووضّحت أنه بسبب مبيعات التسجيلات، كل شخص امتلك استوديو منزلي سجّل بعض أصوات الصراصير، أو المحيطات، أو الأنهار، كضمان لإحراز المبيعات. ما بدأ كموسيقى مزاجية محيطة مرتبطة بنشاط العصر الجديد، أصبح مصطلحًا لتكتل موسيقي من الجاز، والفولك، والروك، والموسيقى العرقية، والكلاسيكية، والإلكترونية، من بين أنماط الموسيقى الأخرى، وحركات موسيقية ونظرية أخرى.

وهكذا، بموجب المصطلح الشامل، يعتبر البعض أن ألبوم البروغريسيف روك لمايك أولدفيلد الأجراس الأنبوبية (1973) أصبح أحد الألبومات الأولى المندرجة تحت وصف موسيقى العصر الجديد. يعتبر البعض الآخر أن موسيقى الملحن اليوناني فانجيليس، واندماج موسيقى الجاز والروك الحديثة، تجسد الجانب التقدمي لموسيقى العصر الجديد. من بين الفنانين الآخرين جان ميشيل جار (على الرغم من أن تجربته الإلكترونية تسبق المصطلح)، وأندرياس فولينويدر، وجورج وينستون، ومارك إشام، ومايكل هيدجز، وشادوفاكس، ومانهايم ستيمرولر، وكيتارو، وياني، وإنيا، وكلاناد، وإنيغما من بين آخرين.

مع ذلك، يرفض العديد من الموسيقيين والملحنين وصف موسيقاهم بأنها موسيقى «عصر جديد». عندما أنشئت جائزة جرامي لأفضل ألبوم موسيقى عصر جديد لأول مرة في عام 1987، قال فائزها الأول، أندرياس فولينفايدر: «ليس لدي أي نية لتصنيف موسيقاي ... من السخف أن أعطي اسمًا لأي شيء أبدي». قال بيتر برايانت، وهو مدير موسيقي في إذاعة واي (90.9) ومضيف برنامج العصر الجديد: «لا أهتم بالمصطلح ... فالعصر الجديد له دلالة سلبية ... في الدوائر التي تقاطعت بها مع أشخاص يعملون في الموسيقى، فإن «العصر الجديد» يكاد يكون إهانة»، لأنها تشير إلى: «أنواع مبتذلة، وحالمة للغاية من الموسيقى المملة ... بدون مادة، أو شكل، أو اهتمام»، وأن المصطلح «علق».

علّق هارولد بود: «عندما أسمع مصطلح العصر الجديد أمد يدي لمسدسي ... لا أرى نفسي أصنع موسيقى من المفترض أن تكون في الخلفية فقط. من المحرج أن ترتبط دون قصد بشيء تعلم من الداخل بأنه فارغ». يعتبر فانجيليس أنه أسلوب: «أعطى الفرصة لأشخاص غير موهوبين لصنع موسيقى مملة للغاية». قال ياني: «لا أريد إرخاء الجمهور؛ أريد أن أشركهم في الموسيقى، وأجعلهم مهتمين»، وأن «العصر الجديد ينطوي على موسيقى أكثر هدوءًا واسترخاءًا مما أصنعه. يمكن للموسيقى أن تكون إيقاعية للغاية، وحيوية للغاية، وحتى إثنية للغاية». رفض ديفيد فان تيجيم، وجورج وينستون، وكيتارو مسمى فنان العصر الجديد. جادل ديفيد لانز بأنه اكتشف أخيرًا أن: «السبب الرئيسي وراء عدم إعجاب الناس بمصطلح العصر الجديد هو أنه الفئة الموسيقية الوحيدة الغير منبثقة من مصطلح موسيقي». أشار أندرياس فولينفايدر: «بعنا ملايين التسجيلات حول العالم قبل أن تكون فئة العصر الجديد فئة بالفعل»، وشارك القلق من أن: «المتاجر تواجه هذه المشكلة في التصنيف».

مراجع

أنواع موسيقية
الموسيقى في عقد 1960
موسيقى كلاسيكيون معاصرون
موسيقى كلاسيكية معاصرة

موسيقى العصر الجديد


An Disa pulchra in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Otto Wilhelm Sonder. An Disa pulchra in nahilalakip ha genus nga Disa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Disa

Disa pulchra


Kold Tekniske Gymnasium, tidligere Kold College HTX, Kold Naturvidenskabelig gymnasium og Fyns Naturvidenskabelige Gymnasium, er et teknisk gymnasium med fokus på naturvidenskab beliggende på Kold College i Odense. Kold Tekniske Gymnasium har tilknyttet 24 ansatte.

Rektor for Kold Tekniske Gymnasium er Thomas Asmus Pedersen

Studieretninger
Kold Tekniske Gymnasium udbyder følgende studieretninger (2017):

 Science: Matematik A og Fysik A
 Iværksætteri: Teknologi A og Samfundsfag B
 Sundhed og idræt: Bioteknologi A og Idræt B
 eSport: Kommunikation/IT A og Samfundsfag B.

Eksterne henvisninger
 Kold Tekniske Gymnasiums hjemmeside

Tekniske gymnasier i Danmark
Uddannelse i Odense

Kold Tekniske Gymnasium


An Orchis colemanii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Fabrizio Cortesi. An Orchis colemanii in nahilalakip ha genus nga Orchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Orchis

Orchis colemanii


Georg Thiele ist der Name folgender Personen:

* Georg Thiele (Philologe) (1866–1917), deutscher Klassischer Philologe
 Georg Thiele (Marineoffizier) (1880–1914), deutscher Marineoffizier

Georg Thiele steht für:
 Z 2 Georg Thiele, deutscher Zerstörer

Siehe auch:
 Georg Thiel (* 1957), deutscher Jurist
 Georg Thiel (Bergmeister) (um 1490–1546), deutscher Bergmeister und Stadtrichter.

Georg Thiele


Prince Guillaume, Hereditary Grand Duke of Luxembourg (Guillaume Jean Joseph Marie; born 11 November 1981), is the heir apparent to the crown of Luxembourg, holding the position since his father's accession in 2000.

Early life and education
Prince Guillaume was born on 11 November 1981 at the Grand Duchess Charlotte Maternity Hospital in Luxembourg City and is the eldest child of Grand Duke Henri of Luxembourg and his wife, Cuban-born Grand Duchess Maria Teresa. His godparents are Princess Marie Astrid of Luxembourg and Prince Guillaume of Luxembourg. Guillaume has four younger siblings: Prince Félix, Prince Louis, Princess Alexandra and Prince Sébastien.

Guillaume's education includes Lycée Robert-Schumann in Luxembourg; Swiss boarding schools the Institut Le Rosey and the Collège Alpin International Beau Soleil where he finished the French baccalaureate in 2001; and Royal Military Academy Sandhurst, Camberley, England. He began his higher education studies in the United Kingdom where he studied at University College, Durham and Brunel University, both in England. In 2006 he entered Institut Philanthropos in Fribourg, Switzerland, where he spent a year studying philosophy and anthropology. He later studied letters and political science at the Institut Albert-le-Grand in Angers, receiving his bachelor's degree with honors in 2009. His degree was issued by Université d'Angers, as a result of a partnership agreement between the two schools. From 2018 until 2019, Prince Guillaume attended a postgraduate training at the Royal College of Defence Studies (RCDS) in London.

The Hereditary Grand Duke completed internships at the Belgian Chemical Union in 2003, at the Deutsche Bank in London in 2004, and at the Spanish branch of ArcelorMittal in 2005. Sworn in December 2002 as an officer in the Luxembourg Army, Prince Guillaume holds the rank of colonel.

Hereditary Grand Duke
Guillaume has been heir apparent to the crown of Luxembourg since his father's accession in 2000. If he succeeds to the grand ducal throne, he will reign as Guillaume V (English: William V).

Guillaume became the honorary chairman of the Board of Economic Development of the Grand Duchy of Luxembourg, an agency for economic promotion and development, in March 2001. He has also been a member of the Council of State since 24 June 2005. He attended the Millennium Conference at the United Nations headquarters in New York City in 2005. Prince Guillaume also worked at the European Commission and the Permanent Representation of Luxembourg to the European Union in Brussels in 2012.

The Hereditary Grand Duke is patron of the Luxembourg Cycling Sport Federation, Youth Hostels Central, National Association of Road Victims, Chamber Orchestra of Luxembourg, Youth Harmony Orchestra of the European Union, as well as to Young Entrepreneurs Luxembourg and Special Olympics Luxembourg Associations.

During the summer of 1997, Guillaume participated as a member of Luxembourg Scout Movement in a humanitarian camp in Nepal. He was involved in a reforestation project and other actions for the benefit of less fortunate communities. In 2017, the Hereditary Grand Duke joined the board of directors of the World Scout Foundation to support the development of scouting around the world.

In 1999, he participated in a charitable mission in Aguascalientes to provide the educational and social assistance to young people in one of the most deprived areas in Mexico. After having chaired the Kräizbierg Foundation, which works for people with disabilities, for more than 10 years (2000–2011), the Hereditary Grand Duke accepted the title of honorary president in March 2011.

Since 18 January 2016, the Hereditary Grand Duke has been a member of the board of directors of Europäische Stiftung Kaiserdom zu Speyer Foundation. He is also a member of the board of directors of the Fondation du Grand-Duc et de la Grande-Duchesse.

On 2 July 2021, Prince Guillaume, with his wife and son, inaugurated the Ettelbruck Agricultural Fair 2021. On 12 July, he and his family visited Luxembourg nursing homes to meet elderly people and ensure their well-being during COVID-19 pandemic. At each of their visits, the couple expressed their gratitude to the staff of the nursing homes for the efforts made in maintaining a warm environment around the residents, throughout the pandemic.

Marriage and fatherhood
At the occasion of his 30th birthday, he gave interviews during which stated that he was in a relationship with a "dear miss" that had been going strong for more than a year but insisted that they need some more time to evaluate their possible future. On 26 April 2012, the court announced the engagement of the Hereditary Grand Duke to the Belgian Countess Stéphanie de Lannoy. The civil wedding took place on Friday, 19 October 2012; the religious wedding took place on Saturday, 20 October 2012, at the Notre-Dame Cathedral.

Guillaume and Stéphanie have two sons, named Charles (born 10 May 2020) and François Henri Louis Marie Guillaume (born 27 March 2023), who are second and third in the line of succession to the throne of Luxembourg, respectively.

Interests
Guillaume is interested in music and sports; he plays the piano and enjoys football, swimming and volleyball. He speaks Luxembourgish, French, German, Spanish and English. He regularly represents his parents in many foreign activities.

Titles and style

His style and title in full is: His Royal Highness Prince Guillaume Jean Joseph Marie, Hereditary Grand Duke of Luxembourg, Hereditary Prince of Nassau, Prince of Bourbon-Parma.

Honours

National
 Knight of the Order of the Gold Lion of the House of Nassau (11 November 1981)
 Grand Cross of Order of Adolphe of Nassau (11 November 1981)
 Grand Cross of the Order of the Oak Crown (23 June 2012)

Foreign
 : Grand Cross of the Order of the Crown
 : Grand Officer of the Order of the Legion of Honour
 : Knight Grand Cross of the Order of Merit of the Italian Republic
 :
 Knight Grand Cross of the Order of Orange-Nassau
 Recipient of the King Willem-Alexander Inauguration Medal
 : Grand Cross of the Order of Aviz (23 May 2017)
 : Commander of the National Order of the Lion (24 February 2023)
 : Grand Officer of the Order of the White Double Cross
 : Recipient of the Sandhurst Medal (22 September 2020)

Ancestry

See also
 Grand Duke of Luxembourg
 Grand Ducal Family of Luxembourg
 List of current heirs apparent

References

External links

The Hereditary Grand Duke – Official website of the Grand Ducal Palace

1981 births
Alumni of Institut Le Rosey
Members of the Council of State of Luxembourg
Alumni of University College, Durham
Heirs apparent
Alumni of Brunel University London
Graduates of the Royal Military Academy Sandhurst
People from Luxembourg City
House of Luxembourg-Nassau
Princes of Nassau
Princes of Bourbon-Parma
Living people
Luxembourgian people of Cuban descent
20th-century Roman Catholics
21st-century Roman Catholics
Sons of monarchs

Knights Grand Cross of the Order of Merit of the Italian Republic
Knights Grand Cross of the Order of Orange-Nassau
Grand Crosses of the Order of Aviz
Grand Cross of the Legion of Honour
Collège Alpin International Beau Soleil alumni
Graduates of the Royal College of Defence Studies


Foreign Affairs es el quinto álbum de estudio del músico estadounidense Tom Waits, publicado por Elektra Records en 1977.

Bones Howe, el productor de Foreign Affairs, dijo sobre el concepto original del álbum y el enfoque de la producción: Waits me habló sobre hacer este material. Dijo que iba a hacer primero los demos, y después me dejaría escucharlos. Luego me decía lo que deberían llegar a ser. Escuché el material y dije que era como una película en blanco y negro. De ahí salió la portada, la idea de que iba a ser como una película en blanco y negro". El álbum incluye a Bette Midler cantando a dúo con Waits en "I Never Talk to Strangers".

Portada
Retratada junto a Waits en la portada está una mujer llamada Marchiela, que trabajó en la oficina de The Troubadour en Los Ángeles. Según Howe: "Para la portada Waits quería transmitir el estado de ánimo de la mayoría de las canciones. El retratista veterano George Hurrell fue contratado para fotografiar a Waits, tanto solo como con una mujer sombreada, cuyo anillo con incrustaciones en la mano derecha sujeta un pasaporte en el pecho de Waits.

Lista de canciones
Todos los temas compuestos por Tom Waits, excepto donde se anota.

Cara A

Cara B

Personal
 Gene Cipriano: clarinete "Potter's Field"
 Jim Hughart: bajo
 Shelly Manne: batería
 Bette Midler: voz en "I Never Talk to Strangers"
 Jack Sheldon: trompeta
 Frank Vicari: saxofón tenor
 Tom Waits: piano y voz

Referencias

Álbumes de Tom Waits
Álbumes de 1977
Álbumes de Asylum Records

Foreign Affairs (álbum)


Guo Cheng Dong (né en 1975) est un sculpteur chinois établi en France depuis 2002. Son nom Guo et son prénom Cheng Dong en chinois simplifié: 郭成东 et chinois traditionnel 郭成東. Son père Guo Zhong Wen, est un sculpteur de jade qui reçoit le Premier Prix de Sculpture en Jade en Chine en 1987. Désireux de poursuivre une carrière artistique, Cheng Dong reçoit une formation d'arts plastiques aux Beaux Arts de Luxun en Chine promotion 1999, puis aux Beaux-Arts de Versailles en France en 2007 où il obtient les félicitations du jury. À la suite de ses études, et avant son arrivée en France, Cheng Dong réalise de nombreuses commissions d'art public en Chine dont des sculptures monumentales. L'artiste explore des techniques traditionnelles chinoises comme la sculpture de jade inculquées par son père, mais aussi des techniques contemporaines occidentales en Europe. Il travaille principalement le bronze dans son atelier parisien, ainsi que le bois, la céramique, le plâtre et l'acier.

Il représente le corps du cheval dans ses sculptures car cet animal reflète son enfance en Mongolie comme l'écrit Artsper . Pour l'artiste Guo Cheng Dong, le cheval est un symbole de liberté comme l'explique Creation Contemporaine Asie .

Il réalise également des bustes sur commande et des sculptures monumentales. Cheng Dong Guo a reçu plusieurs 1er Prix de Sculpture en Europe et en Asie, il expose notamment dans des galeries et des foires d'art à l'international.

Expositions
 En 2012, il effectue un solo show à la galerie L'Œil du Prince à Paris.
 En 2011 à la Galerie David Bellanger - Paris, France.
 En 2011 à la Fondation OFI - Paris, France.
 En 2010 à la Galerie Michael Nolte - Münster, Allemagne.

Récompenses
 1999 -  Prix international à Harbin pour ses sculptures sur glace.
 2006 -  Prix au Salon international Art Cheval Saumur selon L'Eperon
  Prix des artistes au Concours National de sculptures sur neige Valloire.
 2008 - Prix Spécial du jury à la  Biennale de Rambouillet.

Références

Naissance en 1975
Sculpteur chinois du XXe siècle
Sculpteur chinois du XXIe siècle

Cheng Dong Guo


Der Unuk River ist ein 112 Kilometer langer Fluss in der kanadischen Provinz British Columbia und im US-Bundesstaat Alaska. Er fließt aus den Coast Mountains in südwestlicher Richtung zum Behm Canal, nordöstlich von Ketchikan.

Flusslauf
Seinen Ursprung hat der Fluss in den Boundary Ranges südlich des unteren Iskut Rivers. Der Unuk River fließt anfangs in westlicher Richtung. Der Unuk Lake, der zu ihm abfließt, liegt nördlich des Flusslaufs. Der Unuk River wendet sich bald nach Südwesten. 68 Kilometer oberhalb der Mündung trifft der South Unuk River von links auf den Fluss. 44 Kilometer oberhalb der Mündung überquert er die Grenze zu Alaska. Nach weiteren 12 Kilometern trifft der Blue River von rechts auf den Fluss. Auf den letzten 25 Kilometern durchfließt der Unuk River ein fast anderthalb Kilometer breites Tal, in welchem er zahlreiche Mäander und Flussarme ausbildet. Unmittelbar vor der Mündung trifft der Eulachon River von rechts auf den Unuk River. Dieser mündet schließlich in die Burroughs Bay, einem Seitenarm des Behm Canals.

Der Unuk River entwässert ein stark vergletschertes Gebiet. Sein Einzugsgebiet umfasst etwa 2470 km². 48 Kilometer oberhalb der Mündung beträgt der mittlere Abfluss 104 m³/s. Die höchsten monatlichen Abflüsse treten während der Eisschmelze der Gletscher im Sommer zwischen Juni und August auf.

Name
In der Sprache der Tlingit heißt der Fluss "Joonáx". Manchmal wird er auch "Oonáx" genannt, was eine reduzierte Form darstellt. Der USGS berichtete, dass eine Veröffentlichung aus dem Jahr 1906 als korrekten Flussnamen "Junuk" oder "Junock" bezeichnete.

Naturschutz
Oberhalb der Grenze liegt der Border Lake Provincial Park. Innerhalb Alaskas durchfließt der Unuk River das Misty Fjords National Monument.

Fischfauna
Im Unuk River finden sich verschiedene Lachsarten, darunter Chinook, Coho, Pink, Chum und Sockeye.

Weblinks

Einzelnachweise

0Unuk River
Ketchikan Gateway Borough
Regional District of Kitimat-Stikine
Fluss in den Coast Mountains

Unuk River


Calommata hangzhica est une espèce d'araignées mygalomorphes de la famille des Atypidae.

Distribution
Cette espèce est endémique du Zhejiang en Chine. Elle se rencontre vers Hangzhou.

Description
La femelle holotype mesure

Systématique et taxinomie
Cette espèce a été décrite par Li et Xu en 2022.

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, Hangzhou.

Publication originale
 Li, Xu, Zhang, Liu, Yang & Li, 2022 : « Multilocus species delimitation and phylogeny of the genus Calommata (Araneae, Atypidae) in southern China. » Zoologica Scripta, , , .

Liens externes

Notes et références

Atypidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)
Faune endémique du Zhejiang

Calommata hangzhica


Narko er en dansk dokumentarfilm fra 1971 instrueret af Per B. Rasmussen.

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1971

Narko (dokumentarfilm)


أكسيوبولي (Αξιούπολη) هي مدينة في كيلكيس في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 3144 نسمة.

مراجع

أماكن مأهولة في كيلكيس (مقاطعة)
مدن اليونان

أكسيوبولي


Sir Michael Eliot Howard, OM, CH, CBE, MC, FBA (* 29. November 1922 in Ashmore bei Salisbury; † 30. November 2019) war ein britischer Offizier und führender Militärhistoriker. Er war maßgeblicher Wegbereiter der Strategischen Studien im Vereinigten Königreich.

Leben
Howard besuchte das Wellington College in Berkshire und studierte ab 1943 am Christ Church der University of Oxford. Im Zweiten Weltkrieg musste er sein Geschichtsstudium unterbrechen und wurde zum Kriegsdienst in Europa herangezogen. So war er als Angehöriger der Coldstream Guards beim Italienfeldzug eingesetzt, wo er mehrmals verwundet wurde. Für seine militärischen Handlungen wurde er später mit dem Military Cross ausgezeichnet. Er erreichte den Dienstgrad eines Captain der British Army.

Nach der Demobilisierung konnte er seine Studien fortsetzen (B.A. 1946 und M.A. 1948). 1947 wurde er Assistant Lecturer in History am Department of History des King's College London. 1950 wurde er Lecturer, dann Reader und Professor of War Studies. Er begründete ebendort das Department of War Studies (Leiter von 1962 bis 1968) und das Liddell Hart Centre for Military Archives mit. 1966 hielt er die Lees Knowles Lectures an der University of Cambridge (Thema: "Conduct of British Strategy in the 2nd World War") und 1967 die Harmon Memorial Lectures in Military History an der United States Air Force Academy in Colorado Springs, Colorado (Thema: "Strategy and Policy in Twentieth-Century Warfare"). 1968 wurde er Fellow in Higher Defence Studies am All Souls College der University of Oxford. Von 1977 bis 1980 war er dort Chichele Professor of the History of War und wechselte dann 1980 als Regius Professor of History an das Oriel College. 1985 hielt er die Huizinga Lecture an der niederländischen Universität Leiden (Thema: "1945: End of an Era?"). Von 1989 bis 1993 war er Robert A. Lovett Professor of Military and Naval History an der Yale University in New Haven, Connecticut. 1996 war er Lee Kuan Yew Distinguished Visitor an der Nationaluniversität Singapur.

Er war Mitbegründer und President Emeritus des International Institute for Strategic Studies (IISS) in London. Außerdem war er Vizepräsident des von ihm 1963 mitbegründeten Council on Christian Approaches to Defence and Disarmement (CCADD) und war Präsident der Army Records Society. Außerdem war er Trustee des Liddell Hart Centre for Military Archives. Howard war Mitglied im Advisory Editorial Board der Zeitschrift War in History.

Howard pflegte über seine Herkunft und seine wissenschaftliche Tätigkeit enge Kontakte in die Politik. So war er etwa eng verbunden mit der Labour Party, fungierte aber auch als Berater der konservativen Premierministerin Margaret Thatcher.

2014 wurde am King's College London das Sir Michael Howard Centre for the History of War eingerichtet.

Seit 2006 lebte er in einer eingetragenen Partnerschaft. Howard starb im November 2019, einen Tag nach seinem 97. Geburtstag.

Werk
Howard bezog die Militärgeschichte in das soziale und politische Umfeld ein und erweiterte diese so über das Studium einzelner Schlachten und Feldzüge hinaus. Er gilt als einer der führenden Clausewitz-Forscher, so übersetzte er das Hauptwerk von Carl von Clausewitz und schrieb dessen Biographie. Eines seiner Hauptwerke war eine Studie des Deutsch-Französischen Kriegs (1870/71).

Darüber hinaus trug er u. a. zur History of the Second World War (official history) und zur The New Cambridge Modern History bei.

Auszeichnungen

Preise und Stipendien
 1962: Duff Cooper Prize
 1972: Wolfson History Prize
 1973: Chesney Memorial Gold Medal, Royal United Services Institute
 1989: NATO Atlantic Award
 1992: Samuel Eliot Morison Prize, Society for Military History
 1994: Paul H. Nitze Award, Center for Naval Analysis
 2002: Das politische Buch, Friedrich-Ebert-Stiftung

Orden und Ehrenzeichen
 1944: Military Cross (MC)
 1986: Knight Bachelor
 2002: Order of the Companions of Honour (CH)
 2002: Commander des Order of the British Empire (CBE)
 2005: Order of Merit (OM)

Ehrendoktorwürden
 1979: Hon. LittD, University of Leeds
 1988: Hon. DLitt, Universität London

Ehrenmitgliedschaften
 1990: Hon. Student, Christ Church der University of Oxford
 1990: Hon. Fellow, Oriel College der University of Oxford
 2014: Hon. Fellow, All Souls College der University of Oxford

Mitgliedschaften
 British Academy (FBA)
 Royal Historical Society (FRHistS)
 Royal Society of Literature (FRSL)
 American Academy of Arts and Sciences (Foreign Member)
 1994: Academia Europaea

Schriften (Auswahl)
 The Franco-Prussian War. The German Invasion of France. 2. Auflage, Routledge, London u. a. 2001, ISBN 0-415-26671-8.
 Der Krieg in der europäischen Geschichte. Vom Mittelalter bis zu den neuen Kriegen der Gegenwart (= Beck'sche Reihe. 233). Aus dem Englischen [War in European History] übersetzt von Karl Heinz Siber, 2., aktualisierte und erweiterte Auflage, C.H. Beck, München 2010, ISBN 978-3-406-60633-5.
 Clausewitz. A Very Short Introduction (= Very short introductions. 61). Oxford University Press, Oxford u. a. 2002, ISBN 0-19-280257-7.
 Die Erfindung des Friedens. Über den Krieg und die Ordnung der Welt. Aus dem Englischen [The Invention of Peace] übersetzt von Michael Haupt, Zu Klampen, Lüneburg 2001, ISBN 3-924245-98-3.
 Kurze Geschichte des Ersten Weltkriegs. Aus dem Englischen [The First World War] übersetzt von Helmut Reuter, Piper, München u. a. 2005, ISBN 3-492-04588-X.

Literatur
 Lawrence D. Freedman, Paul Hayes, Robert J. O'Neill (Hrsg.): War, Strategy and International Politics: Essays in Honour of Sir Michael Howard. Clarendon Press, Oxford 1992, ISBN 0-19-822292-0.
 Brian Holden-Reid: Michael Howard and the Evolution of Modern War Studies. In: Journal of Military History 73 (2009) 3, S. 869–904.
 Benjamin Rhode (Hg.): A historical sensibility. Sir Michael Howard and the International Institute for Strategic Studies, 1958–2019. Routledge, Andover 2020, ISBN 978-0-367-49562-6.
 David Curtis Skaggs: Michael Howard and the Dimensions of Military History. In: Military Affairs 49 (1985) 4, S. 179–183.

Weblinks

 Michael Howard am All Souls College
 Michael Howard am King's College London

Einzelnachweise

Militärhistoriker
Neuzeithistoriker
Hochschullehrer (King's College London)
Hochschullehrer (University of Oxford)
Regius Professor of History (Oxford)
Hochschullehrer (Yale University)
Militärschriftsteller
Captain (British Army)
Person im Zweiten Weltkrieg (Vereinigtes Königreich)
Infanterist
Knight Bachelor
Commander des Order of the British Empire
Mitglied des Order of Merit
Mitglied des Order of the Companions of Honour
Ehrendoktor der University of London
Ehrendoktor der University of Leeds
Mitglied der British Academy
Mitglied der Royal Historical Society
Mitglied der American Academy of Arts and Sciences
Mitglied der Academia Europaea
Engländer
Brite
Geboren 1922
Gestorben 2019
Mann

Michael Howard (Historiker)


Mercury-Jupiter was a proposed suborbital launch configuration consisting of a Jupiter missile carrying a Mercury capsule. Two flights were planned in support of Project Mercury. On July 1, 1959, less than a year after the October, 1958 program start date, the flights were canceled due to budget constraints. The MJ-1 flight would have been a heat shield test. The MJ-2 flight was planned as a maximum dynamic pressure qualification test of the production Mercury spacecraft with a chimpanzee on board.

See also
List of space launch system designs

References

Project Mercury
Cancelled space launch vehicles

Mercury-Jupiter


ماركوس لوي  (7 مايو 1870 في نيويورك - 5 سبتمبر 1927 في لونغ إيسلاند) كان رجل أعمال أمريكي، ورائداً في صناعة الأفلام، أسس ميترو غولدوين ماير لإنتاج الأفلام ولويس مسرح.

حياته
كان ابن عائلة يهودية فقيرة أتت من النمسا إلى مدينة نيويورك، اضطر بسبب ظروفه الصعبة لترك الدراسة وهو في سن العاشرة للعمل، ورغم ذلك بدأ في الصعود مع بعض الاستثمارات الصغيرة، في عام 1920 اشترى شركة إنتاج الأفلام ميترو بيكتورس كوربوراسيون، وفي عام 1924 اشترى شركة إنتاج الأفلام غولدوين بيكتورس كوربوراسيون، وقام بدمجهما مع شركة ميترو غولدوين ماير.

وفاته
توفي ماركوس لوي عام 1927 إثر نوبة قلبية عن عمر السابعة والخمسين في غلين كوفي بضاحية لونغ إيسلاند

روابط خارجية

مراجع

أصحاب أعمال من مدينة نيويورك
أمريكيون من أصل بولندي يهودي
أمريكيون من أصل يهودي ألماني
أمريكيون من أصل يهودي نمساوي
مديرو استوديوهات أفلام أمريكيون
منتجو أفلام من ولاية نيويورك
مواليد 1870
مواليد في نيويورك
وفيات 1927
وفيات بسبب نوبة قلبية
وفيات في غلين كوف (نيويورك)
يهود أمريكيون

ماركوس لوي


نهر حلوان  (بالفارسية: رود الوند، وأحياناً يسمى "نهر الوند") هو نهر يبلغ طوله 150 كم، وينبع من جبال زاجروس بإيران، ثم ينساب غرباً في محافظة كرمانشاه، حيث يمر بِمدُن قصر شيرين ومدينة حلوان (واسمها الفارسي: سرپول الذهب)، ثم يتجه غرباً فيدخل العراق عند مدينة خانقين ليصب في نهر ديالى، الذي يصب بدوره في دجلة.

وسمّي نهر الوند بهذا الاسم نسبة إلى القائد الوند ميرزا أوغلو هو من أحفاد السلطان حسن قوصون (السلطان حسن الطويل) مؤسس دولة آق قويونلو. لقد استشهد القائد الوند ميرزا أوغلو في إحدى المعارك على ضفاف النهر وليّسمّى النهر بعدئذ تيمّناً باسمه وتخليدا لذكراه بنهر الوند.

نهر الوند
يعتبر نهر ألوَن أو (الوند) من الأنهار الكردستانية من المنبع حتى المصب، وعندما يصب أو يلتقي مع نهر سيروان يكونان نهر ديالى. وحسب المؤرخ محمد جميل روزبياني - تنبع في جبال دالاهو بمنطقة كرمنشاه في إيران. وهناك نهر آخر وبنفس الاسم حيث تنبع من أعالي جبل (الوند) غرب همدان (إيران) أكباتان وتمر جنوباً حتى شط العرب. سميت هذا النهر ب(الوند) نسبة إلى منابعها في جبل الوند حيث منقوشات داريوش الكبير (ت 486 ق.م). عرف النهر بأسماء هلمان وألوان والون في عهد السومريون واللوبيين، ولا يزال تطلق عليها أهل المنطقة باسم (ألوَن) بدون حرف الدال الذي دخلت عليها من اللغة العربية. لأن اسم الوان أو الون في لغة الماديين يعني (من ذلك العُلى). وكان يُقصد بها إن النهر ينبع في جبال ألون القريب من عاصمة الماديين همدان (إيران) أكباتان. إن للنهر مكانة متميزة في تاريخ وتراث أهل المنطفة بأكملها. حيث اسم مدينة سربيل زهاو كان بنفس الاسم (ألون) حتى دخول العرب والإسلام إليها في سنة (637 م، 16 هجرية) بعد معركة جلولاء. بما إن النهر يمر أيضاً بمدينة خانقين، أصبح إسميهما مرادفاً. إن النهر يشق المدينة إلى جانبين (الصوب الكبير والصوب الصغير). وبنيت عليها جسر حجري، تاريخ بنايته غير معروف. حينما زارها كلاوديوس ريج في سنة 1817 كان الجسر قائماً وحتى في ذاك العهد لم يعرف تاريخ بناية الجسر الذي يربط بين جهتي المدينة. يعتقد إن مواد بناية الجسر قد جلبت من أنقاض جسر آخر كان قائماً على النهر بمسافة 6 كم جنوباً عن موقع الجسر الحالي وكان يسمى جسر (ده باية) أي الـ(عشر درجات) وأن هناك جسرين مبنيين على الطراز نفسه في مدينتي قصر شيرين و أصفهان الإيرانيتين.
وأن لنهر الوند مكانة في العقائد الشعبية، حيث أطلقوا عليه لقب (الوند المجنون)، لعدم استقرار مناسيب مياهه وطغيانه وهيجانه في موسمي الشتاء والربيع حتى أنَّ الفيضانات الكاسحة لهذا النهر كثيرا ما ألحقت أضراراً فادحة بالمنازل والحقول والبساتين القريبة من ضفافه. ويروي النهر مساحات شاسعة من الأراضي الزراعية الخصبة بمقدار 120 ألف دونم، وكانت المياه تصل أيام فصل الصيف وفي مركز المدينة 6 أمتار مكعبة في الثانية، وتغذي عدداً من الجداول المهمة لســقي البساتين الواقعة في المدينة.
خانقين ونهر الوند : كانت مدينة خانقين من المناطق المهمة التابعة للدولة الآشورية وكانت منطقة الصراع بين الميديين والآشوريين واندلعت عدة حروب بينهما وهذه الحوادث مدوّنة في كاتب تاريخ إيران قبل الإسلام. ورد اسم خانقين أيضا في كتاب تاريخ إيران كمنطقة من المناطق المهمة التابعة للدولة الساسانية التي حكمت بيت النهرين وكانت خانقين ذات موقع الاستراتجي والتجاري والعسكري ولكن ذكر اسم خانقين في تاريخ إيران باسم غوزي وحسب توضيح المؤرخين إيرانيين إن الغوزيين هم السكان مدينتين خانقين ومندلي. لقد سميت مدينة خانقين بهذا الاسم أي خانقين في عهد الصفويين.

يجري النهر حول قرى كثيرة مثل منطقة توله فروش وهناك ينقسم إلى قسمين أحدهما يسمى بل قله وفرع آخر أكبر يحتفض باسم الوند وينحدر بقرب قرية يوسف بيك إلى شق كبير يسمى بحيره عريضه لعرضه ويجري حوله غابات حتى تصل إلى وادي ويصب في منطقة يسمى باعرعره. ينقسم نهر وند إلى فرع آخر عند مدينة إمام عباس أحدهما باتجاه إمام عباس والآخر بلتجاه مردان ويمر حول غابات كبيرة منه رقم جوارده (14) الذي يعتبر من أكبر غابات الصيد.

خانقين ونهر الوند : كانت مدينة خانقين من المناطق المهمة التابعة للدولة الآشورية وكانت منطقة الصراع بين الميديين والآشوريين واندلعت عدة حروب بينهما وهذه الحوادث مدونة في كاتب تاريخ إيران قبل الإسلام. ورد اسم خانقين أيضا في كتاب تاريخ إيران كمنطقة من المناطق المهمة التابعة للدولة الساسانية التي حكمت بيت النهرين وكانت خانقين ذات موقع الاستراتجي والتجاري والعسكري ولكن ذكر اسم خانقين في تاريخ إيران باسم غوزي وحسب توضيح المؤرخين إيرانيين إن الغوزيين هم السكان مدينتين خانقين ومندلي. لقد سميت مدينة خانقين بهذا الاسم أي خانقين في عهد الصفويين. وسمي نهر الوند بهذا الاسم نسبة إلى القائد الوند ميرزا أوغلو هو من أحفاد السلطان أوزون حسن (السلطان حسن الطويل) مؤسس دولة آق قوينلوـ الخروف الأبيض. لقد استشهد القائد الوند ميرزا أوغلو في إحدى المعارك على ضفاف النهر وليسمى النهر بعدئذ تيمناً باسمه وتخليداً لذكراه بنهر الوند..

المراجع

أنهار العراق
أنهار إيران
تضاريس محافظة كرمنشاه
خانقين
زاغروس
كردستان
أنهار محافظة كرمنشاه

نهر حلوان


Die Saison 1935/36 war die zehnte und letzte reguläre Saison der Canadian-American Hockey League (CAHL). Meister wurden die Philadelphia Ramblers. Zur Saison 1936/37 wurde die IHL mit der International Hockey League fusioniert und in International-American Hockey League umbenannt.

Teamänderungen
Folgende Änderungen wurden vor Beginn der Saison vorgenommen:
 Die Castors de Québec wurden nach Springfield, Massachusetts, umgesiedelt und änderten ihren Namen in Springfield Indians.
 Die Philadelphia Arrows wurden verkauft und durch die Philadelphia Ramblers ersetzt.

Modus
In der Regulären Saison absolvierten die fünf Mannschaften jeweils zwischen 47 und 48 Spiele. Die drei bestplatzierten Mannschaften qualifizierten sich für die Playoffs. Das Halbfinale wurde in einer Best-of-Three-Serie, das Finale in einer Best-of-Five-Serie ausgetragen. Für einen Sieg erhielt jede Mannschaft zwei Punkte, bei einem Unentschieden einen Punkt und bei einer Niederlage null Punkte.

Reguläre Saison

Tabelle
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen, T = Unentschieden, GF = Erzielte Tore, GA = Gegentore, Pts = Punkte

Playoffs

Weblinks
 Die Spielzeit bei hockeydb.com

1935
Eishockeysaison 1935/36

CAHL 1935/36


El cielo está en cualquier lugar ( en inglés: The sky is everywhere ) es la primera novela de la escritora estadounidense Jandy Nelson. Fue publicado por primera vez en 2010 y tuvo un gran éxito en Estados Unidos.

Sinopsis
Lennie Walker, de diecisiete años, lectora empedernida y fanática de la música, es segundo clarinete de la banda de su instituto.
Vive feliz y sin contratiempos a la sombra de Bailey, su impetuosa hermana mayor. Pero cuando Bailey muere repentinamente, Lennie se convierte en protagonista de su propia vida... Y aunque nunca había salido con ningún chico, de pronto se encuentra intentando compatibilizar a dos.
Toby era el novio de Bailey; Lennie se identifica con el dolor que siente. Joe es el chico nuevo del pueblo, acaba de llegar de París y su sonrisa casi mágica solo puede compararse con su talento musical. Para Lennie son el sol y la luna: uno la saca de su pesar mientras otro le ofrece consuelo.
Aunque, al igual que los propios cuerpos celestes, si llegan a chocar estallará el mundo entero.

Lennie Walker vive con su tío Big, y su abuela Abu. La madre de Lennie y Bailey, Paige, las abandonó hace mucho; la familia vive de las flores que cultiva Abu y de una empresa informal de cáterin en la que Lennie prepara lasañas. Lennie es, además, una dotada clarinetista y una lectora ferviente y continua de Emily Brontë (ha leído Cumbres Borrascosas veintitrés veces).

Nadie puede entender el dolor de Lennie, o eso piensa ella. Nadie puede llegar a sentir el tremendo vacío que ha supuesto la muerte de Bailey. Ya no podrán contarse secretos, ni compartir su vida, ni imaginar dónde puede estar esa madre que las abandonó hace tanto tiempo. Ni Abu, su abuela, la que pinta mujeres verdes y tiene muy vivo el recuerdo de su hija; ni su tío, Big, ni tampoco su mejor amiga, Sarah. Nadie.

Bailey murió de un ataque al corazón, mientras representaba el papel de Julieta en el teatro "Romeo y Julieta". Desde entonces, para ella nada ha sido igual. Mantiene su recuerdo atrapado en la habitación que compartieron, ahora llamada El Santuario. Allí, Bailey está viva, entre la ropa, en su mesita de noche, entre sus cuadernos. Ella misma nos presenta trozos de su vida, de sus recuerdos sobre Bailey allá donde ha escrito: en papeles, envoltorios, vasos y demás superficies donde sea posible escribir.

Sólo puede sentirse bien de dos maneras. Una de ellas es cuando está con Toby, el novio de Bailey antes de que ella muriera. Parece que, cuando están juntos, pueden hacerla revivir, convertir su recuerdo en algo real y cercano. Siente que es la única persona que realmente la entiende, que comparte su dolor y su pena, que la puede consolar.

La otra manera es estando con Joe Fontaine. El chico nuevo, alguien que sólo la conoce después de la muerte de su hermana. El que se acerca a ella, el que comparte su amor por la música y quiere oírla tocar, el que hace que olvide a Bailey, el dolor, su pena. El chico del que se enamorará, y la hará comprender que el cielo está en cualquier lugar.

Enlaces externos
 Web de Jandy Nelson
 Web oficial del libro

Novelas de Estados Unidos
Novelas de 2010
Novelas juveniles

El cielo está en cualquier lugar


Médanos de Capanaparo (también llamados Dunas del Capanaparo, Dunas rojizas del Capanaparo o Médanos de la Soledad) son un desierto arenoso o dunas en el suroeste del país suraméricano de Venezuela, específicamente ubicados antes de llegar al parque nacional Santos Luzardo (también conocido como Parque nacional Cinaruco-Capanaparo), que administrativamente forma parte del Estado Apure. Se trata de Bancos de Arena que se mueven de forma constante por la intervención del viento Se destacan por estar en medio de un sabana con vegetación y con ríos cercanos. Como una parte de un parque nacional se trata de un territorio protegido por las leyes de ese país.

Véase también
Geografía de Venezuela
Geografía de América
Médanos de Coro
Parques nacionales de Venezuela
Parque nacional Santos Luzardo

Referencias

Enlaces externos
Foto de las Dunas o Médanos de Capanaparo

Desiertos de Venezuela
Geografía de Apure
Turismo en Apure

Médanos de Capanaparo


Melkonyan bzw. Melkonjanist der Familienname folgender Personen:
 Babken Melkonyan (* 1980), armenischer Poolbillardspieler
 Samwel Melkonjan (* 1984), armenischer Fußballspieler

Melkonyan


Selvstændightssenatet (svensk: självständightssenaten, finsk: itsenäisyyssenaatti) eller Pehr Evind Svinhufvuds første senat var den borgerlige regering i Finland, som sad mellem den 27. november 1917 og den 18. maj 1918, og som proklamerede Finlands selvstændighed.

Efter, at Kerenskij havde opløst den finske lantdag og udlyst nyvalg i efteråret 1917, vandt de borgerlige en sejr. Socialdemokraternes holdning forud for valget var uklar: på den ene side erklærede man valget ulovligt og man holdt fast ved den gamle lantdag, på den andra side deltog man i valget. Valgkampagnen og valgpropagandaens overdrivelser satte sindene i kog. Valget opfattedes som betydningsfuldt, og valgdeltagelsen voksede fra 55,5 % i 1916 til 69,2 %.

Valgresultatet blev en skuffelse for socialdemokraterne. Deres mandatantal var vokset støt siden valget 1907. Ved valget 1916 havde de opnået absolut majoritet. Nu blev Agrarförbundet sejrherrer. Socialdemokraterne mistede sin absolutte majoritet og mindskede fra 103 mandater til 92.

I november 1917 dannede Pehr Evind Svinhufvud en borgerlig regering. Den 4. december fremkom et forslag om at gøre Finland til en selvstændig republik. Forslaget godkendtes den 6. december af lantdagen. Der efter søgte man at få udlandets anerkendelse. Efter Sveriges anerkendelse skrev Stockholms-Tidningen: "Med glæde hilser vi, svenskere og finner i forening, hvad nu er sket som indledningen til en ny epoke i Nordens fremtid." Den 6. januar 1918 sendte Walter Ahlström til Finlands senat beskeden, at Sverige anerkendte Finlands selvstændighed, samt at han var blevet udnævnt til Sveriges generalkonsul i Finland. da den Alrussiske centrala exekutivkommité havde bekræftet selvstændigheden fulgte Sveriges anerkendelse umiddelbart efter.

Selvstændighedssenatet spredtes efter, at de røde i begyndelsen af den finske borgerkrig havde taget magten i Helsingfors den 29. januar 1918. De røde blev ledet af Finlands folkekommissariat og kontrollerede det sydlige Finland, mens det borgerliga såkaldt "hvide" Finland blev ledet af Vasasenatet. Efter tyskernes landstigning i det sydlige Finland oprettedes Helsingforssenatet af andre medlemmer fra selvstændighedssenatet.

Medlemmer
Selvstændighedssenatet bestod af
 Pehr Evind Svinhufvud,
 Onni Talas,
 Jalmar Castrén,
 Arthur Castrén,
 Eero Yrjö Pehkonen,
 Juhani Arajärvi,
 Alexander Frey,
 Heikki Renvall,
 E.N. Setälä,
 O.W. Louhivuori,
 Kyösti Kallio.

Noter

Litteratur
 Hannu Soikkanen, Dokument från finska inbördeskriget. 1980

Finlands historie
Etableret i 1917
Ophørt i 1918

Selvstændighedssenatet


The Legacy Virus is a fictional plague appearing in American comic books featuring the X-Men published by Marvel Comics. It first appeared in an eponymous storyline in Marvel Comics titles, from 1993 to 2001, during which it swept through the mutant population of the Marvel Universe, killing hundreds, as well as mutating so that it affected non-mutant humans as well.

Description
The Legacy Virus, contrary to the name, was a viroid and was released by Stryfe, a terrorist (and clone of Cable raised by Apocalypse) from approximately 2,000 years in the future. It originally existed in two forms, Legacy-1 and Legacy-2, but later mutated into a third form, Legacy-3; all were airborne agents.

Legacy-1 and Legacy-2 searched for a target organism's "X-factor," the sequence of mutant genes that gave a mutant their superpowers. If it did not find an activated X-factor in the target, the viroid would die off, leaving the person completely unaffected. If, however, it did detect the X-factor, it would begin inserting introns into the transcription codings of the victim's mutant RNA, the process commonly being triggered after the patient used their powers for the first time after contracting the disease. The result was a major compromise of the replication and transcription process so disruptive that it eventually rendered the body incapable of creating healthy cells, ultimately resulting in the death of the victim. Prior to death, the viroid causes its host's powers to flare out of control.

Legacy-1 attacked general transcription and replication of all cells, a messy and non-selective process that resulted in a condition akin to a fast-replicating cancer. This is the version that infected Illyana "Magik" Rasputin, sister of Piotr "Colossus" Rasputin.

Legacy-2 was much closer to Stryfe's original template and more in tune with his desire to stir a species war between non-mutant humans and mutants. Its attacks were selective, working only on the X-factor genes. The net result was that a victim would eventually lose control of his superhuman powers. In addition to developing at a far slower rate than Legacy-1, victims of Legacy-2 developed skin lesions, fever, cough and overall weakness (symptoms displayed by the telepathic X-Man Revanche). The slow nature of Legacy-2 is why St. John "Pyro" Allerdyce survived for years following his initial infection.

Legacy-3 was accidentally created in the body of the mutant woman Infectia. Her powers allowed her to scan and visualize the genetic structure of a living being, then alter it according to her own whims. When Infectia was infected with the Legacy-2 Virus, her powers caused a replication error that removed the viroid's conditioning to infect individuals only if the X-gene was present. Legacy-3 was capable of infecting any hominid.

The Legacy Virus is strongly suggested to be an allegory for the AIDS epidemic. Although all strains of the Legacy Virus were more dangerous than HIV, they shared similar symptoms such as skin lesions, fever, fatigue, and coughing. In addition, comics featuring the Legacy Virus illustrated the similar social impact of the further isolation of a stigmatized group.

History
The Legacy Virus first appeared in X-Force #18. It was based on a virus created by Apocalypse in the distant future, which was intended to kill the remaining non-mutants. At the time that this alternate version of Apocalypse was killed, the virus had not been perfected, and much like Legacy-3, it targeted all humans indiscriminately. As a result, this virus was never deployed, until Stryfe acquired it and altered it for his own purposes.

During the X-Cutioner's Song crossover, the villain Stryfe gave Mister Sinister a canister that he claimed contained 2,000 years worth of genetic material from the Summers bloodline. When Gordon Lefferts, a scientist working for Sinister, opened the canister after Stryfe was apparently killed by Cable, they found nothing inside. Far worse than that, the canister actually contained a plague, Stryfe's "legacy" to the world.

When Colossus' sister Illyana fell ill and died of the Legacy Virus in The Uncanny X-Men #303 (Aug. 1993), he left the X-Men and joined Magneto's Acolytes.

Eventually, reporter Trish Tilby, Beast's former lover, reported to the general public the existence of the Legacy Virus. Later, Xavier and Beast call a press conference to assuage fears in the general populace. While watching the press conference, Moira MacTaggert has an insight that the virus worked as a "designer gene".

The virus raged on for some time in the mutant population, until Mystique, in an effort to make the world safe for mutants, modified the virus to affect only humans. When Moira found out about this strain of the virus, she finally grasped what the key to the cure was. Unfortunately, she was mortally wounded by Mystique during the Brotherhood of Mutants' attack on Muir Island and did not live to complete the cure. Professor X did manage to telepathically retrieve the critical information before Moira died.

With this information, Beast was able to synthesize the cure a few weeks later, though one that had a price; the virus had first been released by the death of the first victim, and the release of the cure would have the same effect. Colossus, who did not want any more people to suffer his sister's fate, snuck into McCoy's lab and injected the cure into himself and activated his mutant powers, transforming his body into organic steel. This "supercharged" the Legacy cure, simultaneously killing him and stopping the spread of the Legacy virus, instantaneously curing even those dying of the virus at that moment (Although it was later revealed Colossus had been resurrected by alien technology and was being used as a test subject for an experimental formula that would reverse mutations before he was rescued by the X-Men).

Unfortunately, this rapid cure had unforeseen geopolitical effects. Thousands of Legacy-infected mutants had been quarantined on the island nation of Genosha, which was controlled by Magneto at the time. The instant cure gave Magneto a vast army overnight and allowed him to begin carrying out his plans for world conquest in the Eve of Destruction crossover.

In X-Factor vol. 3 #10, it was revealed that Singularity Investigations was creating a virus designed to kill mutants. While Jamie Madrox referred to this as the Legacy Virus, it is unclear whether Singularity is actually recreating Stryfe's virus, creating what is to later be Stryfe's virus, or merely engineering a new one with a similar purpose.

In X-Force #7, the Vanisher is seen to be in possession of a mutated strain of the Legacy Virus. It was later destroyed by Elixir in X-Force #10.

During the Skrull Invasion of Earth, Beast discovers that the Legacy Virus can infect Skrulls as well. Beast ponders whether to use it against the invading aliens. Cyclops decides to use it to get the Skrulls to surrender.

The Legacy Virus has returned once more as it turned out there were other samples that fell into the hands of Bastion. Samples have been injected into Beautiful Dreamer and Fever Pitch by the Leper Queen in order to cause their powers to go berserk and kill themselves and thousands of humans during an anti-mutant rally held by the Friends of Humanity. It was later revealed that Hellion and Surge were also injected with the Legacy Virus.

Dark Beast is also rumored to have a sample of the Legacy Virus.

Infection list
Listed below in alphabetical order are the characters infected by the Legacy Virus:

Other versions
The Ultimate Marvel universe version of the Legacy Virus is created by Nick Fury, in an attempt to replicate the Super Soldier experiment that created Captain America, using Beast's blood. The virus turns normal humans into super-strong beings, but is fatal to mutants, prompting Fury to hold Beast in S.H.I.E.L.D. custody to coerce him to find a cure for it, in the event that there is ever an outbreak.

In other media

Television
 In X-Men: The Animated Series, a variation of the Legacy Virus was used in a brief storyline where it was the creation of Apocalypse, who had created the virus with the aid of Graydon Creed and the Friends of Humanity, infecting innocent people and claiming that mutants were the ones who had caused the plague. In an attempt to stop the plague, Bishop came back from the future to destroy Apocalypse's work before the virus could move on to mutants, but as a result vital antibodies that would allow the mutant race to survive future plagues were never created. Traveling back from even further in the future, Cable was able to come up with a compromise that allowed both Bishop's and his own missions to succeed; although the plague never made the jump to mutants on a large-scale basis, Cable nevertheless ensured that Wolverine would be infected, thus creating the necessary antibodies while not killing any mutants thanks to Wolverine's healing factor.

Film
 In Logan, a variation of the Legacy Virus is created by Zander Rice to wipe out the world's mutant population to avenge his father's death by Wolverine during the Weapon X program. By the year 2029, mutants are on the brink of extinction and Rice is working for Alkali-Transigen to engineer child mutants to be used as soldiers.

Video games
 In X-Men 2: Game Master's Legacy, the game's plot centers around the X-Men and the Legacy Virus.
 In the video game Marvel: Ultimate Alliance, a side mission includes saving a S.H.I.E.L.D. Omega Base Computer, which contains research data on the Legacy Virus. If the computer is saved, the data will be used to create a cure for the virus. If not, the Legacy Virus will become a plague that drives the mutant race nearly to extinction.

References

External links
 Legacy Virus at Marvel Wiki

X-Men
Fictional viruses
Fictional microorganisms
X-Men storylines
Viral outbreaks in comics

Legacy Virus


Don Borrell I. (katalonski: Borrell I d'Osona; španjolski: Borrell I de Osona; umro 820.) bio je vizigotski plemić te grof Osone, Urgella i Cerdanye, iz koje je vrlo vjerojatno bio rodom.

Njegovi su roditelji danas nepoznati te nije poznato je li bio oženjen i je li imao djece.

Na kraju 8. stoljeća, car Karlo Veliki i njegov sin Ljudevit I. slali su Franke u Španjolsku te je 798. Borell postao grof Urgella i Cerdanye.

Umro je 820. godine te su ga naslijedili Rampón od Barcelone i Aznar I. Galíndez (grof Aragonije).

Izvori

Grofovi Urgella

Borrell od Osone


Maga fue una empresa de doblaje brasileño, su sede fue en São Paulo, durante los años de 1980 y comienzos de 1990. Maga (abreviatura de Marcelo Gastaldi, propietario de la empresa), se creó luego de que fuera cerrada la empresa Com-Arte (Con Arte) y obtuvo a sus trabajadores de la empresa de Silvio Santos (SBT).

Maga doblo muchas producciones en Brasil, entre ellas, los éxitos El Chavo del Ocho y El Chapulín Colorado. Pero gracias a su eslogan usada en las producciones dobladas: "Versão Maga, dublada nos estúdios da TVS" (Versión Maga, doblada en los estudios de la TVS) (SBT en ese tiempo) fue cortada por las emisoras que recibían los programas , justamente por facilitar el comercio del producto entre las otras emisoras. Por desgracia, al paso del tiempo, programas doblados por la empresa MAGA volverían a ser doblados para la TV y DVD en Brasil

Esta empresa funcionaba en el antiguo estudio de la SBT en la "Vila Guilherme" en São Paulo que se localizaba en la calle Dona Santa Veloso, 575 (actualmente ahí funciona la Iglesia Bíblica de la Paz) y después pasó para los estudios Marshmallow, que pertenecían a Mário Lúcio de Freitas, amigo de Gastaldi y responsable de la dirección, traducción y adaptación musical de muchas producciones de Maga, incluso de El Chavo del Ocho y El Chapulín Colorado, Cuando murió Marcelo Gastaldi, en 1995, cerró la empresa.

Estudios de doblaje
Empresas de Brasil
SBT

Maga (empresa de doblaje)


Fundația Verde Europeană () este o fundație politică de nivel European, fondată în 2008 și finanțată de către Parlamentul European. Deși este independentă, fundația este în strânsă colaborare cu Partidul Verde European și Grupul Verzilor din cadrul Parlamentului. Fundația Verde Europeană încurajează cetățenii Europeni să participe în cadrul dezbaterilor politice cu scopul de a solidifica o democrație Europeană participativă.

Misiune

Fundația Verde Europeană  a fost înființată în 2008. Misiunea Fundației ține de încurajarea cetățenilor europeni să participe la discuțiile politice europene, să creeze o democrație europeană mai puternică și mai participativă. Fundația Verde Europeană organizează dezbateri, desfășoară activități de cercetare și publică diverse documente privind politicile organizației. Fundația este cu sediul la Bruxelles. Are ca scop să facă cunoscută activitatea în înteaga Europă. În 2018 a organizat 69 de evenimente în 17 țări europene. Aceste evenimente au inclus conferințe, seminare de instruire, ateliere de lucru și școli de vară, care au vizat promovarea și consolidarea capacităților  de creare și dezvoltare a rețelelor.

Directori
Directorii actuali ai GEF (din ianuarie 2019) sunt:
 Natalie Bennett
 Michal Berg
 Joachim Denkinger
 Dirk Holemans
 Olga Kikou
 Susanne Rieger
 Ewa Sufin-Jacquemart
 Ville Ylikahri

Structură
La baza Fundației Verzi Europene sunt trei structuri interesate:

 fundații politice naționale verzi din Europa;
 Partidul Verde European;
 Grupul Verzilor/Alianța Liberă Europeană.

Aceste părți interesate sunt reprezentate în Adunarea Generală a Fundației, care se întrunește de două ori pe an și care are responsabilitatea de a alege consiliul fundației. Din ianuarie 2019, următoarele fundații naționale sunt reprezentate în Adunarea Generală ca membri cu drepturi depline:
 Fundația Alexander Langer (Italia)
 Bureau de Helling (Olanda)
 Cogito (Suedia)
 EcoPolis (Ökopolisz) (Ungaria)
 Etopia (Valonia, Belgia)
 Fundația pentru Ecologie Politică (Fondation de l'Ecologie Politique) (Franța)
 Fundația EQUO  (Spania)
 Institutul Economic Verde (Green Economics Institute) (Regatul Unit)
 Green Foundation Irlanda (Irlanda)
 Gréng Steftung (Luxemburg)
 Atelier de educație Verde (Grüne Bildungswerkstatt) (Austria)
 Fundația Heinrich Böll  (Germania)
 Noi Orizonturi (Nous Horitzons) (Catalonia, Spania)
 Oikos  (Belgia)
 ViSiLi (Finlanda)

Membri asociați:
 Federația Tinerilor Verzi Europeni
 Institutul Verde din Grecia
 Asociația Gândirii Verzi (Turcia)
 Fundația Green Forum pentru colectare de fonduri (Suedia)
 Institutul de Ecologie Politică (Croația)
 Fundația Strefa Zieleni (Polonia)

Legături Externe

 Pagina Green European Foundation
 Pagina Green European Journal
 Pagina Partidului Verde European
 Pagina Grupului Verzilor/Alianța Liberă Europeană
Organizații politice în Europa
Instituții ale Uniunii Europene
Fundații
Grupuri politice din Parlamentul European

Note

Fundația Verde Europeană


Razvojno doba ili Doba napretka (engl. Progressive Era), naziv je za razdoblje u povijesti Sjedinjenih Američkih Država od 1896. do 1932. godine obilježeno društvenim aktivizmom i političkim reformama koje su uvelike utjecali na američko društvo u prvoj polovini 20. stoljeća. Nositelji društvenih promjena bili su sljedbenici progresivističkog pokreta, sufražetkinje i kršćanski kler i laikat. Glavno obilježje razdoblja svakako je uspon srednjeg, građanskog staleža te društveno i političko djelovanje u isticanju problema industrijalizacije, urbanizacije, useljaništva, centralizacije i političke korupcije. Brojni progresivisti zagovarali su prohibiciju, žensko pravo glasa, taylorizam, osnivanje državnih nadzornih tijela (pr. Uprave za hranu i lijekove) i općenito, antitrustovske politike.

Povijest SAD-a

Razvojno doba


Sofija Fedorivna Rusova (Ukrajina, 18. veljače 1856. – Prag, 5. veljače 1940.), ukrajinska pedagoginja, društvena i prosvjetna aktivistica, spisateljica, povjesničarka umjetnosti, antropologinja, književna kritičarka i utemeljiteljica ženskog pokreta u Ukrajini.

Rođena je kao peto dijete u obitelji Fjodora Lindforsa, švedskog vojnika u Carskoj ruskoj vojsci i Anne, kćerke generala Aleksandra Karloviča Šerve. Obitelj se 1865. seli u Kijev, gdje maturira pri djevojačkoj gimnaziji. Dolaskom boljševika na vlast odlazi u Čehoslovačku.

Umrla je u Pragu početkom Drugog svjetskog rata, gdje je i pokopana na groblju Olšanské.

Ministarstvo obrazovanja i znanosti Ukrajine ustanovilo je 2005. odlikovanje s njezinim imenom za postignuća u pedagogiji, obrazovanju i prosvjetnoj djelatnosti. Ukrajinska narodna banka izdala je povodom 160. godišnjice njezina rođenja dva zlatnika ukrajinske grivnje s njezinim likom.

Izvori

Pisci
Ukrajinski književni kritičari
Ukrajinski politički aktivisti
Feministice
Ukrajinski pedagozi
Ukrajinski antropolozi
Ukrajinski znanstvenici
Povjesničari umjetnosti

Sofija Rusova