"Trenul de noapte" este o nuvelă scrisă de Ioan Groșan și inclusă în antologia de proză fantastică Trenul de noapte publicată în 1987 de Editura ASTRA din Brașov. Ea a fost publicată apoi în volumul Trenul de noapte (Ed. Cartea Românească, București, 1989), alături alte trei nuvele ale lui Ioan Groșan: "Adolescent", "Spovedania" și "O.Z.N.-ul".

Nuvela prezintă trecerea în viteză printr-o haltă, trei zile la rând, a unui misterios tren de noapte, care avea toate luminile stinse și lăsa în urmă un miros puternic de trandafiri, iar unii comentatori au considerat-o ca aparținând genului fantastic prin prefigurarea morții ca o călătorie fără întoarcere.

Rezumat

Șeful de gară Fotiade, transferat în urma unei abateri disciplinare neprecizate la o haltă îndepărtată dintr-o zonă pustie, îi povestește singurului său subaltern, acarul Simion, de un tren misterios de noapte care trecuse de câteva ori prin gara unde lucrase el mai înainte. Acel tren, pe care șeful de gară îl considera "cel mai frumos tren pe care l-am văzut în viața mea", trecea noaptea fix la ora 03:07, fără a opri, avea ușile închise și luminile stinse și nu se vedea niciun pasager la geam, iar în urma sa lăsa un miros puternic de trandafiri. Fotiade îi spune lui Simion că fusese anunțat de șefii săi că acea garnitură feroviară urma să treacă fără a opri prin halta lor, timp de trei nopți, la aceeași oră, dar acarul nu crede în existența unui astfel de tren.

Trenul trece în viteză în prima noapte, urmărit de la canton de neîncrezătorul Simion și de pe peronul haltei de Fotiade, în timp ce câinele Ursu lătra "ca turbat". După ce încearcă zadarnic în primele două nopți să observe ceva prin ferestrele vagoanelor, acarul schimbă în ultima noapte semnalul feroviar din verde în roșu, ordonând oprirea trenului. Locomotiva se oprește la câțiva pași de el, iar Simion, după ce schimbă semnalul în verde, se urcă pe scările unui vagon, sub ochii îngroziți ai lui Fotiade. Trenul pornește și trece de haltă, apoi ușa se deschide brusc, iar acarul este tras înăuntru și simte în acel moment un miros puternic de trandafiri.

Personaje
 Fotiade — un șef de gară transferat – ca pedeapsă pentru o abatere disciplinară neprecizată – să lucreze într-o haltă dintr-o zonă pustie. Este gras și neîndemânatic și îl folosește pe acarul Simion în treburile gospodărești.
 Simion — un acar, ce are în grijă cantonul feroviar arondat stației. El este mai în vârstă decât șeful de gară.
 Ursu — câinele bătrân al acarului

Scriere și publicare

Autorul nuvelei, prozatorul Ioan Groșan, a absolvit Facultatea de Filologie, secția română-spaniolă, a Universității Babeș-Bolyai din Cluj-Napoca în 1978 și a lucrat apoi ca profesor de limba și literatura română la o școală generală din București (1978–1988). În paralel cu activitatea didactică, el a colaborat la diferite reviste literare și a debutat editorial cu volumul de proză Caravana cinematografică (1985).

Nuvela "Trenul de noapte" a fost inclusă în antologia de proză fantastică Trenul de noapte publicată în 1987 de Editura ASTRA din Brașov, dând chiar titlul volumului; volumul era un supliment al revistei ASTRA, realizat în colaborare cu Teatrul Dramatic Brașov. Antologia a fost întocmită de Angela Tudorii și prefațată de poetul și eseistul Mircea Ciobanu.

Ulterior, în anul 1989, Ioan Groșan a publicat volumul Trenul de noapte (Ed. Cartea Românească, București, 1989), în care a inclus, alături de nuvela "Trenul de noapte", alte trei nuvele: "Adolescent", "Spovedania" și "O.Z.N.-ul".

Proza publicată de Ioan Groșan în anii 1980 se îndepărtează de literatura textualistă și postmodernistă a optzeciștilor, proiectându-l pe autor cu câteva decenii în timp, alături de Nicolae Velea, Marin Preda sau Vasile Voiculescu. Spre deosebire de colegii săi de generație, interesați mai mult de peisajul citadin, Groșan preferă să descrie realitatea rurală, observând magicul inserat în cotidian.

Analiză literară

Tema principală
Nuvela "Trenul de noapte" este, în opinia criticului Sergiu Pavel Dan, o evocare parabolică a morții. Abordarea de către Ioan Groșan în "Trenul de noapte" a acestui subiect necunoscut muritorilor este asemănătoare cu cea lui Mircea Eliade din nuvela "La țigănci". În ambele nuvele moartea nu este un subiect generator de spaimă, ci este reprezentată ca o călătorie cu un tren de noapte pustiu ce sosește în anumite nopți, lăsând în urmă un parfum de trandafiri (în "Trenul de noapte") sau ca o intrare într-o scandaloasă casă de toleranță, ascunsă în centrul Bucureștilor, ce răspândește răcoare în zilele caniculare de vară (în "La țigănci").

Groșan concepe un amestec de comedie și dramă, în care studiază "cu atenție și cu o duioșie sobră" ființa umană într-un mod asemănător unor scriitori ruși la modă în perioada afirmării sale (Vasili Șukșin, Valentin Rasputin, Cinghiz Aitmatov). Această preocupare este evidentă în descrierea existenței monotone a șefului de gară Fotiade și a acarului Simion, între care se formează o relație cvasiconjugală (fără a avea o componentă homosexuală). Astfel Fotiade, gras și neîndemânatic, profită de priceperea lui Simion în treburile casnice, iar dialogurile dintre cei doi sunt, în opinia lui Alex. Ștefănescu, înduioșătoare și, în același timp, de un comic irezistibil, în stil caragialian. Halta feroviară este izolată, fiind tranzitată zilnic doar de un mărfar și de un tren personal și părând a fi ieșită din circuitul normal al căilor ferate. Astfel, viața celor doi oameni se scurge într-o continuă așteptare, într-o atmosferă de lentoare tip Take, Ianke și Cadîr pe care autorul o reconstruiește dramaturgic cu multe detalii.

Povestea misteriosului tren de noapte care trece fără să oprească și lasă în urmă un parfum de trandafiri poate fi o doar proiecție bovarică suprapusă peste viața banală dominată de rutină a celor doi ceferiști. Vestea trecerii acestui tren chiar prin acea haltă bulversează tabieturile cotidiene ale celor două personaje din locul unde nu se întâmplă nimic. Misterul este construit de autor prin dialoguri rafinate, iar curiozitatea acarului îl determină în cele din urmă să nu-și mai asculte șeful și să încerce să găsească singur cheia enigmei. Îndrăzneala lui Simion de a pătrunde într-un spațiu interzis nu rămâne fără urmări: dispariția lui misterioasă în întunericul vagonului de tren poate figura astfel posibila lui moarte.

Aspecte fantastice

Textul nuvelei pare întru totul transparent, cu o intrigă care se constituie treptat din secvențe continue, dar există un sens ascuns, mai adânc, care determină apariția unui flux tragic odată cu dispariția acarului Simion, probabil în urma intervenției unor forțe obscure. În opinia criticului Eugen Simion, în centrul nuvelei "Trenul de noapte" se află problematica revelației, având ca efect regăsirea sensului profund al existenței. Acarul nu crede la început spusele șefului cu privire la existența trenului, dar devine apoi din ce în ce mai curios; odată ce-l vede, personajul trăiește revelația și devine un om convertit: "— Da, dom' șef – zise el – există. — Ai văzut? – șopti domnul Fotiade și i se putea citi pe chip cât e de bucuros. Vezi că există? Spune tu, am mințit? — Nu, dom' șef, n-ați mințit – răspunse acarul. Există, ce mai, l-am văzut." Personajul vede trenul, dar nu simte mirosul de trandafiri, ceea ce-l determină să testeze minunea precum Toma Necredinciosul, fiind absorbit de o forță nevăzută în interiorul trenului și pătrunzând probabil într-o dimensiune spațio-temporală necunoscută, fără posibilitate de întoarcere.

Contrastul dintre maniera statică de desfășurare a acțiunii și precipitarea evenimentelor din partea finală a nuvelei contribuie la conturarea unui efect fantastic al textului: "Împinse pârgia la loc și fugi prin cercul acum verde al luminii spre locomotivă [...]. Sări și se-agăță cu stânga de clanța mare, lucitoare, bâjbâind cu piciorul după treaptă. [...] Stâlpul semnalului cu lumina lui pâlpâitoare trecu pe lângă el și el continua să izbească în ușa întunecată cu umărul și cu genunchiul drept și-abia mai zări cu coada ochiului câinele zbătându-se în lanț și felinarul rămas în pragul ușii și-apoi cantonul dispărând și grinzile verticale ale magaziei de lemne înșirându-se tot mai iute în urmă și se-ntoarse puțin și văzu dalele peronului fugind una după alta și, ca-ntr-o fulgerare, în lumina verzuie a propriei lanterne, fața îngrozită a domnului Fotiade, fântâna, și se gândi că încă-ar mai putea sări în șanțul cu iarbă ce trebuia să urmeze, dar atunci ușa se deschise brusc, trăgându-l înăuntru, și-n clipa aceea simți, izbindu-l greu, mirosul de trandafiri." Finalul ambiguu stimulează imaginația, transformând un context real destul de banal într-o situație iluzorie, magică, în care totul devine posibil. Imaginea trenului misterios poate fi asociată cu călătoria omului către un loc nou, necunoscut, însoțită de sentimentul propriu de neliniște.

În ciuda faptului că nu evocă realități accesibile, ci abordează un tărâm necunoscut muritorilor, includerea nuvelei "Trenul de noapte" în genul fantastic este considerată forțată, după opinia lui Alex. Ștefănescu. Criticul sus-menționat susține că trecerea trenului prin haltă și dispariția lui Simion este o completare îndrăzneață a unei situații realiste cu o situație ipotetică, neconfirmând caracterul fantastic al nuvelei. Cu toate acestea, polivalența nuvelei ce permite mai multe lecturi posibile o înscrie în sfera fantasticului, ținând cont de opinia criticului literar Țvetan Todorov potrivit căreia fantasticul este definit tocmai de ambiguitatea între "o explicație naturală și una supranaturală".

Stil literar
Proza publicată de Ioan Groșan în anii 1980 se caracterizează prin oralitate, datorată stilului indirect liber al narațiunii și cantității mari de dialog, și printr-o nuanță structural ironică. Autorul se dovedește a fi un povestitor tradițional plin de imaginație, inteligent și lucid, care consideră că viața are semnificație doar ca urmare a poveștilor țesute în jurul ei: "Totul e să ai o poveste. Nu te mai uită nimeni. Da' dacă n-ai o poveste sau ai una prea simplă, lumea își aduce aminte de tine tot mai rar, poate neamurile, poate cunoscuții, poate vreo femeie care a ținut la tine fără să știi și după aceea te scurgi, te duci din mintea tuturor.". Recunoscându-i talentul literar de umorist plin de idei, criticul Nicolae Manolescu îl considera pe Groșan "un pince-sans-rire, în stare să debiteze enormități fără să clipească, de un umor foarte inventiv, atât al situațiilor și personajelor, cât și al limbajului", care pune în scenă un spectacol serios și dramatic cu aspect umoristic.

Acțiunea nuvelei și relațiile dintre personaje dintre personaje stau sub semnul unei ironii abia schițate, iar căutarea semnelor destinului poate să nu ducă nicăieri. Ironia fină este, de fapt, o caracteristică a prozei scurte a lui Ioan Groșan, iar Mircea Cărtărescu, în Postmodernismul românesc (Ed. Humanitas, București, 2010), îl compara pe Groșan chiar cu Caragiale, considerându-l un umorist desăvârșit capabil de un umor plebeu.

Aprecieri critice
Prozatorul Ioan Groșan, distins în 1985 cu Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor din România, care crease în volumul Caravana cinematografică o combinație reușită de realism și comedie bizară, se dovedește un scriitor deja experimentat în nuvela "Trenul de noapte", demonstrând într-un mod impresionant, potrivit jurnalistului german Joseph Croitoru de la Frankfurter Allgemeine Zeitung, cum poate apărea magia suprarealistă din întâmplările zilnice aparent banale.

Criticul Alex. Ștefănescu considera această nuvelă drept una dintre piesele de rezistență ale operei literare a lui Ioan Groșan, alături de "Caravana cinematografică", "Marea amărăciune", "Adolescent" și "Spovedania", pe care le cataloghează drept creații literare inspirate, grave și scrise impecabil, care "n-au nimic în plus și nimic în minus, dând acea impresie de grație artistică de care rareori ne putem bucura citind literatură română contemporană și care impune sentimentul că ne aflăm în fața unui mare scriitor". Ceea ce conferă autenticitate operei groșaniene este revelarea aspectelor comice ale existenței umane și relativizarea elegantă a reprezentării. În opinia criticului sus-menționat, frumusețea nuvelei "Trenul de noapte" constă în combinația rusească de comedie și dramă și în parodierea unei relații conjugale.

Au fost sesizate unele influențe literare în nuvela "Trenul de noapte": de la curgerea înceată a timpului caracteristică prozei ruse, la așteptarea absurdă beckettiană a unui tren misterios, cu o existență incertă, până la misterul cu tentă fantastică tipic prozei lui Mircea Eliade al dispariției acarului în final.

Traduceri
Nuvela "Trenul de noapte" a fost tradusă în limbile franceză ("Train de nuit", în revista Les Temps Modernes, Éditions Gallimard, Paris, anul 47, nr. 543, 24 octombrie 1991, pp. 58–87, ; traducere de Daniel Pujol), poloneză ("Nocny pociąg", în revista Literatura na Świecie, Varșovia, nr. 09 (326), septembrie 1998, pp. 13–45; traducere de Anna Kaźmierczak). și germană ("Der Nachtzug", în vol. Die Kinokarawane, seria Kleine rumänische Bibliothek, nr. 1, Achilla Presse, Stollhamm-Butjadingen, 2010; traducere de Stefan Moosdorf).

Adaptări
Nuvela a fost dramatizată pentru Teatrul Național Radiofonic, fiind realizat în 2010 un spectacol de teatru radiofonic cu o durată de 43 de minute în regia artistică a lui Gavriil Pinte. Spectacolul a avut următoarea distribuție: Mircea Albulescu (șeful de gară) și Victor Rebengiuc (acarul). Redactorul dramatizării a fost Domnica Țundrea-Gheorghiu, iar echipa tehnică a fost alcătuită din Janina Dicu (regia de studio), George Marcu (regia muzicală) și ing. Vasile Manta (regia tehnică).

Mai multe reprezentații neconvenționale au fost organizate în județul Suceava, în perioada august–octombrie 2016, de către Teatrul Municipal "Matei Vișniec", Primăria și Consiliul Local Suceava, cu sprijinul Clubului Rotary Suceava – Bucovina. Spectacolele, realizate în regia artistică a lui Octavian Jighirgiu, profesor de teatru la Universitatea de Arte "George Enescu" din Iași și actor și regizor la Teatrul Național "Vasile Alecsandri" din Iași, au avut loc inițial pe peronul situat între Gara Burdujeni și pasarela CFR, în gările dezafectate din Rădăuți și Siret, iar din 1 octombrie 2016 pe scena Teatrului "Matei Vișniec" din Suceava. În distribuție s-au aflat actorii Cătălin Ștefan Mîndru (șeful de gară), Sergiu Moraru (acarul Simion), Delu Lucaci (Moartea) și Clara Popadiuc (Baba Teodosia).

Note

Bibliografie
 Sergiu Pavel Dan, Fețele fantasticului. Delimitări, clasificări și analize, Editura Paralela 45, Pitești, 2005, pp. 52–53.
 Ioan Holban, "Portrete contemporane. Personajul ca hermeneut", în Convorbiri Literare, nr. 6 (90), iunie 2003. ()
 Alex. Ștefănescu, "Cronica literară: Ioan Groșan și problema nemuririi sufletului", în România literară, anul XXXIII, nr. 33, 23–29 august 2000, p. 4. ()

Nuvele din 1987
Nuvele românești
Nuvele fantastice

Trenul de noapte (nuvelă)


Le château d'Ierápetra (), également connu sous le nom de Kástro Kalés (), est un château situé dans la ville d'Ierápetra, sur l'île de Crète, en Grèce.

Le château est construit pendant la période vénitienne de l'île, plus précisément au début du . Selon une version, il est construit par le pirate génois, Enrico Pescatore, qui, par la suite, le vend aux Vénitiens. En 1508, le château est gravement endommagé par un tremblement de terre. En 1626, il est refortifié par Francesco Morosini, tandis qu'en 1647, tout comme le reste de la région d'Ierápetra, il passe sous domination ottomane. Ces derniers remettent en état le château, tout en fortifiant, également, l'ensemble de la ville de manière plus importante, y compris les murs de la ville elle-même. Le nom du château Kalés provient du mot turc kale/kule, signifiant « château » ou « tour ». L'édifice, qui abrite une garnison de , est considérablement endommagé par le tremblement de terre du .

Le château est situé à l'extrémité sud de la ville d'Ierápetra et garde son port. Il est de plan rectangulaire avec une tour à chaque angle. Le château est de taille relativement modeste, tandis que ses murailles sont assez basses.

Notes et références

Références

Château en Grèce
Crète
Stato da Màr

Château d'Ierápetra


Olaylar
 Toupo Gölü patlaması gerçekleşti.

Doğumlar
 Zhuge Liang, Çinli siyasetçi, askerî stratejist, yazar ve mühendis (ö. 234)

Ölümler
 Antakyalı Theophilus, ilk defa Apologia ad Autolycum adlı eserinde teslis kelimesini kullanan piskopos

181


La saison 2018 du championnat des îles Vierges britanniques de football est la septième édition de la BVIFA Football League, le championnat de première division des îles Vierges britanniques. Les neuf formations engagées sont réunies au sein d'une poule unique où elles s'affrontent à deux reprises.

Le Islanders FC, sextuple tenant du titre, ne parvient pas à remporter un septième championnat consécutif et c'est finalement One Love United qui est sacré champion des îles Vierges britanniques pour la première fois de son histoire.

Les équipes participantes

Road Town :Islanders FCOld MadridOne Love UnitedPanthers FCRebels FCWolues FC

Spanish Town :FC Sea ArgoSugar BoysVirgin Gorda United

Légende des couleurs

Compétition
Le barème de points servant à établir le classement se décompose ainsi :
 Victoire : 3 points
 Match nul : 1 point
 Défaite : 0 point

Classement
Pour une raison inconnue, la rencontre entre One Love United et Islanders FC est déclarée nulle et n'est pas rejouée.

|valign=top align=left width=35%|

|}

Résultats

Statistiques

Buteurs
Ce tableau reprend le classement des meilleurs buteurs de l'édition 2018 du championnat.

Bilan de la saison

Références

Voir aussi

Lien interne
 Championnat des îles Vierges britanniques de football

Liens externes
  Page complète sur la saison sur RSSSF

2018
îles Vierges britanniques
2018 aux îles Vierges britanniques

Championnat des îles Vierges britanniques de football 2018


වෙබ් පිටු නිෂ්පාදනය  මාධ්‍යයෙන් බාහිර තනි පුද්ගලයින් සඳහා ද විවෘත්ත කටයුත්තකි . වෙබ් පිටුවක් පල කිරීමේදී ප්‍රකාශකයකුහෝ වෙනත් මාධ්‍යය ආයතනයක් හරහා යාමට අවශ්‍යතාවක් නොවන අතර ලෝකයේ සෑම තැනකම සිටින පාඨකයන් සොයා ගත හැක.

විවිධාකාරයේ තෙ‍ාරතුරු රැසක් වෙබ් අඩවි තුළ අඩංගුවන අතර වෙනත් සමාජයන්, සංස්කෘතීන් හා පුද්ගලයින් පිළිබඳ දැනගැනීමට කැමැත්තක් දක්වන්නන්ට එය වඩාත් පහසු කාර්යයක් වී ඇත.

නොමිලේ භාවිතා කිරීමට ඉඩ කඩ ඇති වෙබ් සේවා සැපයුම් කුඩා වෙළඳ ආයතන , පවුල් ,පෞද්ගලික සම්බන්ධතා සහ සමාජීය සම්බන්ධතා ආදී ලෙස පවතින නොගිනිය හැකි තරම් වෙබ් පිටු සංඛ්‍යා අතර විවිධ දෑ ප්‍රකාශයට පත්කිරීමට වැඩි ඉඩක් ලැබී ඇති බව දැකගත හැක. මෙම ප්‍රවනතාවයට නොමිලේ භාවිතා කිරීමට ඉඩ සලසා ඇති අන්තර්ජාල සේවා සැපයුම් සේවා මගින් අනුබල ලැබී ඇත.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/World_wide_web#Publishing_Web_pages

වෙබ් පිටු ප්‍රකාශනය කිරීම


The voiced epiglottal or pharyngeal trill, or voiced epiglottal fricative, is a type of consonantal sound, used in some spoken languages. The symbol in the International Phonetic Alphabet that represents this sound is .

Few languages distinguish between pharyngeal and epiglottal fricatives/trills, and in fact the fricatives in Arabic are routinely described as "pharyngeal". However, according to Peter Ladefoged, the Aghul spoken in the village of Burkikhan, Dagestan has both (as well as an epiglottal stop), as presented in these audio files.

Features
Features of the voiced epiglottal trill/fricative:

Occurrence

See also
 Index of phonetics articles

Notes

References

External links

Trill consonants
Pulmonic consonants
Voiced oral consonants

Voiced epiglottal trill


عيسى محمد إبراهيم المزيدي، (1942-) نائب سابق في مجلس الأمة الكويتي ووزير كويتي سابق.

عن حياته

ولد المهندس عيسى محمد إبراهيم المزيدي عام 1942 في حي القبلة بمدينة الكويت وتحديداً في منطقة سكة النفيسي، وبعدها بقرابة ست سنوات انتقل لحي الوسط ( قرب سوق البورصة الآن) الذي يسكنه جميع أفراد عائلة المزيدي ، وهناك مسجد عمره أكثر من 200 عام مسجد المزيدي بجانب البورصة ، بعد اكماله سنوات الدراسة في الكويت ، سافر الي الولايات المتحدة الامريكية والتحق جامعة ميشيغان وفي عام 1963 حصل على شهادة الهندسة الصناعية.

حياته السياسية
شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1981 في الدائرة الثامنة، وحصل على المركز الثاني برصيد 269 صوت وفاز بالانتخابات. ، وفي 4 مارس 1981 عين في الحكومة الحادية عشر كوزير للمواصلات ، وعين في 3 مارس 1985 في الحكومة الثانية عشر كوزير للمواصلات ، وعين في 12 يوليو 1986 في الحكومة الثالثة عشر كوزير الدولة لشؤون الخدمات ، وعين في 26 يناير 1988 في التعديل الوزاري في الحكومة الثالثة عشر كوزير الدولة لشؤون الخدمات ، وعين في 15 أكتوبر 1996 كوزير للنفط في الحكومة السابعة عشر.

مراجع

أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1981
وزراء مواصلات كويتيون
وزراء نفط كويتيون

عيسى المزيدي


غانم سعد الله عبد الله حمودات (1926-2012)م ولد في مدينة الموصل الحدباء شمال العراق وكان من المؤسسين لتنظيم الإخوان المسلمين فيها ومن الناشطين المربّين مع الشيخ الداعية محمد محمود الصواف ثمّ رئيسا لمجلس شورى فرع الموصل قبيل وفاته، له الأثر الأبرز في تربية الشباب جيلا بعد جيل وترسيخ روح الإسلام فيهم وتعاليمه والدعوة للالتزام والثبات والوقوف بوجه الهجمات العلمانيّة فغدا مضرب الأمثال.

نشأته
نشأ في بيت محافظ، في الموصل، وكان والده غيورا على الدين قارئا للقرآن، فعلمه القرآن وهو صغير، وختم القرآن الكريم قبل دخوله المدرسة.

كان غانم من مواليد الموصل عام 1926 وسجل عام 1930 (حسب التسجيل الرسمي).
أنهى الدراسة الابتدائية سنة 1944
أنهى الدراسة المتوسطة سنة 1947
أنهى الدراسة الإعدادية الفرع الأدبي سنة 1949 وكان ترتيبه الأول على لواء الموصل آنذاك وعلى المنطقة الشمالية، وكان متفوقا في جميع المراحل.
في عام 1949 باشر دراسته الجامعية في دار المعلمين العالية في كلية التربية وأنهاها بامتياز مع مرتبة الشرف في عام 1953.
باشر التدريس في المتوسطة ثم الإعدادية. وقد كان عمله عمل داعية. حيث إنه تتلمذ على مجموعة كثيرة من الأساتذة ابرزهم الأستاذ قاسم الجراح وعبد المنعم الغلامي ومحمد حامد الطائي وعبد العزيز البسام.

حياته ونشاطه
كانت صلته الأولى بجماعة الإخوان المسلمين صيف عام 1947 حيث التقى بالأستاذ محمد محمود الصواف.

في عام 1950 أصبح مسؤولاً عن طلبة الإخوان المسلمين في كليات بغداد، وفي نفس السنة أصبح عضو اللجنة المركزية لجماعة الإخوان المسلمين في العراق وكان على صلة كبيرة بعلامة العراق الأستاذ أمجد الزهاوي، وكان لغانم علاقة حميمة مع محمد محمود الصواف، حتى أنه قبل وفاة الصواف بساعات ذكر الأستاذ غانم حمودات وطلب من ابنته إيصال كتابه في تفسير الفاتحة وجزء عم له وكتب إهداء بخطه يدعو للداعية غانم حمودات بالقبول واصفاً إياه بأنه داعية بلد الإيمان والإسلام الموصل الحدباء.

لقد اشترك مع محمد محمود الصواف في نشر قواعد الاخوان المسلمين في الموصل، وعانى الكثير من جراء مواقفهِ. ويقول الشيخ إبراهيم النعمة عن الأستاذ غانم: ((أنه كان يعد التدريس كالصلاة فحينما سأله أحد طلابه: يا أستاذ هل أحلت على التقاعد؟ فقال: سبحان الله هل الصلاة فيها تقاعد؟
فقال الطالب: أنا أعلم أن الصلاة ليس فيها تقاعد وأنت أستاذي درستني سنة كذا.
فقال غانم: لقد قلت لك هذا لأبين لك أن أجر تدريس التربية الإسلامية لا يقل عن أجر الصلاة)).

ويقول أيضاً: ((إن هناك أمورا اعرفها عن الأستاذ غانم حمودات لو عرفها الناس لما ترددوا في القول بأنه على رأس الدعاة إلى الله ليس في العراق وحده، بل في العالم الإسلامي)).

عُرفت الإعدادية الشرقية برصانتها العلمية، وبجدية إدارتها وهيئتها التدريسية، وعبر سنوات طويلة، ولم يكن الأستاذ غانم حمودات بعيدا عن ما يجري حوله مذ كان طالباً، فلقد كان واحدا من الطلبة الذين هزتهم أحداث فلسطين واغتصاب اليهود لها وإقامتهم دولة على أرضها، وفي نيسان 1948 اعتصم طلبة الإعدادية المركزية، وهي المدرسة التي درس فيها، وأعلنوا الإضراب وطالبوا بإرسال الجيش العراقي إلى فلسطين، وتشير الوثائق المتداولة أن غانم حمودات هو الذي دعا الطلاب إلى الاعتصام والإضراب، كما كان وراء مقترح لإنشاء صندوق التبرع لفلسطين يتبرع فيه الطلاب كل أسبوع، وقد نشرت جريدة النضال خبر تأسيس هذا الصندوق وأهابت بطلبة العراق جميعا أن يحذوا حذو طلبة الموصل.

توثقت صلته بالإخوان أيام كان طالبا في دار المعلمين العالية حتى انه صار مسؤولا عن الاخوان في كليات بغداد وممثلا لهم في اللجنة المركزية، وكثيرا ما وقف خطيبا باسمهم ونيابة عن زملائه من الطلبة، وبعد حركة 14 تموز 1958، وسقوط النظام الملكي وتأسيس جمهورية العراق وتفاقم المد الشيوعي، تشكل (التجمع الديني القومي في الموصل) لمواجهة الشيوعية، فكان الأستاذ غانم حمودات ممثلا للإخوان المسلمين في هذا التجمع، وبلغ به الأمر انه كان يعد الخطب المناوئة للفكر الشيوعي وإرسال شباب الإخوان المسلمين لإلقائها في الجوامع بعد الانتهاء من صلاة الجمعة.

وبعد إخفاق ثورة الموصل المعروفة بثورة العقيد الركن عبد الوهاب الشواف في آذار 1959، اعتقل الأستاذ غانم حمودات يوم 14 آذار 1959 مع عدد كبير من شباب الموصل لأجل تسفيره إلى بغداد للمثول أمام ما كان يسمى بـمحكمة الشعب، لكنه نقل بعد فترة قصيرة إلى موقف شرطة السراي وأعيد إلى سجن الموصل وأفرج عنه بعدئذ وعوقب بسحب يده من الوظيفة، واستمر الأمر أحد عشر شهرا وأعيد إلى التدريس ونقل من متوسطة الحدباء إلى الإعدادية الشرقية في شباط 1960 ومكث في هذه المدرسة حتى أواخر سنة 2004 أي انه مارس التدريس قرابة خمسين عاما وبضعة أشهر.

على لسانه
ذكر الأستاذ غانم حمودات في رسالته المؤرخة في 28 ذو العقدة 1426/30 من كانون الأول 2005 والموجهة إلى أحمد سامي الجلبي رئيس تحرير جريدة فتى العراق الغراء: (واني لأذكر من باب التحديث بالنعمة، حرصي الشديد على التدريس، وألا تفوتني حصة واحدة، واني في ذلك الحرص والنشاط أتفوق على زملاء كرام في المدرسة منهم من سبق أن درستهم على رغم تقدم السن، واعتلال الصحة، ومما وفقني الله عز وجل اليه إقامة ليلة القدر الشريفة في الإعدادية الشرقية أكثر من عشر سنين، وقد جاوز عدد التلاميذ المقيمين لليلة الشريفة (170) تلميذا في بعض السنين، ثم شرعنا نقيمها بعد ذلك في الجوامع. كما وفق الله سبحانه وتعالى، فكان لنا السبق في بناء مسجد في المدرسة، وما أسعدني وقد كنت أرى التلاميذ يتسابقون إلى الوضوء في البرد القارص، ويؤدون الصلاة فرادى وجماعات في المسجد، وما أسعدني وأنا أرى الوفاء من أبنائي التلاميذ واسمع ذكرهم لما كنت اهديهم إليه وأحثهم عليه).

قيل عنه
في الوثائق الرسمية وملفات المديرية العامة للتربية في محافظة نينوى، وخاصة ملفه الشخصي، توجد الكثير من تقارير مدراء التربية، والمفتشين والمشرفين التربويين عن نشاط وجهود غانم الحمودات كرائد من رواد حركة التربية والتعليم في العراق، ولايتسع المجال هنا لذكر تفاصيل كل ما تتضمنه تلك التقارير فعل سبيل المثال كتب مدير معارف تربية لواء الموصل نعمان بكر التكريتي (1955 - 1956) تقريرا في 14 آب 1955، عن الأستاذ غانم حمودات عندما كان مدرسا في متوسطة الحدباء التي عين فيها لأول مرة (13 تشرين الأول 1953) يقول إن الأستاذ غانم حمودات ((على جانب كبير من كرم الخلق وحسن السيرة، هادئ الطبع، قوي الشخصية، رجل علم وعمل، وصاحب دين وعقيدة، غزير المادة، واسع الاطلاع، يحسن مهنة التعليم ويفتخر بها. يعمل متفانيا في غرس الفضيلة والعلم في نفوس النشئ، ممتزج مع إدارة المدرسة وهيئتها التدريسية، ويحمل له الجميع الحب والاحترام والتقدير، شديد الحرص على أداء واجباته، ويعمل جهده في ميدان النشاط اللاصفي، بعيد عن الآراء السياسية، …)). وقد أيد الأستاذ صلاح الدين النوري مدير متوسطة الحدباء آراء المشرف التربوي وأعاد تأكيدها في تقرير خاص به وجهه إلى الأستاذ غانم حمودات مع اقتراح إضافة وهو ((ضرورة تقديم الشكر والتقدير له ليكون مثلا صالحا يقتدي به)) جميع أعضاء الهيئة التدريسية.

وفي 25 من نيسان 1954 كتب الأستاذ عوني بكر صدقي مدير معارف لواء الموصل تقريرا عن الأستاذ غانم حمودات ولم يكن عمره آنذاك يتجاوز 24 سنة، أي انه كان في بداية ممارسته للتعليم جاء فيه: ((شاب مثالي، ذو خلق متين وسلوك حسن، شخصية جيدة، ومعلوماته غزيرة، يحسن مهنة التعليم ويعتز بها، قابلياته ممتازة، كثير المطالعة والتتبع، يعمل واجباته بكل حرص وإخلاص، ويساهم كثيرا في مجال النشاط اللاصفي له الكثير من اللجان، محبوب جدا، ومحترم من الجميع، ممتزج مع إدارة المدرسة وهيئتها التدريسية بالرغم من حداثته في سلك التعليم، إلا انه اثبت جدارته وكفاءته لهذا العمل بنجاح)).

وكان مدير معارف لواء الموصل الأستاذ عبد المجيد حسن قد كتب جملة من الملاحظات عن الأستاذ غانم حمودات عندما كان في متوسطة الحدباء كذلك وكلها إشادة به وبطريقته في التدريس وعلاقاته الجيدة مع الطلبة ومما جاء في التقرير المؤرخ في 14 آذار 1955 أن الأستاذ غانم حمودات ((حسن السيرة والخلق، غزير المادة، واسع الاطلاع، يحبه طلابه كثيرا نظرا لإخلاصه وحرصه على فائدتهم، يتعاون كليا مع إدارة المدرسة، ويؤدي واجباته على أتم وجه، بعيد عن الميول السياسية الضارة، يستحق التقدير)).

وفيما يتعلق بإشارة المشرفين التربويين ومدراء المدارس إلى الميول السياسية ينبغي أن نذكر هنا بأنهم كانوا يحرصون، وخاصة في العهد الملكي، لإبعاد التعليم عن التوجهات السياسية والحزبية حفاظا على علميته وجديته ورصانته وعبث العابثين بمقدراته وفقا لأهوائهم وميولهم.

أما الأستاذ ناجي القشطيني المفتش الاختصاصي والأديب المعروف فقد قيم الأستاذ غانم حمودات في تقرير له مؤرخ يوم 7 آب 1956 جاء فيه ((مجيدا في أداء الواجب، محبا لمهنته، يشعر بالمسؤولية، محبوبا من زملائه)). وفي 18 نيسان 1957 كتب مدير متوسطة الحدباء وكالة الأستاذ سالم داود الراوي عن غانم حمودات يقول بأنه: ((حسن السيرة، كريم الخلق، هاديء الطبع، في شخصيته قوى متكاملة، فهو رجل علم وعمل بالمعنى الصحيح، صاحب دين وعقيدة)).

وكتب عنه مدير معارف لواء الموصل الأستاذ نعمان بكر التكريتي يوم 26 من مايس 1958 يقول: ((ذو شخصية قوية وأخلاق فاضلة، مادته غزيرة، واطلاعه واسع)).

وعندما زاره المفتش الاختصاصي الأستاذ أحمد حامد الشربتي يوم 6 من نيسان 1967 كتب عن الأستاذ غانم حمودات يقول: ((مظهره الخارجي وصوته جيدان جدا وكذلك حيويته ونشاطه، ذو ثقة بنفسه، يشعر بالمسؤولية، حسن التصرف، يعمل ويخلص في عمله، يمتزج ويحب التعاون.. ذو قابلية في الضبط والهيمنة على الطلاب)).

في 21 من حزيران 1967 كتب الأستاذ حازم عمر مدير الإعدادية الشرقية وكان متخصصا باللغة الإنكليزية وأستاذا مديرا فيها، كتب عن الأستاذ غانم حمودات يقول انه: ((مدرس ناجح، يترك أثرا طيبا في نفوس طلابه، وقدوة حسنة في سلوكه واعماله. معلوماته جيدة، وله اطلاع واسع في حقل اختصاصه، حريص على أداء واجبه)). وقد أيد مدير التربية آنذاك ما جاء في تقرير مدير المدرسة كما ورد في الهامش الموضوع على نص التقرير.

وفي 25 آذار 1969 قال عنه الأستاذ عبد المجيد الفلوجي المفتش الاختصاصي انه ((ذو شخصية جيدة، واضح الصوت، ظاهر النشاط، يشعر بالمسؤولية، ضابط لصفه)). كما كتب الأستاذ جاسم محمد طه الصوفي مدير الإعدادية الشرقية تقريرا عن الأستاذ غانم حمودات بتاريخ 30 من مايس 1989 جاء فيه (مدرس جدير ومتمكن في عمله، محبوب من قبل الطلبة والمدرسين، متعاون مع الإدارة)).

وفاته
توفي في الموصل في 1 نيسان 2012م، بعد صبر مرير على المرض، ودفن في أرضها بعد أن صلى عليه جمع غفير من أهل الموصل في جامع أم القرى وبعد أن شُيّع بموكب مهيب.

وصلات خارجية
 غانم حمودات والكلمة التربوية الطيبة والصادقة بقلم: أ.د.إبراهيم خليل العلاف، دنيا الرأي، 3 مارس 2008م وقد عدّل المقال وأعيد نشره بعد وفاته في صفحة ملتقى أبناء الموصل.
 لقاء مع أ. غانم حمودات، جريدة البصائر، هيئة علماء المسلمين.

أشخاص من الموصل
إخوان مسلمون عراقيون
معلمو مدارس عراقيون
مواليد 1929
وفيات 2012

غانم حمودات


Hermann Höfer (født 19. juli 1934, død 22. oktober 1996) var en tysk fodboldspiller (forsvarer).

Höfer spillede hele sin karriere, fra 1953 til 1967, hos Eintracht Frankfurt i sin fødeby. Han spillede over 300 ligakampe for klubben og var med til at sikre klubben det tyske mesterskab i 1959. Han var også med til at nå Mesterholdenes Europa Cup finale 1960, der dog blev tabt med hele 7-3 til spanske Real Madrid.

Höfer nåede aldrig at spille for det vesttyske A-landshold, men var en del af det fællestyske hold, der deltog ved OL 1956 i Melbourne.

Titler
Tysk mesterskab
 1959 med Eintracht Frankfurt

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Tyskland
Fodboldspillere fra Eintracht Frankfurt
Personer fra Frankfurt am Main

Hermann Höfer


De fiesta con Georges Brassens, también conocido en francés Chante Georges Brassens en Espagnol, es el trigésimo séptimo álbum oficial en estudio del cantautor chileno Ángel Parra como solista. Fue lanzado originalmente en Francia a fines de 2006, país donde el autor vivió varios años producto de su exilio durante la dictadura militar, y grabado en abril de ese mismo año.

El disco es un álbum tributo al cantautor francés Georges Brassens, que incluye tanto versiones de canciones suyas como otras propias de Ángel Parra. Este es el primer álbum de Ángel en tributo a un artista no hispanoablante.

Lista de canciones

Créditos
 Ángel Parra: dirección artística, dirección musical, guitarra, voces
 Alain Delpy: contrabajo
 Pierre Wiaz: dibujos

Referencias

Álbumes de Chile de 2006
Álbumes de Ángel Parra
Álbumes tributo a Georges Brassens
Álbumes en español

De fiesta con Georges Brassens


Perspectives on Medical Education é um periódico médico revisado por pares, publicado bimestralmente pela Netherlands Association of Medical Education (NVMO). Sua missão é apoiar e enriquecer a rede colaborativa de estudo entre pesquisadores de educação médica e promover novos conhecimentos sobre práticas de educação clínica. Refletindo essa missão, a revista publica pesquisas originais decorrentes de colaborações acadêmicas entre médicos, professores e pesquisadores e fornece recursos para desenvolver a capacidade da comunidade de conduzir essa pesquisa colaborativa. É um revista open access, que encoraja os atuores a utilizarem preprints.

História
A revista foi fundada em 1982 como Netherlands Journal of Medical Education e foi inicialmente publicada em holandês. Em 2012, a revista ampliou seu escopo, transformando-se em uma revista em língua inglesa e mudando seu nome para Perspectives on Medical Education.

Indexação
A revista é indexada nas seguintes bases de dados:
 PubMed
MEDLINE
PubMed Central
OCLC
Web of Science
Scopus
Directory of Open Access Journals
ProQuest Central
EBSCO Academic Search

Revistas científicas de medicina
Educação médica

Perspectives on Medical Education


Adolfo Kaminsky o Adolphe Kaminsky (Buenos Aires, 1 de octubre de 1925-París, 9 de enero de 2023) fue un fotógrafo francés antiguo miembro de la Resistencia francesa durante la Segunda Guerra Mundial, especializado en la falsificación de documentos de identidad. Colaboró con la emigración judía a Israel y falsificó documentos para el Frente de Liberación Nacional argelino y con los insumisos franceses durante la Guerra de Independencia de Argelia (1954-62). Falsificó documentos  durante treinta años para diferentes grupos de activistas, principalmente para frentes de liberación nacional, sin cobrar dinero a cambio de su trabajo.

Antes de la guerra
Kaminsky nació en Argentina, en el seno de una familia judía de Rusia. Su familia se mudó a París en 1932, donde su padre trabajó como sastre, y luego a Vire, en el departamento de Calvados, en 1938, donde vivía su tío. Adolfo trabajó en una tienda de teñidos, fascinado por la química y los colorantes. En esa época, compró un tratado de Marcellin Berthelot en un mercadillo. Más tarde, creó su propio laboratorio en la casa de su tío y trabajó en una tienda como asistente de un químico, quien le enseñó los conceptos básicos de la ciencia.

Segunda Guerra Mundial
En 1940, después de la invasión alemana de Francia, los alemanes tomaron su casa de Vire y Kaminsky se mudó temporalmente a otro sitio, en el que también vivía el padre del periodista y presentador francés Michel Drucker. Su madre fue asesinada por los nazis en 1941. A los diecisiete años de edad, Adolfo Kaminsky entró en la Resistencia francesa; al principio, vigilaba la estación ferroviaria de Vire, desde donde partían trenes de la Organización Todt cargados con material para el Muro Atlántico. Enviaba mensajes a Londres sobre esos trenes. Sin embargo, en 1943 su familia fue capturada y enviada al campo de concentración de Drancy, la última parada antes de ser enviada a los campos de exterminio. Con la ayuda del Consulado de Argentina, país que había roto relaciones diplomáticas con la Alemania Nazi bajo presión de los Estados Unidos, fueron liberados el 22 de diciembre de 1943, y volvieron a París.

Adolfo luego trabajó en un laboratorio subterráneo en París (en el número 17 de la rue des Saints-pères), donde pasó el resto de la guerra falsificando documentos de identidad para los judíos y para todo aquel que fuese amenazado por los nazis. Conoció la red de falsificación, el grupo de resistencia, cuando buscaba una identificación falsa para su padre. Este grupo, conformado por judíos de la Unión General Judía y llamado La Sixième, tenía problemas para borrar las manchas de tinta azul de los documentos. Adolfo les aconsejó que usaran ácido láctico, y posteriormente se unió al grupo y tomó a su cargo el laboratorio químico de falsificación; su mayor desafío fue la invención de la marca al agua. Kaminsky también aprendió rápidamente fotograbado bajo un pretexto falso, y estableció un laboratorio nuevo para crear documentos "reales" pero falsos. El Laboratorio Kaminsky se convirtió en el principal productor de identificaciones falsas en el norte de Francia y en Benelux, aunque rompió lazos con otros grupos clandestinos y trabajó en forma individual.

Kaminsky solía decir: "Manténganse despiertos el mayor tiempo posible. Luchen contra el sueño. Los cálculos son fáciles: en una hora, hago treinta documentos falsos. Si duermo una hora, treinta personas morirán".

Después de la Liberación de París, en agosto de 1944, se unió al Ejército Francés y fue trasladado a Alemania. Fue condecorado con la Médaille de la Résistance y contratado por los servicios secretos de la Armada francesa, quienes lo seleccionaron para que creara identificaciones falsas para los espías enviados a investigar y detectar la ubicación de los campos de concentración antes de que los nazis los desmantelaran.

Después de la guerra
Después de la rendición alemana, ayudó a los judíos a emigrar al Mandato Británico de Palestina entre 1946 y 1948, en una época en que el Reino Unido imponía cuotas que limitaban la inmigración. Después de la creación del Estado de Israel, dejó de hacer este trabajo, rechazando a un "estado religioso" formado mediante el statu quo y en el que se le daba un papel importante al Rabino Jefe de Israel, y comenzó a trabajar como fotógrafo.

Renunció a los servicios militares al comienzo de la Guerra de Indochina, negándose a participar en una guerra colonial. Desde entonces continuó falsificando documentos para varios grupos: estableció un laboratorio clandestino en París y colaboró con el Frente de Liberación Nacional de Argelia y con los insumisos franceses. Durante la Guerra de Independencia de Argelia trabajó en colaboración con las redes Jeanson y con Henri Curiel. En 1962 produjo un metro cúbico de cien francos (estimado en un valor de cien millones de francos) para ayudar a la lucha argelina desestabilizando la moneda francesa y, en consiguiente, su economía. Cuando se declaró el cese del fuego, en marzo de 1962, los francos fueron quemados en una gran hoguera. "Nunca pensamos en conservar los billetes. El dinero siempre trae problemas".

Desde 1963, colaboró con varios movimientos de izquierdas en Latinoamérica (en Brasil, Argentina, Venezuela, El Salvador, Nicaragua, Colombia, Perú, Uruguay, Chile, México, República Dominicana y Haití), en África (Guinea-Bissau, Angola y Sudáfrica), en Portugal (durante la dictadura de António de Oliveira Salazar) y en la España gobernada por Francisco Franco. Entrenó a mucha gente en la falsificación para apoyarlos en su lucha contra las dictaduras. Siempre trabajó gratis, para poder rechazar un trabajo si no estaba de acuerdo con las ideas; la única excepción fue durante la Segunda Guerra Mundial, cuando el laboratorio cubrió todos sus gastos para permitirle que se dedicara al trabajo a tiempo completo.

También apoyó a los griegos durante la Dictadura de los Coroneles, e hizo identificaciones falsas para los insumisos estadounidenses durante la Guerra de Vietnam. En 1968, creó documentos falsos para Daniel Cohn Bendit para permitirle hablar en un encuentro; más tarde diría "Fue el menos útil de todos, pero también significó una forma de mostrar que no hay nada más poroso que una frontera y que las ideas no las conocen".

Hizo su última identificación falsa en 1971, poniendo un final a su carrera. Vivió durante diez años en Argel, donde contrajo matrimonio con una mujer tuareg, y tuvo cinco hijos. En 1982, se mudó a Francia con un permiso de residencia transitorio. Toda su familia se nacionalizó francesa en 1992.

Adolfo Kaminsky ha recibido la Croix du Combattant, la Croix du combattant volontaire de la Résistance y más recientemente la médaille de Vermeil de la ville de Paris por su labor durante la Resistencia.

Jacques Falck ha hecho un documental sobre su vida, llamado Falsificando identidades. El hijo de Kaminsky es un reconocido cantante de hip-hop en Francia, Rocé. Entre otras temáticas relacionadas con el political hip hop, las letras de sus canciones destacan sus variados orígenes (judío, argentino, ruso, francés, argelino, musulmán, etcétera), apoyan el proceso de paz en el conflicto árabe-israelí, tratan sobre la historia del movimiento por los derechos civiles y del Black Power en los Estados Unidos, desconocida para gran parte de los jóvenes franceses, y defienden el feminismo.

Su hija, Sarah, nacida en 1979, es actriz y escritora y ha escrito la biografía de su padre, Adolfo Kaminsky, une vie de faussaire (París: Calmann-Lévy, 2009).

Véase también
 Lucio Urtubia (anarquista y falsificador español)

Referencias

Enlaces externos
 Estudio sobre Kaminsky (en francés)
 Entrevista con Kaminsky (en francés)
 Norah Reinhardt: Fighting Nazis with Fakes.  Spiegel Online, 25 de agosto de 2011 (en inglés)
 Forging Identity, una película sobre Adolfo Kaminsky
 Revelan secretos del argentino que logró salvar a 3000 judíos en Clarín.com

Emigrantes argentinos hacia Francia
Miembros de la Resistencia francesa
Falsificadores
Movimientos de liberación nacional
Judíos de Argentina
Judíos de Francia
Nacidos en Buenos Aires
Fallecidos en París

Adolfo Kaminsky


Salutul Black Power de la Jocurile Olimpice din 1968 a fost o demonstrație politică a sportivilor afro-americani  și John Carlos în timpul festivității de premiere de la Jocurile Olimpice de Vară din 1968 pe  din Ciudad de México. După ce au câștigat medalii de aur și, respectiv, bronz, în cursa de , ei s-au întors pe podium cu fața la drapelele ridicate, pentru a asculta imnul național american, "The Star-Spangled Banner". Fiecare sportiv , și l-a ținut ridicat până când s-a terminat imnul. Smith, Carlos și medaliatul cu argint australian Peter Norman purtau cu toții pe jachete insigne pentru apărarea drepturilor omului. În autobiografia sa, Gest Tăcut, Tommie Smith a declarat că gestul nu a fost un salut al "", ci un "salut al drepturilor omului". Evenimentul este considerat ca fiind una dintre cele mai fățișe declarații politice din istoria modernă Jocurilor Olimpice.

Protestul
În dimineața zilei de 16 octombrie 1968, atletul american Tommie Smith a câștigat cursa de 200 de metri stabilind și recordul mondial cu timpul de 19,83 secunde. Australianul Peter Norman a terminat al doilea, cu un timp de 20,06 secunde, iar americanul John Carlos a câștigat locul al treilea, cu un timp de20,10 secunde. După terminarea cursei, cei trei au mers la podium pentru a-și primi medaliile lor din partea lui . Cei două sportivi americani au primit medaliile desculți, doar în șosete negre, pentru a reprezenta sărăcia negrilor. Smith a purtat o eșarfă neagră în jurul gâtului pentru a reprezenta mândria comunității negrilor, Carlos și-a purtat bluza de trening descheiată pentru a demonstra solidaritate cu toți  din SUA și a purtat un colier de mărgele despre care a spus că "erau pentru toți cei care au fost linșați sau omorâți fără să spună cineva o rugăciune pentru ei, pentru cei care au fost spânzurați sau . A fost pentru cei aruncați de pe vase pe ." Toți cei trei sportivi au purtat insigne ale  (PODO) după ce și Norman, un critic al Politicii Australia Albă, și-a exprimat simpatia față de idealurile lor. Sociologul , fondatorul PODO, ceruse sportivilor negri să boicoteze olimpiada; acțiunile lui Smith și Carlos din 16 octombrie 1968 au fost inspirate de argumentele lui Edwards.

Celebra fotografie a evenimentului a fost realizată de fotograful .

Ambii sportivi americani doreau să aducă mănuși negre la eveniment, dar Carlos și le-a uitat pe ale lui în satul olimpic. Australianul Peter Norman a fost cel care i-a sugerat lui Carlos să poarte mănușa stângă a lui Smith. Din acest motiv, Carlos a ridicat mâna stângă, și nu dreapta, așa cum se practica salutul "Black Power". Când se intona The Star-Spangled Banner, Smith și Carlos au dat salutul cu capetele plecate, un gest care a apărut pe prima pagină a ziarelor din întreaga lume. Ei au plecat de pe podium în huiduielile mulțimii. Smith a spus mai târziu că "dacă câștig, sunt american, nu negru american. Dar dacă fac ceva rău, atunci ei vor spune că sunt negru. Suntem negri și suntem mândri de asta. Negrii din America vor înțelege ce am făcut în seara asta."

Răspunsul Comitetul Internațional  Olimpic
Președintele Comitetului Internațional Olimpic (CIO)  a considerat gestul a fi o declarație politică internă, improprie pentru forumul internațional apolitic care trebuia să fie Jocurile Olimpice. Ca răspuns la acțiunile lor, el a cerut suspendarea lui Smith și a lui Carlos din echipa națională și i-a exclus din satul olimpic. Comitetul Olimpic American a refuzat, și atunci Brundage a amenințat că va exclude intreaga echipă de atletism a SUA. Această amenințare a dus la expulzarea a doi sportivi de la Olimpiadă.

Un purtător de cuvânt al CIO a spus că a fost "o încălcare deliberată și violentă a principiilor fundamentale ale spiritului olimpic." Brundage, care fusese președinte al Comitetului Olimpic al Statelor Unite în 1936, nu obiectase împotriva salutul nazist practicat în acel an la Jocurile Olimpice de la Berlin. El s-a justificat afirmând că, fiind un salut național la acea vreme, salutul nazist era acceptabil într-o competiție între națiuni, în timp ce salutul sportivilor nu aparținea unei națiuni și, prin urmare, era inacceptabil.

Brundage fusese unul din cei mai de seamă simpatizanți naziști din Statele Unite ale Americii chiar și după izbucnirea celui de al Doilea Război Mondial, și îndepărtarea lui din calitatea de președinte al CIO fusese unul dintre cele trei obiective declarate ale Proiectului Olimpic pentru Drepturile Omului.

În 2013, website-ul oficial al CIO afirma că "mai presus decât câștigarea de medalii, sportivii negri americani și-au făcut un renume printr-un act de protest rasial."

Urmările
Smith și Carlos au fost în ostracizați și criticați aspru de establishmentul sportiv american. Revista Time a publicat o imagine cu cele cinci inele olimpice, alături de cuvintele, "Angrier, Nastier, Uglier" (mai furios, mai nesuferit, mai urât), în loc de "". Întorși acasă, ei au fost supuși abuzurilor și, împreună cu familiile lor, au primit amenințări cu moartea.

Smith a continuat în atletism, jucând în NFL la echipa Cincinnati Bengals înainte de a deveni asistent universitar de educație fizică la . În 1995, el a fost în stafful tehnic al echipei naționale la Campionatul Mondial în Sală de la Barcelona. În 1999 a fost distins cu Premiul Sportivul Negru al Mileniului în California și astăzi ține prelegeri.

Cariera lui Carlos a urmat un traseu similar. El a egalat recordul mondial la 100 de yarzi în anul următor. Carlos a încercat și el să joace fotbal american profesionist, a fost în a 15-a rundă de selecție la campania NFL de recrutare din 1970, dar o accidentare la genunchi l-a făcut să abandoneze probele pe care le dădea pentru echipa Philadelphia Eagles din National Football League. El a continuat apoi în , unde a jucat un sezon pentru . Pe la sfârșitul anilor 1970 a avut însă greutăți. În 1977, fosta lui soție s-a sinucis, iar el a trecut printr-o perioadă de depresie. În 1982, Carlos a fost angajat de către Comitetul de Organizare pentru Jocurile Olimpice de Vară din 1984 de la Los Angeles pentru a promova jocurile și pentru a acționa ca om de legătură cu comunitatea de culoare din oraș. În 1985, el a devenit un antrenor de atletism la . Începând din 2012, Carlos este și consilier personal pentru elevi la aceeași școală.

Smith și Carlos au primit  la ediția 2008 a  în cinstea gestului lor.

Norman, care a simpatizat cu protestul concurenților săi, a fost mustrat de către autoritățile olimpice ale țării sale și ostracizat de mass-media australiană. El nu a fost selecționat pentru Jocurile Olimpice de Vară din 1972, deși s-a calificat de 13 ori. De fapt, Australia nu a trimis niciun alergător la probele masculine de la Olimpiada din 1972, pentru prima dată de la începutul Jocurilor Olimpice moderne în 1896. La moartea lui Norman a murit în 2006, Smith și Carlos i-au  la înmormântare.

 și  au fost excluși de la Jocurile Olimpice după ce au organizat un protest similar la Olimpiada din 1972.

Filme documentare
La  din 2008 a fost prezentat un documentar despre protest intitulat . Filmul a fost scris, regizat și produs de Matt Norman, un nepot al lui Peter Norman.

Pe 9 iulie 2008, BBC Four a difuzat un documentar despre protest, Salutul Black Power, de Geoff Small. Într-un articol, Small a consemnat că sportivii din echipa britanică care au participat la Jocurile Olimpice din 2008 de la Beijing au fost rugați să semneze clauze prin care li se interzicea dreptul lor de a face declarații politice, dar că aceștia au refuzat.

Omagii
Într-un discurs ținut în la , Akaash Maharaj, un membru al  și căpitan al echipei de echitație a Canadei, a declarat că "în acel moment, Tommie Smith, Peter Norman și John Carlos a devenit vii întruchipări ale idealismului Olimpic. De atunci, au fost surse de inspirație pentru generații de sportivi ca mine, care pot doar să aspire la exemplul lor de punere a principiilor înaintea interesului personal. A fost ghinionul lor că au fost ființe umane mai mari decât conducerea CIO a vremii."

San Jose
În 2005,  a comemorat protestul foștilor săi studenți Smith și Carlos dezvelind o statuie de 6 m a protestului, creată de artistul . Proiectul a fost inițiat de un student, Erik Semone; "unul dintre profesorii mei vorbea despre eroii anonimi și i-a menționat pe Tommie Smith și John Carlos. El a spus că acești oameni au făcut un lucru curajos pentru a promova drepturile civile, și, totuși, nu sunt comemorați nici măcar în propria lor școală." Statuile sunt situate în partea centrală a campusului la , alături de Aula Robert D. Clark și Aula Turnului.

Cei care vin să vadă monumentul sunt lăsați să participe stând pe monument în locul lui Peter Norman, care nu este inclus în sculptură; în acel loc este o placă în care vizitatorii sunt invitați să "ia atitudine". Norman însuși a cerut ca locul lui să rămână gol, pentru ca vizitatorii să poată sta în locul lui și să simtă ce a simțit el.

Figurile de bronz sunt desculțe, dar la baza monumentului sunt puși și doi pantofi. Cel drept, un Puma de bronz, albastru, este lângă Carlos, în timp ce pantoful stâng este plasat în spatele lui Smith. Semnătura artistului 23 este spatele pantofului lui, iar anul 2005 este gravat pe pantoful lui Carlos.

Chipurile statuilor sunt realiste și denotă emoție. "Statuia este realizata din fibră de sticlă întinsă pe suporturi de oțel cu un exoschelet de plăci ceramice." Rigo 23 a folosit tehnologie de scanare 3D și imagini virtuale asistate de calculator pentru a efectua scanări complete ale corpurilor celor doi. Pantalonii și jachetele de trening sunt un mozaic de plăci ceramice albastru-închis, în timp ce dungile de pe treninguri sunt vopsite în roșu și alb.

Smith ține o cutie cu cadru de lemn cu o ramură de măslin din mozaic alb și verde. Jacheta lui Smith are fermoarul încheiat. El poartă o medalie și un nasture PODO. Literele roșii USA și numărul de concurs 307  sunt pe piept. Ochii sunt plini de amărăciune, dar nu descurajați. Statuia este singulară, ca o coloană.

Carlos se află în spatele lui; jacheta este deschisă. Forma lui este mult mai fluidă și ochii lui sunt mai liniștiți. Privirea lui este în jos și ușor spre dreapta. Brațul stâng este ridicat, dar relaxat și îndoit de la cot. Brațul drept îl ține la spate și sculptat cu degetul mare ridicat. Colierul din mărgele este realizat din plăci ceramice verzi, galbene și roșii. Numărul de concurs este împărțit în două din cauza fermoarului desfăcut, 25 9, dar este imprimat legat pe spatele statuii.

În ianuarie 2007, History San Jose a deschis o nouă expoziție numită Orașul Vitezei: De la Drepturile Civile la Black Power, acoperind programul sportiv de atletism al Universității de Stat din oraș "din rândul căruia mai mulți studenți sportivi au devenit cunoscuți în toată lumea ca figuri ale Mișcărilor pentru Drepturi Civile și Black Power care au remodelat societatea americană."

Pictura murală din Sydney

În Australia, în anul 2000 a fost realizată o pictură murală cu cei trei pe podium în suburbia interioară Newtown a orașului Sydney. Silvio Offria, care a permis pictarea ei pe peretele casei sale din Leamington Lane de către un artist cunoscut doar sub numele de "Donald", a spus că Norman a venit să vadă pictura cu puțin timp înainte de a muri, în 2006. "El a venit și s-a fotografiat, era foarte fericit", a spus el. Omagiul în monocrom, intitulat "TREI OAMENI MÂNDRI MEXIC 68," a fost în pericol de demolare, în 2010, pentru a face loc unui tunel feroviar , dar acum este listat ca monument istoric de patrimoniu.

Pictura murală din West Oakland
În vechiul cartier afro-american din  a existat o altă pictură murală mare reprezentându-i pe Smith și pe Carlos la colțul străzii 12 cu Mandela Parkway.

Deasupra reprezentărilor în mărime naturală scria "Născut cu viziune, ridicat cu un pumn" (versuri ale formației Rage against the Machine); anterior scria "e nevoie doar de o pereche de mănuși." La începutul lunii februarie 2015, peretele a fost demolat.

Lotul privat fusese odinioară benzinărie, iar pictura murală era pe peretele exterior al unei clădiri sau a unui șopron abandonat. Proprietarul a vrut să își aducă omagiul momentului și oamenilor, dar voia și o pictură murală pentru a împiedica clasificarea sa pentru demolare. Statul folosea structura pentru monitorizarea nivelurilor de contaminare a apei în acel punct; după ce testele au început să returneze parametri normali "statul a dispus scoaterea rezervoarelor și echipamente de testare, și demolarea șopronului."

Muzica
Piesa "Mr. John Carlos" a grupului suedez  de pe albumul din 1974 Livet är en fest este despre eveniment și urmările sale.

Rage against the Machine a folosit o fotografie decupată a salutului pe coperta albumului single Testify (2000).

Coperta single-ului "HiiiPoWeR" (2011) al rapperului Kendrick Lamar are o fotografie decupată din cea cu salutul.

În videoclipul piesei "The Man" (2014) a lui , la sfârșit în colțul din dreapta se văd doi bărbați în picioare, dând salutul Black Power.

Lucrări
 Povestea lui John Carlos: Momentul sportiv care a schimbat lumea, de John Carlos și ,  (2011) ISBN 978-1-60846-127-1

Referințe

Link-uri externe
 "Politica ipocriziei" – include un fragment autorizat din The Harvard  de miercuri, 6 noiembrie 1968.
 "Matt Norman, regizor/producător al filmului «Salutul»" (podcast: nepotul lui Peter Norman discută documentarul despre rolul lui Peter salutul Black Power)
 "El Black Power de Mexico: 40 años después " (Diario "La Nacion" din Buenos Aires, 10/11/08)
Jocurile Olimpice de vară din 1968
1968 în Statele Unite ale Americii
Antirasism


Brønshøjparken er en offentlig park i Brønshøj i København. Den kuperede park ligger omkring den 6.700 m² store sø Louisehullet. Desuden er der fodboldbaner og en legeplads i parken. Billedhuggeren Svend Lindharts skulptur Moder med børn fra 1940 er opsat i parken.

Parken ligger nord for Frederikssundsvej, lige øst for den oprindelige landsby og lidt vest for krydset med Borups Allé. Parken ligger i en naturlig lavning, hvor en grøft oprindeligt ledte vand fra Degnemosen til Utterslev Mose. Det meste af grøften er nu rørlagt og området, hvor den lå, er opfyldt. I 1920'erne lå der et vaskeri på stedet. Parken blev anlagt omkring søen i 1930'erne i forbindelse med anlæggelsen af Hyrdevangen. Den blev fredet i 1966.

Noter

Parker i København
Parken

Brønshøjparken


Svijet

Zgrade i druge građevine

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Zgrade i druge građevine

 Crkva sv. velikomučenika Jurja u Boboti, završetak gradnje

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Arhitektura u 1778.


Slovakya ( ()) ya da resmî adıyla Slovak Cumhuriyeti ( ()), Orta Avrupa'da bir ülkedir. Eski Çekoslovakya'nın bir parçasıydı. Başkenti ve en büyük şehri Bratislava'dır.

48.845 km² yüz ölçümüne sahip ülkenin Avusturya ile 91, Çekya 215, Macaristan ile 515, Polonya ile 444, Ukrayna ile 90 olmak üzere toplam 1.355 km sınır uzunluğu vardır. Denize kıyısı yoktur.

İklimi ılımandır. Orta kısımlar ve kuzeyde dağlar, güneyde alçak araziler yer alır. En alçak noktası Bodrog Nehri 94 metre rakımlıdır. En yüksek noktası ise Gerlachovsky Stit 2.655 metredir.

Tarihçe

Slavlar 5. yüzyılda günümüzdeki Slovakya topraklarına yerleşmişlerdir. 8. yüzyılda bölgede kurulan Nitra Prensliği komşusu olan Moravya'yla birlikte Büyük Moravya İmparatorluğu'nu oluşturdu. 1000 yılından sonra Slovakya'nın büyük bir bölümü Macaristan Krallığı'nın bir parçası haline geldi. Çek toprakları da Almanya tarafından işgal edildi.

1526 yılında Kanuni Sultan Süleyman'ın komutasındaki Osmanlı ordusu'nun Mohaç Muharebesi'ni kazanarak Budin (Budapeşte) kentini ele geçirmesi sonucu Macaristan'ın büyük bir bölümü Osmanlı Devleti'ne katıldı. Macarların geri kalan bölümü Habsburgların himayesi altında Slovakya topraklarında yaşadılar ve Bratislava bu bölgenin başkenti rolünü oynadı. 1663 yılında Fazıl Ahmet Paşa tarafından Osmanlı Devleti topraklarına katılan Slovakya 1685 yılında Avusturyalıların eline geçinceye kadar Uyvar Eyaleti şeklinde varlığını sürdürdü. 1683-1699 yılları arasındaki Osmanlı-Kutsal İttifak Savaşları'nı kaybeden Osmanlılar, Macaristan ve Slovakya'dan geri çekilmek zorunda kaldılar. Bu tarihten sonra Slovakya'nın önemi azaldı. Ama Slovakya 20. yüzyıla kadar Macaristan'ın bir parçası olarak Avusturya İmparatorluğu'nun içinde yaşadı.

Avusturya-Macaristan İmparatorluğu I. Dünya Savaşı sonunda yıkılınca 1918 yılında Slovakya, Bohemya, Moravya, Silezya ve Karpat Rutenya ile  birleşerek Çekoslovakya adında bir ülke haline geldi. II. Dünya Savaşı'nın başlamasından sonra Slovakya Nazi Almanyası'yla anlaşarak Çekoslovakya'dan ayrıldı. Nihayet 9 Mayıs 1945 tarihinde Sovyet ve Amerikan birlikleri ülkeye girerek Alman işgaline son verdiler. Çekoslovakya tekrar birleşti. 1948 yılında yönetim komünistlerin eline geçti. Bu tarihten sonra, 41 yıl boyunca Çekoslovakya Doğu Bloku'nda yer aldı.

5 Ocak 1968 tarihinde iktidara gelen Alexander Dubček siyasi bir liberalleşme dönemi başlattı. Ancak Prag Baharı adı verilen bu dönem aynı yılın 20 Ağustosunda Sovyetler Birliği ve Varşova Paktı müttefiklerinin (Romanya hariç) ülkeyi işgal etmesi ile sona erdi. Kasım 1989'da Çekoslovakya Kadife Devrimi adı verilen kansız bir devrimle kapitalizme geçti. 1 Ocak 1993 tarihinde ülke barışçı bir biçimde Çekya ve Slovakya olmak üzere iki ülkeye ayrıldı. Her iki ülkede geniş çaplı ekonomik reformlar yapıldı. Slovakya 29 Mart 2004 tarihinde NATO'ya, 1 Mayıs 2004 tarihinde ise Avrupa Birliği'ne üye oldu.

Coğrafya

Slovakya dağlık olmasıyla bilinen bir ülkedir, Karpatlar ülkenin neredeyse yarısını kaplar. Bu sıradağların arasında Tatra Dağları'nın yüksek zirveleri de mevcuttur. Kuzeyde, Polonya sınırı yakınlarında Yüksek Tatralar çok sayıda göl ve vadiye, bunun yanı sıra 2655 metre ile ülkenin en yüksek noktası olan Gerlachovský štít ile sembolik öneme sahip Kriváň Dağı'na ev sahipliği yapar.

Slovakya'nın en önemli nehirleri Tuna, Váh ve Hron nehirleridir. Tisa Nehri bazı bölgelerde Macaristan sınırını belirler.

Slovakya iklimi ılıman iklimle karasal iklimin arasında bulunur. Yazlar nispeten ılık, kışlar soğuk, bulutlu ve nemli geçer. Ülkede bölgeden bölgeye iklim farklılıkları vardır, bu farklılıklar Bratislava, Košice, Poprad ve Spiš yerleşimlerinde görülebilir.

Ayrıca bakınız
 Slovakya'nın devlet sembolleri
 Uyvar Eyaleti (1662-1685, Devlet-i Âliyye)
 Çekoslovakya Cumhuriyeti (1918-1920)
 Çeko-Slovak Cumhuriyeti (1938-1939)
 Slovak Cumhuriyeti (1939-1945)
 Çek ve Slovak Federal Cumhuriyeti (1990-1992)
 Slovakya'da LGBT hakları

Kaynakça

Dış bağlantılar
 The Slovak Republic Government Office

Avrupa ülkeleri
Denize kıyısı olmayan ülkeler
Cumhuriyetler
Avrupa Birliği ülkeleri
NATO ülkeleri
Birleşmiş Milletler üyesi ülkeler
Orta Avrupa
1993'te kurulan bölgeler ve ülkeler
Liberal demokrasiler
Avrupa Konseyi ülkeleri
Slav ülke ve bölgeler
Akdeniz İçin Birlik ülkeleri
Orta Avrupa ülkeleri

Slovakya


Miguel Ángel Villanueva González (Fuente el Fresno, 6 de septiembre de 1967) es un político español del Partido Popular.

Biografía

Primeros años
Nacido en Fuente el Fresno (provincia de Ciudad Real) el 6 de septiembre de 1967,; estudió bachillerato como alumno interno del colegio Nuestra Señora del Prado de Ciudad Real, de la Compañía de María; se licenció en derecho en la Universidad Complutense de Madrid (UCM). Vicesecretario general de Nuevas Generaciones del Partido Popular, obtuvo su primer cargo público al ser elegido diputado de la  legislatura de la Asamblea de Madrid dentro de la candidatura del Partido Popular (PP) en las elecciones autonómicas de 1995. Durante la  legislatura, entre 2000 y 2003, desempeñó la portavocía de su grupo parlamentario en el parlamento regional.

Senador, viceconsejero y concejal
En 2003 pasó a ser senador por designación de la Asamblea de Madrid, puesto que abandonó para incorporarse como viceconsejero de Presidencia en la administración autonómica presidida por Esperanza Aguirre. En 2004 pasó al Ayuntamiento de Madrid, al nombrarle Alberto Ruiz-Gallardón consejero delegado del Área de Economía y Participación Ciudadana. Elegido concejal del Ayuntamiento de Madrid en las municipales de 2007 ejerció de delegado del Área de Gobierno de Economía, Empleo y Participación Ciudadana entre 2007 y 2011. Fue reelegido concejal en las municipales de 2011.

Vicealcalde
El 30 de diciembre de 2011, la alcaldesa Ana Botella le nombra Vicealcalde de Madrid y portavoz del Gobierno de la ciudad, tras la renuncia de Manuel Cobo. Mantuvo las competencias en materia de turismo que tenía como concejal. Tras el accidente en el Madrid Arena de noviembre de 2012, se vio forzado a dimitir como vicealcalde el 9 de enero de 2013, fecha en la que renunció también a su acta de concejal, siéndole aceptada esta renuncia en un Pleno Municipal extraordinario el 14 de enero de 2013.

Funciones actuales
Tras abandonar la vida pública se incorporó a la Fundación LEGÁLITAS como Director de Relaciones Institucionales y a ACENTO como Senior Adviser.

Referencias

Enlaces externos

Políticos del Partido Popular
Diputados de la IV Legislatura de la Asamblea de Madrid
Diputados de la V Legislatura de la Asamblea de Madrid
Diputados de la VI Legislatura de la Asamblea de Madrid
Diputados de la VII Legislatura de la Asamblea de Madrid
Senadores de la VII Legislatura de España
Senadores por la provincia de Madrid
Concejales del Ayuntamiento de Madrid de la corporación 2007-2011
Concejales del Ayuntamiento de Madrid de la corporación 2011-2015
Diputados del Grupo Parlamentario Popular en la Asamblea de Madrid
Viceconsejeros de la Comunidad de Madrid
Nacidos en Fuente el Fresno

Miguel Ángel Villanueva


Viktoria und ihr Husar (en français, Victoria et son hussard) est une opérette de Paul Abraham sur un livret d'Alfred Grünwald et Fritz Löhner-Beda, créée en 1930 à Budapest.

Créations
L'œuvre, en trois actes et en allemand, est créé mondialement le  au théâtre d'opérette de Budapest.

La première allemande a lieu le  au Stadttheater de Leipzig. Le , le Theater an der Wien est la première scène autrichienne. La création française a lieu au Moulin-Rouge à Paris le 16 décembre 1933.

Argument
L'action se déroule après la fin de la Première Guerre mondiale dans un camp de prisonniers russe en Sibérie, à Tokyo (Japon) et à Saint-Pétersbourg (Russie) et dans le village hongrois de Dorozsma (près de Szeged).

Prologue

Paysage de steppe de la Sibérie
Stefan Koltay, capitaine des hussards, fut fait prisonnier par les Russes avec son domestique Jancsi. Les deux avaient rejoint là-bas un groupe qui planifiait une contre-révolution, mais le complot a été révélé, ils ont été condamnés à mort et attendent maintenant leur exécution. Jancsi joue à nouveau une mélodie hongroise mélancolique sur son violon. Cela touche tellement l'un des gardes cosaques qu'il promet aux deux Hongrois de les libérer en échange du violon. Stefan Koltay et Jancsi n'ont pas besoin de réfléchir longtemps. Après avoir remis le violon au cosaque, ils quittent immédiatement le camp de prisonniers et s'enfuient au Japon.

Acte I

Salon à l'ambassade des États-Unis à Tokyo
L'épouse de l'ambassadeur américain John Cunlight, la comtesse Viktoria, était autrefois fiancée au capitaine de cavalerie de hussards Stefan Koltay. Elle l'avait attendu longtemps après la fin de la guerre. Ce n'est que lorsqu'elle a appris la mort de son fiancé qu'elle a progressivement cédé à la cour de John Cunlight et l'a finalement épousé.

Stefan Koltay a appris que certains de ses compatriotes séjournaient à l'ambassade américaine à Tokyo, en attendant de partir en Hongrie. C'est pourquoi il y va. Il est inévitable qu'après des années de séparation, il rencontre sa bien-aimée Viktoria. Elle le présente à son mari sous un faux nom. Au passage, Koltay apprend que l'ambassadeur sera muté à Saint-Pétersbourg et que le départ de Tokyo aura lieu dans quelques jours. Le frère de Viktoria, le comte Ferry, et sa fiancée, la Japonaise O Lia San, sont déjà optimistes. Ignorant le passé de sa femme avec le Hongrois nouvellement arrivé, John Cunlight propose à Stefan Koltay et à son compagnon Jancsi de venir sous sa protection diplomatique. De Saint-Pétersbourg, il serait certainement possible de se rendre en Hongrie sans aucun souci. Jancsi est fou de joie, mais il tombe amoureux de Riquette, la jolie bonne de Viktoria, et maintenant il veut rester près d'elle.

Acte II

Salon à l'ambassade des États-Unis à Saint-Pétersbourg
Lorsque Stefan Koltay et Viktoria sont seuls pendant un moment, les deux ont une discussion ouverte. Viktoria décrit comment elle a épousé John Cunlight. Stefan tente de persuader Viktoria de fuir en Hongrie avec lui. Mais elle est déterminée à s'en tenir à son mariage avec John Cunlight.

Les services secrets russes ont découvert que Stefan Koltay, qui fut condamné à mort dans un camp de prisonniers sibérien, est censé se trouver à l'ambassade américaine sous un faux nom, et s'arrange pour que John Cunlight reçoive des ordres du gouvernement russe pour balancer le Hongrois. Lorsque le diplomate tient le papier dans ses mains, il se rend compte que sa femme avait une liaison avec Stefan Koltay. Néanmoins, il résiste à la demande russe. Comme Stefan Koltay pense que l'amour de Viktoria pour lui a maintenant expiré, il se livre volontairement aux Russes. Lorsque Viktoria l'apprend, elle s'effondre de désespoir. Maintenant, John Cunlight est douloureusement conscient que le véritable amour de sa femme ne lui appartient pas mais à ce maître de cavalerie de hussards hongrois.

Acte III

Place du village de Dorozsma (Hongrie)
Victoria a depuis divorcé de son mari et après un long voyage autour du monde est revenue dans son village natal, où elle retrouve son frère Ferry et son ancienne bonne Riquette. La traditionnelle fête des récoltes est célébrée, une vieille coutume exige que trois couples se marient, Ferry veut épouser O Lia San et Riquette s'unir à Jancsi ce jour-là. Seul un troisième couple manque. Ferry suggère alors de convoquer John Cunlight. Il est aujourd'hui ambassadeur en Hongrie et la capitale n'est finalement pas loin. De cette façon, Viktoria pourrait épouser son John une deuxième fois, alors que leur divorce était un travail urgent qui devait être réparé de toute façon.

Lorsque John Cunlight arrive, Viktoria est prête à lui donner une autre chance. Mais à sa grande surprise, le capitaine des hussards apparaît soudainement. Lorsqu'elle réalise alors que John ne se fâche pas, se contente de sourire tranquillement, les écailles tombent de ses yeux : son ex-mari a tout arrangé de cette façon. En fait, son amour pour elle est si grand qu'il ferait n'importe quoi pour la rendre heureuse. Par pure générosité, il renonce à elle. Comme l'exige l'ancienne coutume, trois couples heureux peuvent désormais se marier.

Orchestration

Adaptations
 1931 : , film allemand réalisé par Richard Oswald
 1954 : , film allemand réalisé par Rudolf Schündler
 1975 : Téléfilm pour la ZDF

Notes et références

Source de la traduction

Liens externes

Œuvre de Paul Abraham
Opérette
Opéra des années 1930
Opéra en allemand

Viktoria und ihr Husar


مريم زيمان (1959 -)، ممثلة بحرينية.

عن حياتها
حاصلة على شهادة من «المعهد العالي للفنون المسرحية» في الكويت. بدأت عملها الفني في عام 1973 وشاركت في أدوار صغيرة واستطاعت أن تأخذ أدوار أكبر بعض الشيء، وهي عضوة في «نادي البحرين للسينما» وعضوة في «جمعية اوال النسائية». ومن الاعضاء المؤسسين ل«مسرح الصواري»، ومن الاعضاء المؤسسين ل«فرقة اجراس الموسيقية» بالتعاون مع شقيقها الفنان سلمان زيمان .

أعمالها

في التلفزيون
 عروة وعفراء - سهرة تلفزيونية.
 حمامة نودي نودي - سهرة تلفزيونية.
 علياء وابا زيد - سهرة تلفزيونية.
 أم ناصر - سهرة تلفزيونية.
 غانم ومريم - سهرة تلفزيونية.
 ربيع لكل ألف - سهرة تلفزيونية.
 حياتنا.
 ثلاثة حالات.
 ربيع لكل الفصول.
 وعادت الابتسامة.
 الفرسان الثلاثة.
 بث غير مباشر.
 فتاة آخرى.
 فرجان لول.
 أولاد بوجاسم.
 بيت المغتني.
 حزاوي الدار.
 ملفي الأياويد.
 بحر الحكايات.
 بو قلبين.
 سعدون.
 أيواب.
 نيران.
 ملاذ الطير.
 دار الزين.
 بيت المغتني.

أعمال السينما
 الحاجز.
 حكايات بحرينية.
 حنين.

البرامج
 بث غير مباشر.
 كاتب ومسرحية.
 إيقاعات.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
ممثلو أداء صوتي بحرينيون
مواليد 1959
ممثلات تلفزيون بحرينيات
ممثلات مسرح بحرينيات
ممثلات أفلام بحرينيات
مذيعات بحرينيات

مريم زيمان


Lawrence Watt-Evans (born 1954) is one of the pseudonyms of American science fiction and fantasy author Lawrence Watt Evans (another pseudonym, used primarily for science fiction, is Nathan Archer).

Biography

Born in Arlington, Massachusetts, as the fourth of six children, he made his first attempts at professional writing when he was eight.

After graduating from Bedford High School in Bedford, Massachusetts, he attended Princeton University but left without a degree. By the rules of Princeton, he could not reapply for a year, during which he began to seriously try to sell his writing, but he sold nothing significant until The Lure of the Basilisk in 1979 (published 1980);  he began then writing full-time. Despite having sold a short story and several articles under his real name, he initially submitted his first novel under a pseudonym. It was the editor of that novel, Lester del Rey, who first demanded for him to use his real name, and del Rey added the hyphen to create the name Lawrence Watt-Evans. Evans had insisted on including his middle name to avoid confusion with a contemporary nonfiction writer, also named Lawrence Evans, and del Rey had then added the hyphen "to make it more distinctive".

Watt-Evans was president of the Horror Writers Association from 1994 to 1996, and has also served as Eastern Regional Director and treasurer of Science Fiction and Fantasy Writers of America. From 1995 to 1997, he was half of a partnership known as Malicious Press (with screenwriter Terry Rossio), which published Deathrealm magazine, edited by Stephen Mark Rainey and he was the managing editor of the webzine Helix SF for its entire run of ten quarterly issues.

In April 2005, Watt-Evans announced that the first draft of his latest Ethshar novel, The Spriggan Mirror, would be made available online as a serial, using a modified version of the Street Performer Protocol. The draft has since been finished and was previously available in its entirety on one of Watt-Evans' websites. However, a revised version has now been published commercially in both electronic and paper editions, so the free version has been removed. He since completed several online serials, all using that same method: The Vondish Ambassador in 2007, Realms of Light started November 2008 (his only non-Ethshar serial, a sequel to Nightside City), The Final Calling started in June 2010 (later published as The Unwelcome Warlock). In April–July 2012 he did a 5th serial, The Sorcerer's Widow.

In June 2013 Watt-Evans began a crowd-funding campaign for his unpublished science fiction novel Vika's Avenger, a story unrelated to his previous works, and in July he started a sixth Ethshar serial, Ishta's Companion.  In 2014 he announced that, as the response to the campaign for Ishta's Companion had been disappointing, he would stop writing online serials.  The book was published as Relics of War.

List of works

References

External links

 The Ethshar Home Page

 Lawrence Watt-Evans papers, 1974-2018 at the University of Maryland, Baltimore County

1954 births
Living people
American fantasy writers
American science fiction writers
Hugo Award-winning writers
20th-century American novelists
21st-century American novelists
American male novelists
20th-century American male writers
21st-century American male writers

Lawrence Watt-Evans


Le groupe ukrainien d'Helsinki (en ) a été fondé le . Ce groupe public ukrainien a été créé pour promouvoir la mise en œuvre des Accords d'Helsinki sur les droits de l'homme, pour surveiller notamment les droits de l'homme en Ukraine. Le groupe était actif jusqu'en 1981 quand tous les membres ont été emprisonnés.

Présentation
L'objectif du groupe ukrainien d'Helsinki était de surveiller le respect par le gouvernement soviétique des accords d'Helsinki, qui garantissent les droits de l'homme. Les membres du groupe ont fondé la viabilité juridique du groupe sur la disposition de l'Acte final d'Helsinki, le principe VII, qui établit les droits des individus à connaître et à agir en fonction de leurs droits et devoirs.

Depuis 1977, la filiale étrangère ukrainienne du groupe Helsinki a commencé ses activités avec la participation de Oles Berdnyk, Mykola Rudenko, Ivan Hel, Léonide Pliouchtch, Piotr Grigorenko et Nadia Svitlytchna. Plus tard, Nina Strokata Karavanska et Nadia Svitlytchna ont commencé à animer des programmes radiophoniques sur le thème des droits de l'homme sur la radio Svoboda.

Dès les premiers jours, le groupe a enduré la répression des autorités soviétiques. En février 1977, les autorités soviétiques ont commencé à arrêter des membres du Groupe ukrainien d'Helsinki et, en l'espace de deux ans, tous les membres fondateurs ont été jugés et condamnés à l'exil ou à une peine d'emprisonnement de 7 à 10 ans.

Fin 1979, six membres du groupe ont été contraints d'émigrer, notamment Iryna Senyk, tandis que d'autres dissidents ukrainiens n'y ont pas été autorisés. Les autorités soviétiques ont eu recours à la médecine punitive : certains membres ukrainiens du Groupe Helsinki (Oksana Meshko, Vasyl Stus, Petro Sichko et son fils Vasyl) ont été menacés d'incarcération. Hanna Mykhailenko, qui était une sympathisante du Groupe, a été détenue dans un hôpital psychiatrique en 1980. Les mauvaises conditions dans les camps et les prisons soviétiques ont causé la mort de certains membres tels que Oleksi Tykhy et Vasyl Stus plus tard.

En 1982, le "Groupe d'initiative pour la défense des croyants et de l'Église" a été créé, et se considérait comme faisant partie du mouvement d'Helsinki en Ukraine qui ne fonctionnait plus depuis 1981, ses membres étant tous emprisonnés. Ses organisateurs, Yosyp Terelia et Vasyl Kobryn, ont tous deux été condamnés en 1985.

Certains prisonniers politiques étrangers à l'Ukraine (un Estonien Mart Niklus et un Lituanien Viktoras Petkus) ont annoncé leur adhésion symbolique au Groupe en 1983.

En 1983, le groupe ukrainien d'Helsinki comptait 37 membres, dont 22 étaient dans des camps de prisonniers, 5 étaient en exil, 6 ont émigré vers l'Ouest, 3 ont été libérés et vivaient en Ukraine, 1 (Mykhailo Melnyk) s'est suicidé.

Le , les membres du groupe ont créé et enregistré officiellement l'Association ukrainienne d'Helsinki qui, en 1990, s'est transformée en Parti républicain ukrainien.

En 2004, l'Union ukrainienne des droits de l'homme d'Helsinki a été créée en tant qu'association d'organisations publiques de défense des droits de l'homme.

Sources

Droits de l'homme en Ukraine
Politique en Ukraine
Organisme sans but lucratif
Association fondée en 1976
Association ou organisme pour la défense des droits et des libertés en Ukraine

Groupe ukrainien d'Helsinki


Tvornica automobila Sarajevo je tvornica u Vogošći.

Povijest
Privredni div UNIS, čijim je dijelom tvornica, nastao je spajanjem vogošćanskog Pretisa s još nekoliko privrednih divova iz BiH. Istovremeno je Pretisov partner NSU spojio se s Audijem, a onda su obje u paketu prešli pod okrilje Volkswagena 1969. godine. Zbog prijašnjeg partnerstva, UNIS je od srbijanskog Inexa preuzeo zastupanje Volkswagena za bivšu Jugoslaviju. Godine 1969. potpisan je prvi ugovor s VW-om, čime su udareni temelji za razvoj automobilske industrije u BiH. Od 1. srpnja 1971. gradi se novu tvornicu za montažu poznate Volkswagenove "Bube", u pet faza u nizu. Tvornica je dovršena točno za godinu dana te je nastao TAS (Tvornica automobila Sarajevo). Od 1974. VW uvodi Golfove, koje je TAS već od godinu poslije. TAS je prestao proizvoditi "Bube" koncem 1976. godine.

Izvori

Vogošća
Bosanskohercegovački proizvođači vozila
Proizvođači automobila

Tvornica automobila Sarajevo


Le SOBR (en , spetsialnye otriady bystrogo reaguirovania, force d'intervention spéciale rapide - en abrégé : СОБР) est une unité spéciale de la Garde nationale russe. Les unités du ministère de l'Intérieur OMON et SOBR ont été intégrées à la Garde nationale créée en 2016.

Mission et organisation
La mission principale du SOBR est de soutenir les forces de police dans la lutte contre certaines formes de criminalité telles que la drogue et la criminalité économique, le soutien dans les opérations dangereuses telles que les prises d'otages, les tueurs et les arrestations de criminels violents, ainsi que la protection des témoins et des victimes menacées, des juges et des procureurs. Le SOBR est également responsable de la protection personnelle du président et du premier ministre.

L'unité comprend diverses divisions spécialisées telles que des tireurs d'élite, des plongeurs, des ingénieurs et d'autres spécialistes.

Des unités SOBR existent dans toutes les régions de la fédération de Russie, notamment :
 Oblast de Kaliningrad : SOBR "Viking"
 Oblast de Novgorod : SOBR "Rubis"
 Oblast de Moscou : SOBR "Bulat" (également "Acier damassé")
 Saint-Pétersbourg : SOBR "Granit"
 Tchétchénie : SOBR "Terek"
 Crimée : SOBR "Khalzan"

L'unité est engagée lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022.

Allégations de torture et d'exécutions
L'Union européenne accuse l'unité tchétchène SOBR Terek  de torture et d'exécutions.

Bibliographie

 Vladimir Nekrassov : MWD Rossii : enziklopedija. Olma Media Group, 2002.  (russe)

Notes et références

Abréviation
Forces spéciales russes

SOBR


is a Japanese hard science fiction manga written and illustrated by Makoto Yukimura. It was serialized in Kodansha's seinen manga magazine Morning between January 1999 to January 2004, with its chapters collected into four tankōbon volumes. It was adapted into a 26-episode anime television series by Sunrise, which was broadcast on NHK from October 2003 through April 2004. The story revolves around the crew of a space debris collection craft in the year 2075.

The manga was published in English in North America by Tokyopop, and the anime was distributed in North America by Bandai Entertainment. Both the manga and anime received the Seiun Award for best science fiction series.

Plot

The story of Planetes follows the crew of the DS-12 "Toy Box" of the Space Debris Section, a unit of Technora Corporation. Debris Section's purpose is to prevent the damage or destruction of satellites, space stations and spacecraft from collision with space debris in Earth's and the Moon's orbits. They use a number of methods to dispose of the debris (mainly by burning it via atmospheric reentry or through salvage), accomplished through the use of EVA suits. On a routine debris collection run, Yuri Mihairokov finds a compass, the only keepsake of his deceased wife, and is rescued by Hachirota "Hachimaki" Hoshino. Fee he stops the terrorist plan by ramming her debris collection ship, the Toy Box, into the satellite and knocking it off course, sacrificing the Toy Box in the process. Hachimaki, Yuri, and Fee return to Earth, where Yuri stays with Hachimaki's family. On their return, Hachmaki is diagnosed with Deep Space Disorder, a mental disorder that can cripple an EVA astronaut. Yuri and Fee take Hachimaki to a space engine manufacturing facility and show him the Tandem Mirror Engine, which will be installed in the Von Braun for the Jupiter Exploration Mission. Seeing this, Hachimaki resolves to join the Mission and gets over his Deep Space Disorder.

Werner Locksmith finds Hachimaki while looking for Hachimaki's father, Goro Hoshino, to recruit him as the captain of the Von Braun. Fresh recruit Ai Tanabe is added to the crew of the Toy Box 2 as a replacement for Hachimaki when he leaves to become a Jupiter Mission candidate. At the trials for the Jupiter Exploration Mission, Hachimaki learns his friend Hakim Ashmead is a terrorist bombing of an elevator. Hachimaki subdues Hakim, but is stopped from killing him by Tanabe. After being accepted in the Jupiter Exploration Mission, Hachimaki and his co-pilot Leonov crash on to the Moon's surface. Leonov is badly injured in the crash, and Hachimaki tries to carry him to safety before being rescued by Toy Box 2.

Tanabe runs experiments with several animals on behalf of a university, as well as another ship's pet cat, on the Toy Box 2. Alarmed by his new stoicism, crewmate Sally offers herself to him, but Hachimaki realizes he desires Tanabe instead. He proposes to her to which she accepts. Tanabe meets and befriends The Baron, a fellow debris hauler who claims he is an alien from the planet Retikle on a mission to make a hundred friends on Earth. Werner Locksmith visits the grave of his associate killed in the Tandem Mirror Engine explosion, where the associate's sister threatens to kill him. After returning from a holiday on Earth, Fee and the crew of Toy Box 2 find a piece of classified debris, a United States Navy orbital mine. With a space war looming, Fee leads an anti-war movement to prevent Kessler Syndrome and becomes a media sensation when Colonel Sanders uses her as a hero of the anti-war movement, without her consent.

Fee recounts her experience with her uncle in the American South, particularly the racism that he encountered as an unemployed, reclusive black man living in the woods. The crew of Toy Box 2 are returned to Earth, where Fee goes home to her family and attempts to resume her life as a mother. She crashes her motorcycle while avoiding a dog, but she befriends the dog and drags her motorcycle back home. The captain of Von Braun struggles with the speech he will give when the ship reaches Jupiter, resulting in him being hospitalized with a stomach ulcer. Hachimaki makes his speech when Von Braun arrives at Jupiter, concluding that he's perfectly satisfied with what he already has, and giving up on his dream of owning his own spaceship.

Production

After working as an assistant for Shin Morimura, Makoto Yukimura started his own manga. According to manga author Makoto Yukimura, the conception of Planetes was simple. One day in a library, he came across a scientific book that talked about the remains of spacecraft and satellites that were in Earth orbit. Yukimura found it really interesting to know that these debris were dangerous for us, and that, at some point in life, he meant, a few light years from now, these debris would be seriously disturbing the progress of the planet. Upon finishing the book, Yukimura decided to write a manga about this concept. There were not major influences other than Arthur C. Clarke. While their works are not the same, he was moved by the dilemmas of his theories. He then researched Japanese writers and was moved by Tani Koshu. Planetes could have dozens of volumes, if he were to count the work carried out daily by space garbage collectors. However, his only goal was showing the characters' daily lives in a futuristic setting. He liked to tell the whole story with a beginning, middle and end, and when he sees that it already has enough content, he finished it, regardless of how many volumes there are.

Concepts like momentum in weightlessness are early plot points and are always illustrated naturally. Director Goro Taniguchi stated in the DVD commentary that he learned much about orbital mechanics in the course of making the series. This can be shown in showing specific orbital energy, through changing orbits by applying thrust throughout the series. Even the necessity for the retrieval of space debris that is central to the plot is rooted in the serious and growing problem with space debris today. The Japanese space agency JAXA served as a technical consultant to the series. The US version of the DVDs featured interviews with two scientists from NASA's Orbital Debris Section. However, both scientists stated that the premise of having to rendezvous with debris in orbit is highly unlikely as it would take an extravagant amount of energy for a relatively small amount of salvageable material. One of the scientists stated that the previous director of the NASA Orbital Debris Section was in fact Donald J. Kessler, the scientist who proposed the eponymous Kessler Syndrome, which is cited and used several times in both the anime and manga. The final settlement of the conflict is also unique in that it is not resolved by any of the main protagonists or antagonists, but by a compromise struck between powers above their heads.

Media

Manga
Written and illustrated by Makoto Yukimura, the twenty-six chapters appeared as a serial in the Kodansha's seinen manga magazine Weekly Morning from January 1999 to January 2004. Kodansha collected the chapters into four tankōbon volumes, and published them from January 23, 2001, to February 23, 2004. It was licensed for an English-language translation in North America by Tokyopop. It published the series in five volumes by splitting the last volume in two parts from October 7, 2003, to February 8, 2005. The translation was rereleased in two omnibus volumes by Dark Horse Comics on December 22, 2015, and May 10, 2016.

Volume list

Anime

The anime adaptation of Planetes began airing its 26-episode run on NHK BS-2 on October 4, 2003, and ended on February 23, 2004. Produced and animated by Sunrise, it was directed by Gorō Taniguchi and scripted by Ichirō Ōkouchi. The anime began development and production before the end of the manga serialization. In the beginning and middle of the series, the writing and production staff only had the first three volumes of the manga as source. In order to fill the entire 26-episode run of the anime, new characters, new settings and new relationships between characters were made in order to increase dramatic tension, reinforce themes introduced in the manga, and introduce new themes that were compatible with the manga. While the manga deals more with existential themes, and humanity's relationship with space, the anime further expands the political elements of the story.

The music score was composed by Kōtarō Nakagawa and produced by Victor Entertainment. The opening theme is "Dive in the Sky" by Mikio Sakai, and the ending themes are "Wonderful Life" by Mikio Sakai for episodes 1-25 and "Planetes" by Hitomi Kuroishi for episode 26. There are two insert songs, "A Secret of the Moon" by Hitomi Kuroishi, used in various episodes, and "Thanks My Friend" by Mikio Sakai used in episode 13.

Reception
Both the manga and the anime were critically acclaimed. According to Anime News Network, the manga has a "solid, engrossing storyline and well-developed characters". Anime News Network also proclaimed Planetes to be the best science fiction anime series of 2005. Both the manga and anime received the Seiun Award for best science fiction series, the manga in 2002 and the anime in 2005. The manga was nominated for a Angoulême International Comics Festival award in the Raja Eco-Fauve Selection category in 2023.

Pop Matters described Planetes as one of the best sci-fi manga due to the setting chosen and how Yukimura executes the characterization of the main characters. Mania Entertainment initially praised the handling of Hachimaki and Tanabe who possessed their own unique dreams and traits in the manga despite working together and enjoyed Yukimura's artwork, standing not only for the character designs but also backgrounds. In a following review, Otaku USA liked the artwork for the detailed character designs, most notably their expressions and also recommended the manga due to its focus on human relationships. Comics Worth Reading recommended the manga, praising the execution of the several themes the characters deal with such as space isolation or conflicts with terrorists which helps to develop Hachimaki and his relationship with the supporting characters. AnimeFringe noted that despite Planetes being a seinen manga, the manga is still accessible for young readers due to lack of overthetop violence and nudity being kept to the minimum. For the climax, Mania enjoyed the new conflicts Hachimaki's career faced and how he still fought to decide what to do with his life alongside Tanabe. The Techora side of the story also met similar response by Mania.

The anime was praised by Mania for the focus on Hachimaki and Tanabe's relationship as the apparent love triangle with the young Nono helped to expand more on the knowledge about Lunarians' growth and how her condition was not treated as a distadvantage as Nono enjoys living in the Moon.

In terms of sales, the manga was only a modest success in North America, with volume 3 reaching 81st place on the Diamond US sales top 100, selling about 1100 copies through the distributor. Volume 4 reached 93rd place, selling about 1400 copies.

See also

Kessler syndrome § In fiction

References

Further reading

External links

Bandai Entertainment site

1999 manga
2003 anime television series debuts
Bandai Entertainment anime titles
Dark Horse Comics titles
Hard science fiction
Kodansha manga
NHK original programming
Science fiction anime and manga
Seinen manga
Sunrise (company)
Television series set in the 2070s
Television shows written by Ichirō Ōkouchi
Tokyopop titles

Planetes


Sammy Solitaire Siddharta Skytte (født 20. februar 1997) er en dansk fodboldspiller, der spiller for den rumænske klub . Hans position på banen er midtbanespiller.

Klubkarriere
Han startede med at spille fodbold i Silkeborg KFUM, da han var otte år.

Silkeborg IF
I sin sene folkeskoletid var han tilknyttet Talent Team på Sølystskolen, som er tilretteligt med flere ugentlige morgentræninger til unge med sportslige ambitioner. Han fik sin første ungdomskontrakt med Silkeborg IF i juni 2012, som var en etårig kontrakt, hvis længde var anbefaling var Skyttes to agenter. I det efterfølgende år var han samtidigt med kontrakt i Silkeborg IF også elev på Silkeborg Efterskole i 9. klasse i 2012-13-årgangen.

Skytte skrev under på en toårig kontrakt i august 2015 strukturet således, at han i sit første kontraktår også skulle færdiggøre sin HHX-uddannelse, mens han i det andet kontraktår skulle indgå som fuldtidsspiller i klubbens førsteholdstrup. Han fik sin debut et par måneder senere pokalturneringen mod AGF den 22. september 2015. Han fik sin første plads i startopstillingen i 2015 mod AC Horsens.

Han blev kåret som årets U/19-spiller i klubben efter 2015-16-sæsonen i U/19 Ligaen. Han havde netop da også færdiggjort sin ungdomsuddannelse, så han kunne indtræde som fuldtidsprofessionel i førsteholdstruppen fra efteråret 2016. Silkeborg IF rykkede i samme ombæring op fra 1. division til Superligaen. Han brækkede i den 24. april 2016 skulderen efter en hovedstødsduel i en kamp mod Næstved Boldklub, hvor der skulle en operation til for at klargøre skulderen. Der skulle derfor gå næsten et halvt år, før han kom i aktion igen. Det skete den 4. november 2016 i 16. spillerunde, hvor han fik sin debut i Superligaregi. Det skete, da han blev skiftet ind i det 73. minut i stedet for Mikkel Vendelbo i en 0-0-kamp ude mod AGF. Han spillede til gengæld også de resterende fem kampe i efterårssæsonen 2016 (to indskiftninger, tre starter).

I december 2016 forlængede Skytte sin kontrakt med Silkeborg IF med tre år, således parterne havde papir på hinanden frem til udgangen af 2019. Herefter spillede han alle kampene i forårssæsonen, alle fra start, hvor det også blev til hans første mål i Superligaen, da han scorede til 0-2 i en 1-3-sejr ude over AGF.

FC Midtjylland
Den 13. juni 2018 blev det offentliggjort, at Skytte skiftede til FC Midtjylland, hvor han skrev under på en femårig kontrakt gældende frem til sommeren 2023. FC Midtjylland havde benyttet en frikøbsklausul i Skyttes kontrakt, der lød på 3,7 millioner kroner, såfremt Silkeborg IF rykkede ud af Superligaen, hvilket de gjorde efter 2017-18-sæsonen.

Skytte kom dog ikke til at optræde for FC Midtjylland fra efterårsssæonen 2018, da han øjeblikkeligt blev udlejet for 2018-19-sæsonen til AC Horsens. Han fik sin officielle debut for AC Horsens i Superligaen i 1. spillerunde, da han startede inde og spillede alle 90 minutter i en 1-2-sejr ude over FC København, hvilket samtidig var hans første sejr over dette hold i sin hidtige karriere.

I sommerpausen 2019 blev Sammy Skytte udlejet til norske Stabæk. Han vendte tilbage til FC Midtjylland efter et halvt år i Stabæk.

Landsholdskarriere

Privatliv
Sammy Skytte er født og opvokset i Silkeborg. Skyttes fætter er Andreas Knappe, der er NFL-spiller, tidligere blandt andet hos Atlanta Falcons.

Henvisninger

Noter

Referencer

Eksterne henvisninger

 Sammy Skytte på superstats.dk

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Silkeborg IF
Fodboldspillere fra FC Midtjylland
Fodboldspillere fra AC Horsens

Sammy Skytte


Kim Ojo (født 2. december 1988 i Warri) er en nigeriansk fodboldspiller, der spiller som centerforward.

Klubkarriere
Den 6. september 2016 blev det offentliggjort, at Kim Ojo havde skrevet under på etårig kontrakt med Lyngby Boldklub.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Nigeria
Fodboldspillere fra Nybergsund IL
Fodboldspillere fra SK Brann
Fodboldspillere fra KRC Genk
Fodboldspillere fra Újpest FC
Fodboldspillere fra Oud-Heverlee Leuven
Fodboldspillere fra Lyngby Boldklub

Kim Ojo


Gabriel Moreira, também conhecido como Biel Moreira (Rio de Janeiro, 14 de fevereiro de 2008), é um ator brasileiro, conhecido por interpretar o personagem Cascão nos filmes da Turma da Mônica.

Carreira
Atuou como o Cascão no filme Turma da Mônica: Laços, após ter sido selecionado entre mais de 7.500 crianças. Em seguida, atuou no longa No Gogó do Paulinho.  Atuou novamente como Cascão na sequência, Turma da Mônica: Lições, e da série Turma da Mônica. Também atuou na novela da Record, Jesus.

Filmografia

Televisão

Cinema

Referências

Ligações externas

Atores infantis do Brasil
Turma da Mônica
Atores do Brasil

Gabriel Moreira


Jørgen Haagen Schmith (* 18. Dezember 1910; † 15. Oktober 1944 Gentofte) war ein dänischer Widerstandskämpfer im Zweiten Weltkrieg, der den Decknamen Citronen führte. Er war Mitglied der Gruppe Holger Danske und führte gemeinsam mit seinem Freund Bent Faurschou-Hviid, genannt Flamme, spektakuläre Aktionen aus.

Vor dem Krieg war er bei einem Theatersaal in Kopenhagen angestellt. Ab 1942 arbeitete er in einer Fabrik von Citroën im Kopenhagener Südhafen, wo er im Alleingang begann, deutsche Fahrzeuge zu beschädigen. 1943 bekam er Kontakt zu einer Widerstandsgruppe, die schnell Vertrauen zu ihm bekam. Er schloss sich ihnen an und erhielt seinen Decknamen Citronen im Zusammenhang mit einer Sabotageaktion bei Citroën, bei der sieben deutsche Fahrzeuge zerstört wurden.

Ab Oktober 1943 verbrachte er einige Monate in Schweden. Nach seiner Rückkehr begann die Zusammenarbeit mit Flamme. Zusammen liquidierten sie Leute, die verdächtigt wurden, Mitglieder des Widerstands an die Deutschen zu verraten. Schmith organisierte auch Fluchtrouten nach Schweden.

Am 19. September 1944 verkleidete sich Citronen als dänischer Polizist. Da unglücklicherweise am gleichen Tag die dänische Polizei verhaftet wurde, wurde auch er festgenommen, allerdings ohne erkannt zu werden, doch es gelang ihm verletzt zu fliehen.

Jørgen Haagen Schmith starb nach einem heftigen, stundenlangen Schusswechsel, als die Gestapo am 15. Oktober 1944 versuchte in die Wohnung in der Jægersborg Allé nördlich von Kopenhagen einzudringen, in welcher er sein Krankenlager hatte.

Die Begebenheiten um Flamme und Citronen wurden 2007/2008 in dem Film Tage des Zorns mit Mads Mikkelsen in der Rolle des Jørgen Haagen Schmith verfilmt.

Der Citronen Fjord in Peary Land im Norden Grönlands wurde durch Eigil Knuth nach Jørgen Haagen Schmith benannt.

Einzelnachweise

Person (dänischer Widerstand 1940–1945)
Träger der Medal of Freedom (1945)
Däne
Geboren 1910
Gestorben 1944
Mann

Jørgen Haagen Schmith