Sotonistička panika ili sotonističko ritualno zlostavljanje (SRZ) jest moralna panika koja se sastoji od više od 12 000 nedokazanih slučajeva ritualnog zlostavljanja. Započela je u Sjedinjenim Američkim Državama 1980-ih godina, šireći se po drugim dijelovima svijeta do kasnih 1990-ih, a traje i danas. Panika je nastala 1980. godine objavljivanjem knjige Michelle Remembers, koju su zajedno napisali kanadski psihijatar Lawrence Pazder i njegova pacijentica i buduća supruga Michelle Smith. Oni su koristili diskreditiranu terapiju oporavka pamćenja kako bi iznijela jezive tvrdnje o sotonističkom ritualnom zlostavljanju nad Smithovom. Optužbe koje su se kasnije pojavile u većem dijelu Sjedinjenih Američkih Država uključivale su izvješća o fizičkom i seksualnom zlostavljanju ljudi u kontekstu okultnih ili sotonističkih rituala. U najekstremnijem obliku, tvrdnje su se pozivale na zavjeru globalnog sotonističkog kulta koji uključuje bogatu i moćnu svjetsku elitu u kojoj se djeca otimaju ili odgajaju za ljudske žrtve, pornografiju i prostituciju. Slične tvrdnje vratile su se i nedavno u obliku QAnona.

Gotovo svaki aspekt ritualnog zlostavljanja je kontroverzan, uključujući njegovu definiciju, izvor optužbi i dokaze za njih, svjedočanstva navodnih žrtava i sudske slučajeve koji uključuju optužbe i kaznene istrage. Panika je zahvatila odvjetnike, terapeute i socijalne radnike koji su se bavili optužbama seksualnog zlostavljanja djece. Optužbe su u početku okupile vrlo različite skupine, uključujući vjerske fundamentaliste, policijske istražitelje, odvjetnike djece, terapeute i klijente u psihoterapiji. Izraz sotonsko zlostavljanje je prije bio češći; kasnije je nastao izraz sotonsko ritualno zlostavljanje i nadalje je sekularizirano u ritualno zlostavljanje. S vremenom su se optužbe sve više povezivale s disocijativnim poremećajem osobnosti (tada zvanim poremećaj višestruke osobnosti) i teorijama zavjere protiv vlade.

Početni interes pojavio se putem reklamne kampanje za Pazderovu knjigu Michelle Remembers iz 1980. godine, a održavao se i popularizirao tijekom desetljeća izvještavanjem o suđenju McMartin. Svjedočanstva, popisi simptoma, glasine i tehnike za istraživanje ili otkrivanje sjećanja na SRZ širili su se putem profesionalnih, popularnih i vjerskih konferencija, kao i kroz talk showove, održavajući i dalje šireći moralnu paniku diljem Sjedinjenih Država i izvan njih. U nekim slučajevima, optužbe su rezultirale kaznenim suđenjima s različitim rezultatima; nakon sedam godina na sudu, suđenje McMartin nije rezultiralo osudama ni za jednog od optuženih, dok su drugi slučajevi rezultirali dugim kaznama, od kojih su neke kasnije poništene. Znanstveno zanimanje za ovu temu polako se razvijalo, što je na kraju rezultiralo zaključkom da je fenomen moralna panika, koja je, kako je to rekao jedan istraživač 2017., "uključivala stotine optužbi da pedofili koji štuju Sotonu upravljaju američkim ustanovinama za dječju skrb u predgrađima bijele srednje klase."

Iako je postojalo 12 000 dokumentiranih optužbi diljem zemlje, policijski istražitelji nisu uspjeli dokazati nijednu tvrdnju o organiziranom zlostavljanju.

Povijest

Rana povijest
Optužbe o užasnim djelima (uključujući kanibalizam, ubojstvo djece, mučenje i incestuozne orgije) vanjskih skupina mogu staviti manjine u ulogu "Drugog", kao i stvoriti žrtvenog jarca za složene probleme u vremenima društvenih poremećaja. SRZ panika ponovila je mnoge od značajki povijesnih moralnih panika i teorija zavjere, kao što je Apionova krvna kleveta protiv Židova 30-ih godina n. e., glasine koje su dovele do progona prvih kršćana u Rimskom Carstvu, kasniji navodi o židovskim ritualima koji uključuju ubijanje kršćanskih beba i oskvrnjenje Euharistije, te lov na vještice u 16. i 17. stoljeću. Autoriteti su koristili torturu i zatvaranje u zatvor kako bi iznudili priznanja od navodnih sotonista, priznanja koja su kasnije korištena da opravdaju njihova pogubljenja. Zapise ovih starijih tvrdnji povezivali su suvremeni zagovornici u nastojanju da pokažu da su suvremeni sotonistički kultovi bili dio drevne zavjere zla, iako u konačnici u Europi nije postojao nikakav dokaz o kultovima štovanja Sotone u bilo kojem trenutku njezine povijesti.

Neposredniji presedan u kontekstu sotonskog ritualnog zlostavljanja u Sjedinjenim Državma bio je Makartizam 1950-ih. Podloga za suvremenu moralnu paniku pronađena je u porastu pet čimbenika u godinama koje su prethodile 1980-ima: uspostava kršćanskog fundamentalizma te osnivanje i politički aktivizam vjerske organizacije koja je nazvana Moralna većina; uspon protukultnog pokreta koji je optužio nasilne kultove za otmicu i ispiranje mozgova djece i tinejdžera; pojava Sotonističke Crkve i drugih izričito sotonističkih skupina koje su dodale zrnce istine postojanju sotonističkih kultova; razvoj područja socijalnog rada ili zaštite djece i njegova borba da se seksualno zlostavljanje djece prepozna kao društveni problem i teški zločin; te popularizacija posttraumatskog stresnog poremećaja, potisnutog sjećanja i odgovarajućeg pokreta preživjelih.

Michelle Remembers i suđenje McMartin
Michelle Remembers, koju su napisale Kanađanke Michelle Smith i njezin suprug, psihijatar Lawrence Pazder, objavljena je 1980. Sada diskreditirana, knjiga je napisana u obliku autobiografije, predstavljajući prvu modernu tvrdnju da je zlostavljanje djece bilo povezano sa sotonističkim ritualima. Pazder je također bio odgovoran za kreiranje termina ritualnog zlostavljanja. Michelle Remembers pružila je model za brojne optužbe za SRZ koje su uslijedile kasnije u istom desetljeću. Na temelju uspjeha knjige, Pazder je razvio visok medijski profil, držao je predavanja i obuke o SRZ-u za provedbu zakona, a do rujna 1990. djelovao je kao konzultant na više od 1000 slučajeva SRZ-a, uključujući suđenje McMartin. Tužitelji su koristili Michelle Remembers kao vodič kada su pripremali slučajeve protiv navodnih sotonista. Sumnja se da su Michelle Remembers, zajedno s drugim izvještajima prikazanim kao priče preživjelih, utjecali na kasnije navode o SRZ-u, a knjiga je predložena kao uzročni čimbenik u kasnijoj epidemiji navoda o SRZ-u.

Početkom 1980-ih, tijekom provedbe zakona o obveznom prijavljivanju, došlo je do velikog porasta istraga o zaštiti djece u Americi, Britaniji i drugim razvijenim zemljama, zajedno s povećanom javnom sviješću o zlostavljanju djece. Istraga optužbi o incestu u Kaliforniji također je promijenjena, sa slučajevima koje su vodili socijalni radnici koji su koristili tehnike navođenja i prisile na intervjue koje su policijski istražitelji izbjegavali. Takve promjene u procesuiranju slučajeva navodnog incesta rezultirale su porastom priznanja očeva u zamjenu za nagodbe. Ubrzo nakon toga, neka su djeca u slučajevima zaštite djece počela iznositi tvrdnje o užasnom fizičkom i seksualnom zlostavljanju od strane skrbnika unutar organiziranih rituala, tvrdeći da je riječ o seksualnom zlostavljanju u sotonističkim ritualima i korištenju sotonističkih simbola. Ovi su slučajevi dobili oznaku "sotonsko ritualno zlostavljanje" i u medijima i među profesionalcima. Sjećanja iz djetinjstva na slično zlostavljanje počela su se pojavljivati kod psihoterapije odraslih.

Godine 1983. podignute su optužbe na suđenju McMartin, velikom slučaju u Kaliforniji, koji je privukao pažnju diljem Sjedinjenih Država i sadržavao je optužbe o zlostavljanju sotonističkih rituala. Slučaj je izazvao ogromnu polarizaciju u tumačenju dostupnih dokaza. Ubrzo nakon toga, više od 100 predškolskih ustanova diljem zemlje postalo je predmetom sličnih senzacionalističkih optužbi, o kojima je žustro i nekritički izvještavao tisak. Tijekom suđenja McMartinu, medijsko izvještavanje o optuženicima (Peggy McMartin i Ray Buckey) bilo je neumoljivo negativno, fokusirajući se samo na izjave tužiteljstva. Michelle Smith i drugi navodni preživjeli susreli su se s roditeljima koji su sudjelovali u suđenju i vjeruje se da su utjecali na svjedočenje protiv optuženih.

Kee MacFarlane, socijalna radnica zaposlena u Children's Institute International, razvila je novi način ispitivanja djece s anatomski ispravnim lutkama i koristila ih u nastojanju da pomogne u otkrivanju zlostavljanja djece McMartina. Nakon što je zamolila djecu da pokažu mjesta na lutkama na kojima su navodno dodirivana i postavljanja sugestivnih pitanja, MacFarlane je dijagnosticirala seksualno zlostavljanje kod gotovo sve McMartinove djece. Iznudila je razotkrivanja koristeći duge intervjue koji su nagrađivali razgovore o zlostavljanju i kažnjavali poricanja. Svjedočenje na suđenju koje je proizašlo iz takvih metoda često je bilo kontradiktorno i nejasno u svim detaljima osim u tvrdnji da se zlostavljanje dogodilo. Iako su početne optužbe u slučaju McMartin sadržavale navode o sotonističkom zlostavljanju i opsežnu zavjeru, te su značajke odbačene relativno rano u suđenju, a kazneni progon je nastavljen samo za neobredne navode o zlostavljanju djece protiv samo dvoje optuženika. Nakon tri godine svjedočenja, McMartin i Buckey oslobođeni su po 52 od 65 točaka, a porota je bila neodlučna u preostalih 13 optužbi protiv Buckeyja, s 11 od 13 porotnika koji su odlučili da nisu krivi. Buckey je bio ponovno optužen i dvije godine kasnije pušten bez osude.

Teorije zavjere
Godine 1984. MacFarlane je upozorio kongresni odbor da su djeca bila prisiljena sudjelovati u skatološkom ponašanju i gledati bizarne rituale u kojima se životinje kolju. Ubrzo nakon toga, Kongres Sjedinjenih Država udvostručio je proračun za programe zaštite djece. Psihijatar Roland Summit održao je konferencije nakon suđenja McMartinu i opisao fenomen kao zavjeru koja je uključivala svakoga tko je skeptičan prema tom fenomenu.  Do 1986. socijalna radnica Carol Darling tvrdila je pred velikom porotom da je zavjera stigla do vlade. Njezin suprug Brad Darling održao je prezentacije na konferenciji o sotonističkoj zavjeri iz davnih vremena za koju je sada vjerovao da prožima američkim zajednicama.

Godine 1985. Patricia Pulling udružila se s psihijatrom Thomasom Radeckim, direktorom Nacionalne koalicije za televizijsko nasilje, kako bi stvorili B.A.D.D. (Bothered About Dungeons and Dragons). Pulling i B.A.D.D. općenito su smatrali igre uloga , a posebno Dungeons & Dragons kao oruđe za novačenje u sotonistički kult, navodeći mlade na samoubojstva, ubojstva i sotonsko ritualno zlostavljanje. Ostali navodni alati za novačenje uključivali su heavy metal glazbu, odgajatelje, centre za skrb o djeci i televiziju. Te su informacije dijelile na policijskim i javnim seminarima o podizanju svijesti o kriminalu i okultizmu, ponekad i od strane aktivnih policijskih službenika. Nijedna od ovih tvrdnji nije držala vodu u analizi ili na sudu. Zapravo, analiza samoubojstava mladih u dotičnom razdoblju pokazala je da su igrači igri uloga zapravo imali puno nižu stopu samoubojstava od prosjeka.

Do kasnih 1980-ih, terapeuti ili pacijenti koji su vjerovali da je netko patio od SRZ-a mogli su predložiti rješenja koja su uključivala kršćansku psihoterapiju, egzorcizam i grupe podrške čiji su se članovi sami identificirali kao "antisotonistički ratnici." Federalna sredstva su povećana za istraživanja o zlostavljanju djece, pri čemu su veliki dijelovi sredstava dodijeljeni istraživanju seksualnog zlostavljanja djece. Financiranje je također osigurano za konferencije koje podupiru ideju SRZ-a, dodajući izgled respektabilnosti ideji, kao i nudeći priliku tužiteljima da razmijene savjete o tome kako najbolje osigurati osude — s taktikama uključujući uništavanjem bilješki, odbijanje snimanja razgovora s djecom, te uništavanje ili odbijanje dijeljenja dokaza s obranom. Da je pronađen dokaz, SRZ bi predstavljao prvu priliku u kojoj su stručnjaci za mentalno zdravlje otkrili organiziranu i tajnu kriminalnu aktivnost. Godine 1987., Geraldo Rivera producirao je nacionalnu televizijsku emisiju o navodnim tajnim kultovima, tvrdeći da "Procjene su da postoji više od milijun sotonista u [Sjedinjenim Državama i oni su] povezani u visoko organiziranu, tajnu mrežu." Snimke ove i sličnih epizoda talk showa naknadno su koristili vjerski fundamentalisti, psihoterapeuti, socijalni radnici i policija za promicanje ideje da postoji zavjera sotonističkih kultova i da ti kultovi čine ozbiljne zločine.

U 1990-ima, psiholog D. Corydon Hammond objavio je detaljnu teoriju o ritualnom zlostavljanju izvučenu iz hipnoterapije sa svojim pacijentima, tvrdeći da su bili žrtve svjetske zavjere organiziranih, tajnih stanica koje su koristile torturu, kontrolu uma i ritualno zlostavljanje kako bi stvorile alternativne osobnosti koje bi se mogle "aktivirati" šifriranim riječima; žrtve su navodno obučavane za ubojice, prostitutke, trgovce drogom i dječje seksualne radnike (za stvaranje dječje pornografije). Hammond je tvrdio da su njegovi pacijenti otkrili da je zavjeru osmislio židovski liječnik u nacističkoj Njemačkoj, ali koji je tada radio za CIA s ciljem svjetske dominacije uz sotonistički kult. Kult je navodno bio sastavljen od uglednih, moćnih članova društva koji su koristili prikupljena sredstva za promicanje svojih ciljeva. Nestanak sjećanja među žrtvama i nepostojanje dokaza navedeni su kao dokazi moći i učinkovitosti ovog kulta u promicanju njegove agende. Hammondove tvrdnje privukle su znatnu pozornost, djelomično zahvaljujući njegovoj istaknutosti u području hipnoze i psihoterapije.

Vjerski korijeni i sekularizacija
Sotonsko ritualno zlostavljanje okupilo je nekoliko skupina koje se obično ne udružuju, uključujući psihoterapeute, grupe za samopomoć, vjerske fundamentaliste i organe za provođenje zakona. Početne optužbe bile su iznesene u kontekstu rastuće političke moći konzervativnog kršćanstva u Sjedinjenim Državama, a vjerski fundamentalisti s entuzijazmom su promicali glasine o SRZ. Psihoterapeuti koji su bili aktivno prakticirali kršćanstvo zagovarali su dijagnozu disocijativnog poremećaja osobnosti; ubrzo nakon toga počeli su se pojavljivati izvještaji slični Michelle Remembers, s nekim terapeutima koji su vjerovali da su alter ega nekih pacijenata rezultat demonskog opsjednuća. Protestantizam je bio ključan u pokretanju, širenju i održavanju glasina kroz propovijedi o opasnostima SRZ-a, predavanja navodnih stručnjaka i molitvenih sesija, uključujući prikazivanje Riverina televizijskog specijala iz 1987. Pojavili su se sekularni zagovornici, a značajno su se uključili i djelatnici za zaštitu djece. Treneri za provedbu zakona, mnogi i sami izrazito religiozni, postali su snažni promicatelji tvrdnji i samoopisani "stručnjaci" za tu temu. Njihova uključenost u slučajeve seksualnog zlostavljanja djece proizvela je više optužbi za SRZ, dodajući vjerodostojnost fenomenu. Kako su objašnjenja za SRZ bila distancirana od evangelističkog kršćanstva i povezivana sa skupinama "preživjelih", motivacije pripisane navodnim sotonistima pomaknule su se s borbe protiv vjerskog neprijatelja na kontrolu uma i zlostavljanje bez ikakve druge svrhe. Kliničari, psihoterapeuti i socijalni radnici dokumentirali su klijente s navodnom poviješću SRZ, iako su tvrdnje terapeuta bile nepotkrijepljene izvan svjedočenja njihovih klijenata.

Međunarodno širenje
Godine 1987. Catherine Gould objavila je popis "pokazatelja", koji sadrži široku lepezu nejasnih simptoma koji su u konačnici bili uobičajeni, nespecifični i subjektivni, a navodno se pomoću njih može dijagnosticirati SRZ kod većine male djece. Do kasnih 1980-ih optužbe su se počele pojavljivati diljem svijeta (uključujući Kanadu, Australiju, Ujedinjeno Kraljevstvo, Novi Zeland, Nizozemsku i Skandinaviju), dijelom zahvaljujući engleskom kao zajedničkom međunarodnom jeziku te u Ujedinjenom Kraljevstvu, uz pomoć Gouldove liste indikatora. Vjera u SRZ brzo se proširila među stručnjacima za mentalno zdravlje (unatoč nedostatku dokaza) kroz niz seminara kontinuirane edukacije, tijekom kojih su se polaznici poticali da vjeruju u stvarnost sotonističkih kultova, njihovih žrtava, i da ne preispituju ekstreme i bizarna otkrivena sjećanja. Dokaz je pružen u obliku nepovezanih djelića informacija kao što su slike koje su nacrtali pacijenti, naslovnice heavy metal albuma, povijesni folklor o štovateljima vraga i slike osakaćenih životinja. Tijekom seminara pacijenti su iznosili svjedočanstva o svojim iskustvima, a voditelji su naglašavali da je vraćanje sjećanja važno za ozdravljenje.

 Godine 1986. u Australiji je održan najveći simpozij o zlostavljanju djece u povijesti, na kojem su govorili glasni zagovornici SRZ-a Kee MacFarlane, Roland Summit, Astrid Heppenstall Heger i David Finkelhor.

 Godine 1987., tekstovi o tom fenomenu pojavili su se u Ujedinjenom Kraljevstvu zajedno s incidentima koji su sadržavali uglavnom slične optužbe kao što je skandal oko zlostavljanja djece u Clevelandu; tvrdnje o SRZ-u u Nottinghamu rezultirale su "britanskim McMartinom", djelomično savjetovanim radom britanskog novinara Tima Tatea na tu temu. Zajedno s popisom pokazatelja, američki govornici na konferenciji, pamfleti, izvorni materijali, konzultanti, rječnik koji se odnosi na SRZ i navodno financiranje su uvezeni, što je promoviralo identifikaciju i savjetovanje o britanskim SRZ optužbama. Istraga u Nottinghamu rezultirala je kaznenim prijavama za teško zlostavljanje djece koje u konačnici nije imalo nikakve veze sa sotonističkim ritualima, a kritizirano je zbog fokusiranja na nebitne i nepostojeće sotonističke aspekte optužbi nauštrb teškog konvencionalnog zlostavljanja koje su djeca trpjela.

 1989. policijski detektiv Sandi Gallant iz San Francisca dala je intervju za novine u Ujedinjenom Kraljevstvu. U isto vrijeme, nekoliko drugih terapeuta obišlo je zemlju držeći govore o SRZ-u, a nedugo nakon toga pojavili su se slučajevi SRZ-a u Orkneyju, Rochdaleu, Londonu i Nottinghamu.

 Godine 1992. podignute su optužbe o Martensville sotonističkom seksualnom skandalu; optužbe su oborene 1995. na temelju nepropisnog intervjuiranja djece.

 Val optužbi za SRZ pojavio se na Novom Zelandu 1991., a u Norveškoj 1992.

 Sredinom devedesetih u Egiptu, tabloidi poput Rose Al Youssef počeli su objavljivati članke o navodnoj supkulturi štovatelja Sotone i rituala koji se šire među tinejdžerima i mladima srednje i više srednje klase, povezujući to s metal i heavy metal glazbom, bendovima, simbolikom i grafitima. Izvorni članak objavljen 11. studenoga 1996. napisao je Abdallah Kamal, ali ubrzo i drugi pisci i novinari su počeli pisati o tome, uključujući Adela Hamudu i druge. Javne intrige na kraju su dovele do toga da je sigurnosni aparat upao u domove nekih mladih ljudi s glazbene scene i njihovih prijatelja, zaplijenijevši objave, vrpce i CD-e, nametnuvši im kratke frizure i podvrgnuvši ih sesijama vjerske reformacije, prije nego što su ih pustili, ali strah se nastavio povremeno raspirivati sve do 2000-ih iz kojeg su proizašle knjige i talk showi.

 Godine 1998. Jean LaFontaine izdala je knjigu u kojoj navodi da su optužbe za SRZ u Ujedinjenom Kraljevstvu bile potaknute istragama koje su nadzirali socijalni radnici koji su pohađali SRZ seminare u Sjedinjenim Državama.

 Godine 2021. i 2022. dvije uzastopne reportaže novinara švicarske televizije Ilone Stämpfli i Robin Rehmann predstavili su dokaze da teorije zavjere usko povezane sa sotonskom panikom još uvijek imaju različite skupine i pojedince u Švicarskoj, među kojima su učitelji, psihoterapeuti, visokoškolci policijski službenici s visokim činovima i viši liječnik Clienia, najveće grupe privatnih psihijatrijskih klinika u Švicarskoj. Kao reakciju na prvi dokumentarac, dvoje intervjuiranih učitelja, kao i višeg liječnika, otpustili su njihovi poslodavci.

Skepticizam, odbacivanje i suvremeno postojanje
Medijska pokrivenost SRZ počela je postajati negativna do 1987., a "panika" je završila između 1992. i 1995. Izdavanje HBO-ovog televizijski filma Indictment: The McMartin Trial 1995. ponovno je prikazalo Raya Buckeyja kao žrtvu pretjerano revnog progona, a ne kao nasilnog predatora i označilo prekretnicu u javnoj percepciji optužbi za zlostavljanje sotonističkim ritualima. Godine 1995. Geraldo Rivera izdao je ispriku za svoju televizijsku emisiju iz 1987. koja se fokusirala na navodne sekte. Do 2003. godine optužbe o ritualnom zlostavljanju dočekane su s velikim skepticizmom i vjera u SRZ više se nije smatrala glavnom strujom u stručnim krugovima; iako je seksualno zlostavljanje djece stvaran i ozbiljan problem, navodi o SRZ-u u biti su bili lažni. Razlozi za propast ovog fenomena uključuju propast kaznenog progona protiv navodnih zlostavljača, sve veći broj znanstvenika, dužnosnika i izvjestitelja koji preispituju stvarnost optužbi i niz uspješnih tužbi protiv stručnjaka za mentalno zdravlje. Astrofizičar i astrobiolog Carl Sagan posvetio je cijelo jedno poglavlje svoje posljednje knjige, The Demon-Haunted World: Science as a Candle in the Dark (1996.) kritici tvrdnji o vraćenim sjećanjima na otmice NLO-a i zlostavljanje sotonističkim ritualima te je citirao materijal iz Zaklade False Memory Syndrome uz odobrenje.

Neki feministički kritičari dijagnoza SRZ-a tvrdili su da je, tijekom pokušaja čišćenja društva od zla, panika 1980-ih i 1990-ih zamaglila stvarna pitanja zlostavljanja djece, zabrinutost koju je ponovio Gary Clapton. U Engleskoj je panika SRZ-a skrenula resurse i pažnju s dokazanih slučajeva zlostavljanja; to je rezultiralo hijerarhijom zlostavljanja u kojoj je SRZ najozbiljniji oblik, fizičko i seksualno zlostavljanje bilo je minimizirano i/ili marginalizirano, a "puko" fizičko zlostavljanje više nije bilo vrijedno intervencije. Osim toga, kako su se kritike istrage SRZ-a povećavale, fokus socijalnih radnika na SRZ rezultirao je velikim gubitkom kredibiliteta struke. SRZ, sa svojim senzacionalnim sastavom mnogih žrtava koje su zlostavljali mnogi viktimizatori, na kraju je oduzeo veći dio društvenog značaja daleko češćem i dokazanom problemu incesta. Nacionalni centar za zlostavljanje i zanemarivanje osmislio je izraz vjersko zlostavljanje kako bi opisao egzorcizam, trovanje i utapanje djece u ne-sotonskim vjerskim okruženjima kako bi se izbjegla zabuna sa SRZ-em.

Neki ljudi i dalje vjeruju da postoji vjerodostojnost tvrdnji o SRZ-u i nastavljaju raspravljati o toj temi. Publikacije Cathy O'Brien u kojima se tvrdi da je SRZ rezultat vladinih programa (posebno CIA projekta MKULTRA) za proizvodnju kontrole uma u stilu [[mandžurskih kandidata u male djece preuzeli su teoretičari zavjere, povezujući vjeru u SRZ s tvrdnjama o vladinim zavjerama. U knjizi Mistakes Were Made (but Not by Me), autori Carol Tavris i Elliot Aronson navode kontinuirano vjerovanje u fenomen SRZ-a unatoč potpunom nedostatku dokaza kao demonstraciju pristranosti prema potvrdi kod vjernika; dalje ističe da vjernici u SRZ zapravo smatraju nedostatak dokaza dodatnim dokazom, pokazujući "koliko su vođe kulta bili pametni i zli: jeli su te bebe, kosti i sve." Terapeut iz Salt Lake Cityja , Barbara Snow, stavljena je na uvjetnu kaznu 2008. zbog podmetanja lažnih sjećanja na sotonsko zlostavljanje kod pacijenata. Jedan njezin značajan klijent bio je Teal Swan.

QAnon
Ekstremno desničarski pokret teorije zavjere poznat kao QAnon, koji je nastao na 4chanu 2017. godine, usvojio je mnoge oblike SRZ-a i Sotonske panike. Međutim, umjesto da dječji vrtići budu središta zlostavljanja, liberalni holivudski glumci, demokratski političari i visoki državni dužnosnici prikazani su kao sotonistička kabala koji zlostavlja djecu.

Definicije
Izraz sotonsko ritualno zlostavljanje koristi se za opisivanje različitih ponašanja, radnji i optužbi koje leže između krajnosti definicija. Godine 1988., nacionalna studija o seksualnom zlostavljanju u američkim dječjim vrtićima, koju je vodio David Finkelhor, podijelila je optužbe za "ritualno zlostavljanje" u tri kategorije - kultni ritualizam u kojem je zlostavljanje imalo duhovni ili društveni cilj za počinitelje, pseudo-ritualizam u kojem je cilj bilo seksualno zadovoljenje, a rituali su korišteni za prestrašivanje ili zastrašivanje žrtava, te psihopatološki ritualizam u kojem su rituali bili uzrokovani mentalnim poremećajima. Naknadni istražitelji proširili su ove definicije i također ukazali na četvrti navodni tip sotonističkog ritualnog zlostavljanja, u kojem su sitni zločini s dvosmislenim značenjem (kao što su grafiti ili vandalizam) općenito počinjeni od strane tinejdžera pripisani djelovanju sotonističkih kultova.

Do ranih 1990-ih, fraza "Sotonsko ritualno zlostavljanje" bila je prikazana u medijskom izvještavanju o ritualnom zlostavljanju, ali se njegova upotreba smanjila među profesionalcima u korist nijansiranih izraza kao što su višedimenzionalni seksualni ringovi djece, ritualno/ritualističko zlostavljanje, organizirano zlostavljanje ili sadističko zlostavljanje, od kojih su neki priznavali složenost slučajeva zlostavljanja s više počinitelja i žrtava bez projiciranja vjerskog okvira na počinitelje. Ovo potonje posebno nije uspjelo značajno poboljšati ili zamijeniti "sotonsko" zlostavljanje jer se nikada nije koristilo za opisivanje bilo kakvih rituala osim sotonističkih koji su bili srž optužbi SRZ-a. Zlostavljanje u kontekstu kršćanstva, islama ili bilo koje druge religije nije uspjelo ući u diskurs o SRZ-u.

Zlostavljanje temeljeno na kultu Optužbe o zlostavljanju temeljenom na kultu je najekstremniji scenarij SRZ-a. Tijekom početnog razdoblja interesa koje je počelo ranih 1980-ih, izraz se koristio za opisivanje mreže tajnih međugeneracijskih kultova koji štuju Sotonu i koji su navodno bili dio visoko organizirane zavjere koja se bavi kriminalnim ponašanjem kao što je prisilna prostitucija, distribucija droge i pornografija. Također se smatralo da ovi kultovi seksualno zlostavljaju i muče djecu kako bi ih natjerali na doživotno štuju Sotonu. Ostale optužbe uključivale su bizarne spolne radnje poput nekrofilije, prisilnog gutanja sjemena, krvi i izmeta, kanibalizma, orgija, liturgijske parodije poput pseudosakramentalne upotrebe izmeta i urina; čedomorstvo, žrtveni pobačaji radi jedenja fetusa i ljudske žrtve; sotonističkih policajaca koji su prikrili dokaze o zločinima SRZ-a i skrnavljenja kršćanskih grobova. Nikakvi dokazi za bilo koju od ovih tvrdnji nikada nisu pronađeni; dokaz koji su iznijeli oni koji su tvrdili da je zlostavljanje temeljeno na kultu prvenstveno se sastojao od sjećanja odraslih koji su se prisjećali zlostavljanja u djetinjstvu, svjedočenje male djece i krajnje kontroverzna priznanja. Ideja o ubilačkoj sotonističkoj zavjeri stvorila je kontroverzu koja je u to vrijeme podijelila profesionalnu zajednicu zlostavljanja djece, iako nisu pronađeni nikakvi dokazi koji bi poduprli tvrdnje o velikom broju djece koja su ubijena ili zlostavljana u sotonističkim ritualima. Iz perspektive provedbe zakona, malo je vjerojatna međugeneracijska zavjera posvećena ritualnom žrtvovanju čiji članovi ostaju potpuno tihi, ne griješe i ne ostavljaju nikakve fizičke dokaze; slučajevi onoga što su mediji netočno percipirali kao stvarna kultna žrtvovanja (kao što je slučaj Adolfa Constanza iz 1989.) poduprli su ovu ideju.

Zločinački i zabludni sotonizam
Treća varijanta ritualnog zlostavljanja uključuje nereligiozno ritualno zlostavljanje u kojem su rituali bili zabluda ili opsesivni. Postoje slučajevi ekstremnih sadističkih zločina koje su počinili pojedinci, labavo organizirane obitelji i u neki organizirani kultovi, od kojih neki mogu biti povezani sa sotonizmom, iako je vjerojatnije da je to povezano sa trgovinom seksom; iako se SRZ može dogoditi u obiteljima, proširenim obiteljima i lokalnim skupinama, ne vjeruje se da se događa u velikim, organiziranim skupinama.

Acting out
Istražitelji su grafite poput pentagrama smatrali dokazom sotonističkog kulta. Dvosmisleni zločini u kojima se pojavljuju stvarni ili pogrešno interpretirani simboli sotonizma također su smatrani dio fenomena SRZ-a, iako se u većini slučajeva zločini ne mogu povezati s određenim sustavom vjerovanja; manji zločini kao što su vandalizam, neovlašteni upad i ispisivanje grafita često su radnje tinejdžerskog "acting out-a".

Polarizacija
Nikada nije postojao konsenzus o tome što zapravo predstavlja sotonsko ritualno zlostavljanje. Ovaj nedostatak jedinstvene definicije, kao i zbrka između značenja pojma ritual (religiozni naspram psihološkog) omogućili su širok raspon tvrdnji i dokaza koji se mogu tvrditi kao demonstracija stvarnosti optužbi SRZ-a, bez obzira na to koju su "definiciju" dokazi potkrijepljeni. Oštra neslaganja između skupina koje su podržavale optužbe SRZ-a optužbe kao autentične i onih koje su ih kritizirale kao neutemeljene rezultirale su krajnje polariziranom raspravom s malo kompromisa. Nedostatak vjerodostojnih dokaza za ekstremnija tumačenja se često vide kao dokaz učinkovite zavjere, a ne kao pokazatelj da su optužbe neutemeljene. Religiozna uvjerenja ili ateizam osporavatelja također su rezultirali različitim tumačenjima dokaza, kao i optužbama onih koji odbacuju tvrdnje da su "anti-djece." I vjernici i skeptici razvili su mreže za širenje informacije o njihovim položajima. Jedna od središnjih tema rasprave među engleskim stručnjacima za zlostavljanje djece bila je tvrdnja da bi ljudi jednostavno trebali "vjerovati djeci", te da je svjedočanstvo djece dovoljan dokaz, čime se zanemarila činjenica da se u mnogim slučajevima svjedočenje djece tumačili profesionalci, a ne djeca koja izričito otkrivaju navode o zlostavljanju. U nekim slučajevima to je istodobno predstavljeno s idejom da nije važno postoji li doista SRZ, da je empirijska istina SRZ-a irelevantna, da je svjedočenje djece važnije od svjedočenja liječnika, socijalnih radnika i kaznenopravnog sustava.

Dokazi
Nacionalni centar za zlostavljanje i zanemarivanje djece proveo je studiju koju je vodio psiholog Gail Goodman sa Sveučilišta u Kaliforniji, koja je otkrila da među 12 000 optužbi za sotonističko ritualno zlostavljanje nije bilo dokaza za "dobro organizirani međugeneracijski sotonistički kult, koji je seksualno zlostavljao i mučio djecu", iako je bilo "uvjerljivih dokaza o pojedinačnim počiniteljima ili parovima koji kažu da su u vezi sa Sotonom ili koriste tvrdnju za zastrašivanje žrtava." Jedan takav slučaj koji je Goodman proučavao uključivao je "bake i djedove [koji] su imali crne haljine, svijeće, i Krista na obrnutom raspelu — a djeca su imala klamidiju, spolno prenosivu bolest, u svojim grlima," prema izvješću okružnog tužitelja.

Dokazi za SRZ prvenstveno su bili u obliku svjedočanstava djece koja su iznosila navode o SRZ-u i odraslih koji tvrde da se sjećaju zlostavljanja iz djetinjstva, koja su možda zaboravljena i obnovljena tijekom terapije.

I kod djece i kod odraslih nisu pronađeni potkrepljujući dokazi za bilo što osim pseudosotonizma u kojem su sotonistički i ritualni aspekti bili sekundarni i korišteni kao paravan za seksualno zlostavljanje. Unatoč ovom nedostatku objektivnih dokaza, i potpomognuti suprotstavljenim definicijama o tome što je SRZ zapravo bio, zagovornici su tvrdili da je SRZ bio stvarni fenomen tijekom vrhunca i za vrijeme pada moralne panike. Unatoč optužbama koje se pojavljuju u Sjedinjenim Državama, Nizozemskoj, Švedskoj, Novom Zelandu i Australiji, nisu pronađeni materijalni dokazi koji bi potkrijepili optužbe o organiziranom zlostavljanju temeljenom na kultu koji prakticira žrtvovanje ljudi i kanibalizam. Iako su stručnjaci za traume često tvrdili da su optužbe djece i odraslih iste, u stvarnosti su izjave odraslih bile opširnije, teže i sadržavale su bizarnije zlostavljanje. U 95 posto slučajeva odraslih, sjećanja na zlostavljanje su se vratila tijekom psihoterapije.

Nekoliko je godina kružio popis osuda koji je sastavila skupina za zagovaranje Believe the Children kao dokaz istinitosti navoda o zlostavljanju sotonističkih rituala, iako sama organizacija više ne postoji, a sam popis je "nevjerojatno zastario".

Istrage
Provedena su dva istraživanja kako bi se procijenili dokazi za SRZ. U Ujedinjenom Kraljevstvu, vladino izvješće nije dalo dokaze o SRZ-u, nego nekoliko primjera lažnih sotonista koji lažiraju rituale kako bi zastrašili svoje žrtve. U Sjedinjenim Državama, dokazi su prijavljeni, ali su se temeljili na pogrešnim metodama s pretjerano liberalnom definicijom potkrijepljenog slučaja.

Ujedinjeno Kraljevstvo
Britanski studij objavljen 1996. otkrio je 62 slučaja navodnog ritualnog zlostavljanja koje su istraživačima prijavile policija, socijalne službe i agencije za socijalnu skrb u razdoblju od 1988. do 1991., što predstavlja maleni udio slučajeva iznimno visokog profila u usporedbi s ukupnim brojem istraženih od strane agencija. Antropologinja Jean LaFontaine provela je nekoliko godina istražujući slučajeve ritualnog zlostavljanja u Britaniji po nalogu vlade, otkrivši da su svi slučajevi navodnog sotonističkog ritualnog zlostavljanja koji se mogu potkrijepiti bili slučajevi u kojima je cilj počinitelja bilo seksualno zadovoljenje, a ne religijsko štovanje. Izrađujući nekoliko izvještaja i knjigu iz 1998. Speak of the Devil, nakon pregleda slučajeva prijavljenih policiji i službama za zaštitu djece diljem zemlje, LaFontaine je zaključila da su jedini rituali koje je otkrila bili oni koje su izmislili zlostavljači djece kako bi zastrašili svoje žrtve ili opravdali seksualno zlostavljanje. Osim toga, seksualno zlostavljanje dogodilo se izvan rituala, što ukazuje da je cilj zlostavljača bilo seksualno zadovoljenje, a ne ritualno ili vjersko. U slučajevima koji uključuju sotonsko zlostavljanje, na sotonističke optužbe mlađe djece utjecali su odrasli, a zabrinutost oko sotonističkih aspekata pokazala se uvjerljivom zbog kulturološke privlačnosti koncepta, ali odvraća pažnju od stvarne štete nanesene žrtvama zlostavljanja.

U novijim godinama, diskreditirane optužbe za SRZ iznesene su protiv Jimmyja Savilea tijekom posthumne istrage o njegovom seksualnom zlostavljanju djece, kao i protiv bivšeg premijera Teda Heatha (koji je prethodno bio lažno optužen za SRZ za života).

Sjedinjene Američke Države
David Finkelhor dovršio je istragu o seksualnom zlostavljanju djece u vrtićima u Sjedinjenim Državama i objavio izvješće 1988. Izvješće je pronašlo 270 slučajeva seksualnog zlostavljanja, od kojih je 36 klasificirano kao dokazani slučajevi ritualnog zlostavljanja. Mary de Young je istaknula da je definicija "potkrijepljenog" u izvješću pretjerano liberalna jer zahtijeva samo da je jedna agencija odlučila da je došlo do zlouporabe, čak i ako nije poduzeta nikakva radnja, nisu izvršena uhićenja niti nisu suspendirane licence za rad. Osim toga, više agencija moglo je biti uključeno u svaki slučaj (uključujući FBI, lokalnu policiju, agencije za socijalnu skrb i službe za zaštitu djece u mnogim slučajevima), s velikim razlikama u sumnjama i potvrdama, često u međusobnom neslaganju. Finkelhor bi, nakon što bi dobio "potvrdu", prikupljao podatke od onih koji su bili voljni ili zainteresirani dati ih i nije samostalno istraživao slučajeve, što je rezultiralo čestim pogreškama u njegovim zaključcima. Nema podataka osim studija slučaja i kratkih sažetaka. Tri druga slučaja koje je javnost smatrala potvrđujućima – suđenje McMartinu, slučaj Country Walk i ubojstva u Matamorosu koja je počinio Adolfo Constanzo – u konačnici nisu potvrdila postojanje SRZ-a. Glavna svjedokinja u slučaju Country Walk opetovano je iznijela, a zatim povukla optužbe protiv svog supruga usred neobičnih i prisilnih istraga od strane njezinog odvjetnika i psihologa. Matamorosova ubojstva uključuju ubojstva 12 odraslih osoba koje je ritualno žrtvovala narko-banda inspirirana filmom The Believers, ali nisu uključivala djecu ili seksualno zlostavljanje. Slučaj McMartin nije rezultirao osudama i na kraju se temeljio na optužbama djece bez ikakvih dokaza osim njihovih iznuđenih svjedočenja. Istraga iz 1996. o više od 12 000 navoda o sotonističkom, ritualnom i vjerskom zlostavljanju nije rezultirala niti jednim slučajem koji se smatra činjeničnim ili potkrijepljenim.

Nizozemska
Nizozemski istraživački novinari iz Argosa (NPO Radio 1) prikupili su iskustva i priče više od dvije stotine žrtava organiziranog seksualnog zlostavljanja. Stotinu i četrdeset žrtava ispričalo je Argosu o ritualnom zlostavljanju. Više sudionika u istrazi kao počinitelje navodi šest poznatih osoba i više od deset lokacija zlostavljanja. Skladište u Bollenstreeku označeno je kao mjesto za 'skladištenje' i proizvodnju dječje pornografije. Tijekom istrage novinari Argosa primili su anonimni e-mail u kojem se navodi da se novinari moraju 'paziti' jer 'znaju za vašu istragu', uz napomenu da će se 'riješiti dokaza – baš kao što su učinili s Dutrouxom'. Isti dan kad su novinari primili e-mail, izgorjelo je skladište u Bollenstreeku. Prema Argosu, vatrogasci su klasificirali štetu tako velikom da se uzrok požara nije mogao utvrditi.

Kao odgovor na parlamentarna pitanja nakon istrage o Argosu, nizozemski ministar pravosuđa i sigurnosti Ferdinand Grapperhaus rekao je 27. kolovoza 2020. da neće biti 'neovisne istrage o ritualnom zlostavljanju' djece u Nizozemskoj. Zelena ljevica, Socijalistička stranka i Stranka rada kritizirale su Grapperhausa zbog njegove odluke. Dana 13. listopada (2020.), nizozemski Zastupnički dom odobrio je prijedlog u kojem su PvdA, GL i SP tražili da se provede neovisna istraga o prirodi i opsegu "organiziranog sadističkog zlostavljanja djece", zaobilazeći Grapperhausovo prvotno odbijanje za istraživanje.

Optužbe pacijenata
Većinu svjedočanstava odraslih dali su odrasli dok su bili podvrgnuti psihoterapiji, u većini slučajeva oni su bili podvrgnuti terapiji koja je osmišljena da izazove sjećanja na SRZ. Terapeuti su tvrdili da bol koju su njihovi pacijenti osjećali, unutarnja dosljednost njihovih priča i sličnosti tvrdnji koje su iznijeli različiti pacijenti dokazuju postojanje SRZ-a, ali unatoč tome, otkrića pacijenata nikada nisu rezultirala nikakvim potvrdama. Svim navodima koje su stručnjaci za mentalno zdravlje dobili od navodnih žrtava nedostajali su provjerljivi dokazi, bili su potpuno anegdotski i svi su uključivali incidente koji su se dogodili godinama ili desetljećima prije. Briga za terapeute vrtjela se oko boli njihovih klijenata, koja je za njih važnija od istinitosti izjava njihovih pacijenata. Uzorak od 29 pacijenata u medicinskoj klinici koji je prijavio SRZ nije našao potvrdu tvrdnji u medicinskoj dokumentaciji ili u razgovoru s članovima obitelji, a istraživanje 2709 američkih terapeuta otkrilo je da je većina navoda o SRZ-u došlo od samo šesnaest terapeuta, što sugerira da je odlučujući čimbenik da pacijent iznosi optužbe o SRZ-u bila terapeutova predispozicija. Nadalje, navodne sličnosti između iskaza pacijenata (osobito između odraslih i djece) pokazale su se iluzornima nakon pregleda, pri čemu su odrasli opisivali daleko detaljnije, teže i bizarnije zlostavljanje od djece. Bette Bottoms, koja je pregledala stotine tvrdnji o zlostavljanju odraslih i djece, opisala je konačne dokaze za zlostavljanje kao "zapanjujuće slabe i dvosmislene", posebno s obzirom na težinu navodnog zlostavljanja. Međutim, pokazalo se da terapeuti sve više vjeruju pacijentima kako su optužbe postajale sve bizarnije i teže.

U slučajevima u kojima su pacijenti iznosili tvrdnje koje su fizički nemoguće ili u slučajevima u kojima su dokazi koje je pronašla policija kontradiktorni, detalji koji se navode često su mijenjani. Ako su pacijenti pokazali na mjesto gdje je pokopano tijelo, ali tijelo nije pronađeno niti je zemlja bila poremećena, terapeuti pribjegavaju posebnim molbama, govoreći da je pacijent hipnotički programiran da usmjeri istražitelje na pogrešno mjesto ili da je pacijenta prevario kult u vjerovanju da zločin nije počinjen. Ako su navodna tijela kremirana, a policija ističe da obična vatra nije dostatna za potpuno uništenje tijela, priče uključuju i posebne industrijske peći. Navodi pacijenata se mijenjaju i oni kreativno pronalaze "rješenja" za prigovore.

Optužbe djece
Druga skupina koja je iznijela navode o SRZ-u bila su mala djeca. Tijekom "Sotonske panike" 1980-ih, tehnike koje su koristili istražitelji za prikupljanje dokaza od svjedoka, osobito male djece, razvile su se tako da su postale vrlo vodeće, prisilne i sugestivne, vršeći pritisak na malu djecu da daju iskaze i odbijajući prihvatiti poricanje, nudeći im poticaje na lažna otkrivanja. Korištene tehnike intervjuiranja bile su čimbenici za koje se vjeruje da su doveli do bizarnih otkrića SRZ-a od strane djece, a promjene forenzičkih tehnika i tehnika intervjuiranja od tada su dovele do nestanka navoda. Analiza tehnika korištenih u dva ključna slučaja (pokusi McMartin i Wee Care predškolskih ustonova) zaključila je da su djeca ispitivana na vrlo sugestivan način. U usporedbi s nizom intervjua Službe za zaštitu djece, intervjui iz dva ispitivanja imali su "značajno veću vjerojatnost da (a) u intervju uvedu nove sugestivne informacije, (b) daju pohvale, obećanja i pozitivno ohrabrenje, (c) izraze neodobravanje, nevjericu ili neslaganje s djecom, (d) vršiti konformistički pritisak i (e) pozivati djecu da se pretvaraju ili nagađaju o navodnim događajima."

Konkretni navodi iz slučajeva uključivali su:

 Viđenje vještica kako lete; putovanja balonom; zlostavljanje i putovanje kroz tunele; identificiranje glumca Chucka Norrisa iz niza slika kao zlostavljača; orgije u autopraonicama i zračnim lukama, djece koja su puštena niz WC u tajne prostorije gdje su bila zlostavljana, zatim očišćena i vraćena njihovim roditeljima koji ništa nisu sumnjali (ispitivanje djece McMartina, nisu pronađeni forenzički dokazi koji bi poduprli ove tvrdnje)

 Silovanje noževima (uključujući oštricu od 12 inča), palicama, vilicama i čarobnim štapićima; napad klauna u čarobnoj sobi; prisiljene pijenja urina; vezanje ih gole za stablo (ispitivanje predškolskog centra za dnevni boravak Fells Acres; nisu pronađeni forenzički dokazi koji bi poduprli ove tvrdnje)

 Ritualno ubojstvo beba; bacanje djece iz čamca u more; putovanja balonima; bacanje beba na zidove; probijanje djece noževima i vilicama; zidovi i podovi glazbene sobe centra bili su namazani urinom i izmetom (suđenje seksualnom zlostavljanju vrtića Little Rascals; nisu pronađeni forenzički dokazi koji bi poduprli ove tvrdnje)

 Prisiljenje glumiti u dječjoj pornografiji i korištenje za dječju prostituciju; mučenje; forsiranje gledanja snuff filmova(slučajevi zlostavljanja djece u okrugu Kern; nikada nije pronađena dječja pornografija koja bi potkrijepila ove optužbe)

 Mentalno invalidni zlostavljač s Noonanovim sindromom pio je ljudsku krv u sotonističkim ritualima; oteo djecu unatoč tome što nije mogao voziti; tjerao djecu da jedu urin i izmet; oteo djecu u tajne sobe; počinio nasilne seksualne napade i premlaćivanja; ubio žirafu, kunića i slona i pio njihovu krv pred djecom. (Slučaj ritualnog zlostavljanja crkve Faith Chapel; nisu pronađeni forenzički dokazi koji bi poduprli ove tvrdnje)

Niz ovih optužbi rezultirao je kaznenim presudama; u analizi tih slučajeva Mary de Young otkrila je da su mnogima osude poništene. Od 22 zaposlenika vrtića i njihovih kazni revidiranih 2007., troje je još uvijek bilo u zatvoru, protiv jedanaest su optužbe odbačene ili poništene, a osam je pušteno prije odsluženja cijele kazne. Razlozi su uključivali tehnička otpuštanja, ustavne izazove i nedolično ponašanje tužitelja.

Skepticizam

Kao moralna panika
SRZ i takozvana "Sotonska panika" nazivaju se moralnom panikom i uspoređuju se s krvnom klevetom i lovom na vještice tijekom povijesti Europe, i Makartizam u Sjedinjenim Državama tijekom 20. stoljeća. Stanley Cohen, koji je utemeljio izraz moralna panika, nazvao je epizodu "jednim od najčišćih slučajeva moralne panike." Početna istraživanja SRZ-a proveli su antropolozi i sociolozi, koji nisu uspjeli pronaći dokaze da se SRZ stvarno dogodilo; umjesto toga zaključili su da je SRZ rezultat glasina i narodnih legendi koje su širili "medijska pompa, kršćanski fundamentalizam, stručnjaci za mentalno zdravlje i provođenje zakona te zagovornici zlostavljanja djece." Sociolozi i novinari primijetili su snažan način na koji su se neki evanđeoski aktivisti i skupine koristili tvrdnjama SRZ-a za postizanje svojih vjerskih i političkih ciljeva. Drugi su komentatori sugerirali da bi cijeli fenomen mogao biti dokaz moralne panike zbog sotonizma i zlostavljanja djece. Skeptična objašnjenja za navode o SRZ-u uključivala su pokušaj radikalnih feministica da potkopaju nuklearnu obitelj, reakciju protiv zaposlenih žena, homofobne napade na homoseksualne radnike u vrtićima, univerzalnu potrebu vjere u zlo, strah od alternativnih duhovnosti, tjeskoba "kraja tisućljeća" ili prolazni oblik epilepsije temporalnog režnja.

U svojoj knjizi Sotonska panika, dobitniku nagrade Mencken za najbolju knjigu iz 1994. koju dodjeljuje Free Press Association, Jeffery Victor piše da su u Sjedinjenim Državama skupine za koje postoji najveća vjerojatnost da će vjerovati glasine o SRZ-u ruralne, slabo obrazovane, religiozne konzervativne obitelji bijelih plavih ovratnika s neupitnim uvjerenjem u američke vrijednosti koje osjećaju značajnu tjeskobu zbog gubitka posla, ekonomskog pada i raspada obitelji. Victor smatra glasine o SRZ-u simptomom moralne krize i oblikom žrtvenog jarca za ekonomske i društvene bolesti.

Porijeklo glasina
Informacije o tvrdnjama SRZ širile su se putem konferencija prezentiranim vjerskim skupinama, crkvama i stručnjacima poput policije i terapeuta, kao i roditelja. Te su konferencije i prezentacije služile za organiziranje agencija i poticanje komunikacije između skupina, održavanje i širenje opovrgnutih ili preuveličanih priča kao činjenice. Pripadnici lokalnih policijskih snaga organizirani u labave mreže usredotočene na kultne zločine, od kojih su se neki predstavljali kao "stručnjaci" i bili su plaćeni da govore na konferencijama diljem Sjedinjenih Država. Religiozni preporoditelji također su iskoristili glasine i propovijedali o opasnostima sotonizma za mlade i predstavljali se na plaćenim angažmanima kao svjetovni stručnjaci. Na vrhuncu panike, vrlo emotivne optužbe i okolnosti optužbi o SRZ-u otežavale su istraživanje tvrdnji, pri čemu se optuženi smatrao krivim, a skeptici su postajali suoptuženi tijekom suđenja, a suđenja su napredovala isključivo na temelju svjedočenja vrlo male djece bez potkrepljujućih dokaza. Nikakvi forenzički ili potkrepljujući dokazi nikada nisu pronađeni za vjersko utemeljeno kanibalističko ili ubojito SRZ, unatoč opsežnim istragama. Zabrinutost i reakcija koju su izrazile razne skupine u vezi s ozbiljnošću ili prijetnjom SRZ-a smatra se nesrazmjernom stvarnoj prijetnji od sotonski motiviranih zločina, a rijetki zločini koji postoje i koji se mogu označiti kao "sotonski" ne opravdavaju postojanje zavjera ili mreža vjerski motiviranih zlostavljača djece.

Znanstvene istrage i istrage organa za provođenje zakona
Jeffrey Victor pregledao je 67 glasina o SRZ-u u Sjedinjenim Državama i Kanadi objavljenih u novinama ili na televiziji, i nije pronašao nikakve dokaze koji podupiru postojanje ubojitih sotonističkih kultova. LaFontaine navodi da su slučajevi navodnog SRZ-a istraženi u Ujedinjenom Kraljevstvu detaljno pregledani i da je većina bila nepotkrijepljena; za tri je utvrđeno da uključuju seksualno zlostavljanje djece u kontekstu rituala, ali niti jedno nije uključivalo crni sabat ili štovanje vraga koji su karakteristični za navode o SRZ-u. LaFontaine također navodi da nije bilo materijalnih dokaza za optužbe za SRZ; nema kostiju, tijela ili krvi, ni u Sjedinjenim Državama ni u Britaniji.

Kenneth Lanning, FBI-jev stručnjak za istraživanje seksualnog zlostavljanja djece, izjavio je da pseudo-sotonizam može postojati, ali postoji "malo ili nimalo dokaza za ... opsežno razmnožavanje beba, žrtvovanje ljudi i organizirane sotonističke zavjere ."

Postoji mnogo mogućih alternativnih odgovora na pitanje zašto žrtve navode stvari koje se ne čine istinitima. ... Vjerujem da postoji srednji put—kontinuum mogućih aktivnosti. Nešto od onoga što žrtve navode može biti istinito i točno, nešto se može pogrešno percipirati ili iskriviti, nešto može biti skriveno ili simbolično, a nešto može biti "kontaminirano" ili lažno. Problem i izazov, posebice za provedbu zakona, jest utvrditi što je što. To se može učiniti samo aktivnom istragom. Vjerujem da su većina žrtava koje navode "ritualno" zlostavljanje zapravo žrtve nekog oblika zlostavljanja ili traume.

Lanning je 1994. izdao monografiju o SRZ-u namijenjenu tijelima za zaštitu djece, koja je sadržavala njegovo mišljenje da unatoč stotinama istraga nije pronađena nikakva potvrda SRZ-a. Nakon ovog izvješća, nekoliko osuda temeljenih na optužbama SRZ-a je poništeno, a optuženici pušteni.

Prijavljeni slučajevi SRZ-a uključuju bizarne aktivnosti, od kojih su neke nemoguće (poput ljudi koji lete), što dovodi u pitanje vjerodostojnost žrtava seksualnog zlostavljanja djece. U slučajevima u kojima se navodno javlja SRZ, Lanning opisuje uobičajenu dinamiku korištenja straha za kontrolu više mladih žrtava, prisutnost više počinitelja i čudna ili ritualizirana ponašanja, iako se čini da optužbe za zločine poput ljudskih žrtava i kanibalizma nisu opravdane. Lanning također predlaže nekoliko razloga zašto odrasle žrtve mogu iznositi optužbe za SRZ, uključujući "patološku distorziju, traumatsko pamćenje, normalne dječje strahove i fantazije, pogrešnu percepciju i zbunjenost."

Sudski slučajevi
Optužbe o SRZ-u pojavile su se diljem svijeta. Neuspjeh određenih pravnih slučajeva visokog profila izazvao je svjetsku medijsku pozornost i postao središnji dio rastućih kontroverzi oko zlostavljanja djece, sjećanja i zakona. Svjedočenje djece u tim slučajevima su potencijalno dovela do njihovog kolapsa, jer su porote povjerovale da su izvori optužbi koristili sugestivne i manipulativne tehnike intervjuiranja, a ne stvarne događaje. Istraživanja od tog vremena podupiru te zabrinutosti i bez korištenja ovih tehnika malo je vjerojatno da bi slučajevi ikada došli do suđenja.

U jednoj analizi od 36 sudskih slučajeva koji su uključivali seksualno zlostavljanje djece unutar rituala, samo je jedna četvrtina rezultirala osudama, a sve su imale malo veze s ritualnim seksualnim zlostavljanjem. U istraživanju iz 1994. na više od 11 000 psihijatrijskih i policijskih djelatnika diljem SAD-a, provedenom za National Center on Child Abuse and Neglect, istraživači su istražili približno 12 000 optužbi za seksualno zlostavljanje u grupnom kultu temeljeno na sotonističkim ritualima. Istraživanje nije pronašlo potkrijepljena izvješća o dobro organiziranim sotonističkim krugovima ljudi koji seksualno zlostavljaju djecu, ali je pronašlo incidente u kojima su ritualni aspekti bili sekundarni u odnosu na zlostavljanje i korišteni su za zastrašivanje žrtava. Victor je pregledao 21 sudski slučaj u kojem se navodi SRZ između 1983. i 1987. u kojima nije pokrenut postupak za ritualno zlostavljanje.

Tijekom ranih 1980-ih neki su sudovi pokušali ad hoc prilagodbe riješiti tjeskobe djece svjedoka u vezi sa svjedočenjem pred optuženicima. Zasloni ili video nadzor danas su uobičajena značajka suđenja za seksualno zlostavljanje djece; djeca ranih 1980-ih obično su bila prisiljena na izravan vizualni kontakt s optuženim zlostavljačem dok su bili na sudu. Optužbe SRZ-a na sudovima katalizirale su široku agendu istraživanja prirode dječjih svjedočenja i pouzdanosti njihovih usmenih dokaza na sudu. U konačnici u slučajevima SRZ-a, tehnike prisile koje su koristili okružni tužitelji, terapeuti i policijski službenici koji vjeruju da su bili kritični u uspostavljanju, a često i rješavanju slučajeva SRZ-a. Na sudovima, kada su porote mogle vidjeti snimke ili transkripte razgovora s djecom, navodni zlostavljači su oslobođeni. Reakcija uspješnih tužitelja, raširena po konvencijama i konferencijama o SRZ-u, bila je da unište ili uopće ne zabilježe intervjue. Jedna skupina istraživača zaključila je da djeci obično nedostaje dovoljna količina "eksplicitnog znanja" o sotonističkom ritualnom zlostavljanju da bi sama izmislila sve detalje tvrdnje o SRZ-u. Međutim, isti su istraživači također zaključili da djeca obično imaju dovoljnu količinu općeg znanja o "nasilju i okultnom" da "posluže kao početna točka iz koje se mogu razviti ritualne tvrdnje."

Godine 2006. psiholog i odvjetnik Christopher Barden sastavio je podnesak amicus curiae Vrhovnom sudu Kalifornije koji je potpisalo gotovo 100 međunarodnih stručnjaka na području ljudskog pamćenja, naglašavajući nedostatak vjerodostojne znanstvene potpore za potisnuta i vraćena sjećanja.

Disocijativni poremećaj identiteta
SRZ je povezano s disocijativnim poremećajem osobnosti (DPO, prije poznat kao poremećaj višestruke osobnosti ili PVO), s mnogim pacijentima s DPO-om koji također navode zlostavljanje u kultu. Prva osoba koja je napisala pripovijest u prvom licu o SRZ-u bila je Michelle Smith, koautorica knjige Michelle Remembers; Smithu je njezin terapeut i kasniji suprug Lawrence Pazder dijagnosticirao DPO. Psihijatri uključeni u Međunarodno društvo za proučavanje traume i disocijacije (tada nazvano Međunarodno društvo za proučavanje višestruke osobnosti i disocijacije), osobito suradnik urednika Bennett G. Braun, nekritički su promicali ideju da su stvarne skupine osoba koje su štovali Sotonu zlostavljali i ritualno žrtvovali djece i, nadalje, da su tisućama osobama vraćale stvarna sjećanja na takvo zlostavljanje tijekom terapije, otvoreno raspravljajući o takvim tvrdnjama u časopisu organizacije, Dissociation. U uvodniku iz 1989., glavni urednik Dissociationa Richard Kluft usporedio je kliničare koji nisu govorili o svojim pacijentima s povratnim sjećanjima na SRZ s "dobrim Nijemcima" tijekom holokausta. Jedan posebno kontroverzan članak pronašao je paralele između izvještaja o SRZ-u i predinkvizicijskih povijesnih zapisa o sotonizmu, stoga se tvrdilo da pronalazi potporu za postojanje drevnih i međugeneracijskih sotonističkih kultova. Pregled ovih tvrdnji od strane sociologinje Mary de Young u članku Behavioral Sciences and the Law iz 1994. primijetio je da je povijesna osnova za ove tvrdnje, a posebno njihov kontinuitet kultova, ceremonija i rituala upitna. Međutim, na konferenciji u studenom 1990., psihijatar i istraživač Frank Putnam, tadašnji šef Jedinice za disocijativne poremećaje Nacionalnog instituta za mentalno zdravlje u Bethesdi, Maryland, vodio je plenarnu sjednicu koja se pokazala kao prva javna prezentacija psihijatrijskih, povijesnih i skepticizam organa za provođenje zakona u pogledu tvrdnji SRZ-a. Ostali članovi panela bili su psihijatar George Ganaway, antropologinja Sherrill Mulhern i psiholog Richard Noll. Nazočni zagovornici SRZ-a smatrali su Putnama, skeptika, da koristi kolege skeptike kao što su Noll i Mulhern kao saveznike u kampanji dezinformiranja kako bi se podijelila zajednica koja vjeruje u SRZ.

Istraživanje koje je istraživalo 12 000 slučajeva navodnog SRZ-a otkrilo je da je većini dijagnosticiran DPO kao i posttraumatski stresni poremećaj. Utvrđeno je da je razina disocijacije u uzorku žena koje navode SRZ viša od usporedivog uzorka vršnjaka koji nisu iskusili SRZ, približavajući se razinama koje pokazuju pacijentice s dijagnozom DPO-a. Uzorak pacijenata kojima je dijagnosticiran DPO i koji su prijavili SRZ u djetinjstvu također pokazuju druge simptome uključujući "disocijativna stanja sa sotonističkim prizvukom, teški posttraumatski stresni poremećaj, krivnju preživjelog, bizarno samozlostavljanje, neobične strahove, seksualizaciju sadističkih impulsa, indoktrinirana uvjerenja i zloupotreba psihoaktivnih substanci." Komentirajući studiju, Philip Coons je izjavio da su pacijenti držani zajedno na odjelu posvećenom disocijativnim poremećajima s dovoljno mogućnosti za druženje, te da su sjećanja vraćena korištenjem hipnoze (što je smatrao upitnim). Nijedan slučaj nije proslijeđen policiji na provjeru, niti je provjera pokušana preko članova obitelji. Coons je također istaknuo da su postojeće ozljede mogle biti samonanesene, da su prijavljena iskustva "iznenađujuće slična" i da su "mnoga izvješća o SRZ-u nastala dok su pacijenti bili hospitalizirani." Pouzdanost sjećanja DPO klijenata koji su tvrdili SRZ u liječenju doveden je u pitanje i predmet je spora u popularnim medijima i među kliničarima; mnoge od iznesenih tvrdnji u osnovi su nemoguće, a navodnim preživjelima nedostaju fizički ožiljci koji bi nastali da su njihove tvrdnje istinite.

Mnogim ženama koje tvrde da su preživjele SRZ dijagnosticiran je DPO i nije jasno jesu li njihove tvrdnje o zlostavljanju u djetinjstvu točne ili su manifestacija njihove dijagnoze. Od uzorka od 29 pacijenata koji su zlostavljani, 22 su imali dijagnozu disocijativnih poremećaja uključujući DPO. Autori su zabilježili da se 58 posto tvrdnji o SRZ-u pojavilo u godinama nakon specijalnog izdanja Geralda Rivere o SRZ-u i daljnjih 34 posto nakon radionice o SRZ-u predstavljenoj u tom području; kod samo dva pacijenta sjećanja su izazvana bez upotrebe "upitnih terapeutskih postupaka za vraćanje pamćenja." Tvrdnje o SRZ-u od strane pacijenata s DPO-om nazivaju se "...često ništa više od fantastičnih pseudosjećanja usađenih ili pojačanih u psihoterapiji" i SRZ kulturni skript percepcije DPO-a. Neki vjeruju da su sjećanja na SRZ isključivo jatrogenski implantirana sjećanja iz sugestivnih terapijskih tehnika, iako su to kritizirali Daniel Brown, Alan Scheflin i Corydon Hammond zbog, kako tvrde, pretjeranog dosezanja znanstvenih podataka koji podupiru jatrogensku teoriju. Drugi su posebno kritizirali Hammonda zbog korištenja terapijskih tehnika za prikupljanje informacija od klijenata koje se oslanjaju isključivo na informacije koje daje terapeut na način koji uvelike ukazuje na jatrogenezu. Skeptici su rekli da je povećanje dijagnoze DPO-a u 1980-im i 1990-im godinama i njegova povezanost sa sjećanjima na SRZ dokaz nesavjesnog liječenja od strane stručnjaka za liječenje.

Velik dio literature o liječenju ritualno zlostavljanih pacijenata fokusiran je na disocijativne poremećaje.

Lažna sjećanja
Jedno objašnjenje za optužbe o SRZ-z je da su se temeljile na lažnim sjećanjima uzrokovanim korištenjem diskreditiranih sugestivnih tehnika kao što su hipnoza i sugestivna pitanja od strane terapeuta koji su podcjenjivali sugestibilnost svojih klijenata. Promijenjeno stanje svijesti izazvano hipnozom dalo je pacijentima neobičnu sposobnost da proizvedu konfabulacije, često uz pomoć svojih terapeuta.

Paul R. McHugh, profesor psihijatrije na Sveučilištu Johns Hopkins, raspravlja u svojoj knjizi Try to Remember o razvoju događaja koji su doveli do stvaranja lažnih sjećanja u SRZ moralnoj panici i formiranju FMSF-a kao nastojanju da se suvremena znanstvena istraživanja i političke akcije do polarizirajuće borbe oko lažnih sjećanja unutar disciplina mentalnog zdravlja. Prema McHughu, ne postoji koherentna znanstvena osnova za temeljno uvjerenje jedne strane borbe, da seksualno zlostavljanje može uzrokovati masovno sustavno potiskivanje sjećanja kojima se može pristupiti samo hipnozom, prisilnim intervjuima i drugim sumnjivim tehnikama. Skupina psihijatara koja je promicala te ideje, a koju McHugh naziva "manirističkim freudovcima", dosljedno je slijedila deduktivni pristup dijagnozi u kojem se pretpostavljalo da je teorija i uzročno objašnjenje simptoma seksualno zlostavljanje u djetinjstvu koje dovodi do disocijacije, praćeno nizom nedokazanih i nepouzdanih tretmanna s jakom pristranošću potvrde koji su neizbježno proizveli navode i uzroke za koje se pretpostavljalo da postoje.

Pristup liječenju uključivao je izolaciju pacijenta od prijatelja i obitelji unutar psihijatrijskih odjela posvećenih liječenju disocijacije, ispunjenih drugim pacijentima koje su liječili isti liječnici istim pogrešnim metodama i članovima osoblja koji su također koherentno i univerzalno vjerovali u isti isti skup uvjerenja. Ove su metode započele 1980-ih i nastavile su se nekoliko godina sve dok niz sudskih slučajeva i tužbi zbog nesavjesnog liječenja nije rezultiralo time da bolnice nisu uspjele poduprijeti pristup. U slučajevima u kojima su disocijativni simptomi zanemareni, pristup prisilnom liječenju je prestao i pacijenti su udaljeni s namjenskih odjela, optužbe za sotonsko silovanje i zlostavljanje obično su prestale, "oporavljena" sjećanja su identificirana kao izmišljotina, a konvencionalni tretmani za prezentiranje simptoma općenito su bili uspješni.

Izvori

Bibliografija

  (Google books)

Masovna histerija
Teorije zavjere

Sotonistička panika


IC 10 je nepravilna galaksija u zviježđu Kasiopeja. Otkrio ju je Lewis Swift 1887. godine, a 1935. godine Nicholas Mayall postao je prvi koji je sugerirao da je objekt ekstragalaktički, tj. da ne pripada našoj galaksiji, Mliječni Put. Edwin Hubble sumnja da bi mogla pripadati Lokalnoj skupini, ali taj status je ostao nesiguran desetljećima. Radijalna brzina IC 10 izmjerena je 1962. godine, a utvrđeno je da se približava Mliječnome Putu se na oko 350 km/s, jačanje dokaze za članstvo u Mjesnoj skupini. Članstvo u skupini konačno je potvrđeno 1996. godine izravnim mjerenjima njegove udaljenosti na temelju opažanja Cefeida. Unatoč svojoj blizini, galaksiju je prilično teško proučiti jer leži u blizini ravnine Mliječnog puta i zbog toga je jako zatamnjena međuzvjezdanim materijama.

Prividna udaljenost između IC 10 i galaksije Andromede približno je jednaka prividnoj udaljenosti između Andromede i galaksije Trokut, što sugerira da IC 10 može pripadati podskupini Andromede.

IC 10 jedina je poznata zvjezdorodna galaktika u Mjesnoj skupini. Ima mnogo više Wolf-Rayet zvijezda po četvornom kiloparseku (5,1 zvijezde/kpc 2) od Velikog Magellanskog oblaka (2 zvijezde/kpc2) ili Malog Magelanskog oblaka (0,9 zvijezda/kpc2). Iako galaksija ima blistavost sličnu SMC-u, znatno je manja, ali stvara zvijezde znatno brže. Ima golemu ovojnicu od vodika, ali ta opskrba bi mogla, s obzirom na iznimno veliku brzinu stvaranja zvijezda, potrajati još samo nekoliko milijardi godina.

Vidi još
Messier 82

Izvori

0010
Mjesna skupina

IC 10


An Encyclia withneri in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Ruben Primitivo Sauleda, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ruben Primitivo Sauleda och R.M.Adams. An Encyclia withneri in nahilalakip ha genus nga Encyclia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Bahamas. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Encyclia

Encyclia withneri


The Kiss (also known as The May Irwin Kiss, The Rice-Irwin Kiss and The Widow Jones) is an 1896 film, and was one of the first films ever shown commercially to the public.  Around 18 seconds long, it depicts a re-enactment of the kiss between May Irwin and John Rice from the final scene of the stage musical The Widow Jones. The film was directed by William Heise for Thomas Edison. The film was produced in April 1896 at the Edison Studios of Edison, the first film studio in the United States. At the time, Edison was working at the Black Maria studios in West Orange, New Jersey.

In 1999, the short was deemed "culturally significant" by the United States Library of Congress and selected for preservation in the National Film Registry.

Cast
May Irwin as Widow Jones
John Rice as Billie Bikes

Production
The film was one of the last shot at Edison's Black Maria.

Release
According to Charles Musser the film was released in either April or May 1896, and was publicized in a sponsored article in the New York World about actors kissing on stage. The article discussed the controversy surrounding onstage kissing and, along with an illustration of the Irwin and Rice kiss, referred readers to The Widow Jones and the Edison film. The campaign sought to bring attention to the newspaper, play, and movie all at once. The film was shown during demonstrations of the Vitascope.

Charles Frohman was initially against the film, stating that "I shall have to consider replacing Miss Irwin" in The Widow Jones, but then asked for Edson Raff to have advertising for the short include that Irwin was the star of The Widow Jones.

The film was sold to exhibitors for $7.50 ($232 in 2020) and it was being shown at the end of almost every show by the fall of 1896.

Reaction
The film contained the very first kiss on film, with a close-up of a nuzzling duo followed by a short peck on the lips ("the mysteries of the kiss revealed"). The kissing scene was denounced as shocking and obscene to early moviegoers and caused the Roman Catholic Church to call for censorship and moral reform, as kissing in public at the time could lead to prosecution.

The film caused a scandalized uproar and occasioned disapproving newspaper editorials and calls for police action in many places where it was shown. One contemporary critic wrote, "The spectacle of the prolonged pasturing on each other's lips was beastly enough in life size on the stage but magnified to gargantuan proportions and repeated three times over it is absolutely disgusting."

However, according to Dengler (1979) in the Journal of Popular Film and Television, the shocked reaction of the general public is a myth.

The Edison catalogue advertised it this way: "They get ready to kiss, begin to kiss, and kiss and kiss and kiss in a way that brings down the house every time."

Perhaps in defiance, and "to spice up a film", this was followed by many kiss imitators and take-offs, including Something Good – Negro Kiss (1898), The Kiss in the Tunnel (1899) and The Kiss (1900).

Public exposure
For a number of years, it was believed that a showing of The Kiss was the first film publicly shown in Canada, projected in West End Park, Ottawa, on July 21, 1896.  It has since been learned that the competing Lumière Brothers Cinematograph had already exhibited different films in Montreal 24 days earlier, on June 27, 1896.

References

Works cited

Further reading
 Grahame-Smith, Seth. The Big Book of Porn. .

External links

 The Kiss at Library of Congress
 The Kiss video and biography of May Irwin
 The Kiss on YouTube
The Kiss essay by Daniel Eagan in America's Film Legacy: The Authoritative Guide to the Landmark Movies in the National Film Registry, Bloomsbury Academic, 2010 , pages 4–5

1896 films
1890s American films
American silent short films
United States National Film Registry films
American black-and-white films
Films shot in New Jersey
Kissing
Films directed by William Heise
Articles containing video clips
Edison Manufacturing Company films
1890s romance films
American romance films
1896 short films
Obscenity controversies in film

The Kiss (1896 film)


Old-time music is a genre of North American folk music. It developed along with various North American folk dances, such as square dancing, clogging, and buck dancing. It is played on acoustic instruments, generally centering on a combination of fiddle and plucked string instruments, most often the banjo, guitar, and mandolin. The genre is considered a precursor to modern country music.

History
Reflecting the cultures that settled North America, the roots of old-time music are in the traditional musics of the British Isles and Europe. African influences are notably found in instruments such as the banjo. In some regions French and German sources are also prominent. While many dance tunes and ballads can be traced to European sources, many others are of North American origin.

Etymology
Old-time music represents perhaps the oldest form of North American traditional music other than Native American music, and thus the term "old-time" is an appropriate one.

Fiddlin' John Carson made some of the first commercial recordings of traditional American country music for the Okeh label in 1923. The recordings became hits. Okeh, which had previously coined the terms "hillbilly music" to describe Appalachian and Southern fiddle-based and religious music and "race recording" to describe the music of African American recording artists, began using "old-time music" as a term to describe the music made by artists of Carson's style. The term thus originated as a euphemism, but proved a suitable replacement for other terms that were considered disparaging by many inhabitants of these regions. It remains the term preferred by performers and listeners of the music. It is sometimes referred to as "old-timey" or "mountain music" by long-time practitioners.

Other sources
During the late 19th and early 20th centuries, tunes originating in minstrel, Tin Pan Alley, gospel, and other music styles were adapted into the old-time style. People played similar music in all regions of the United States in the 18th and 19th centuries, but in the 20th century it became associated primarily with the Appalachian region.

Revival
Important revivalists include Mike Seeger and Pete Seeger, who brought the music to New York City as early as the 1940s. The New Lost City Ramblers in particular took the revival across the country and often featured older musicians in their show. The band was originally Mike Seeger, John Cohen, and Tom Paley. When Tom left the band, he was replaced by Tracy Schwarz. New Lost City Ramblers sparked new interest in old-timey music.

Instrumentation
Old-time music is played using a wide variety of stringed instruments. The instrumentation of an old-time group is often determined by what instruments are available, as well as by tradition. The most common instruments are acoustic string instruments. Historically, the fiddle was nearly always the leading melodic instrument, and in many instances (if no other instruments were available) dances were accompanied only by a single fiddler, who often also acted as dance caller.

By the early 19th century, the banjo had become an essential partner to the fiddle, particularly in the southern United States. The banjo, originally a fretless instrument made from a gourd, provided rhythmic accompaniment to song, dance and the fiddle, incorporating a high drone provided by the instrument's short "drone string." The banjo used in old-time music is typically a 5-string model with an open back (i.e., without the resonator found on most bluegrass banjos).
Today old-time banjo players most commonly utilize the clawhammer style, but there were numerous styles, most of which are still used to some extent today. The major styles are down-picking (generally referred to today as "clawhammer," though historically myriad names were used to describe it), two-finger index lead, two-finger thumb lead, and a three-finger "fiddle style" that seems to have been influenced in part by late-19th century urban classical style. Young players might learn whatever style a parent or older sibling favored, or take inspiration from phonograph records, radio, traveling performers and migrant workers, local guitarists and banjo players, as well as other musicians they met when traveling to neighboring areas. Having a fiddle play the lead melody with a banjo playing rhythmic accompaniment is the most common form of Appalachian old-time music today.

Individualistic three-finger styles were developed independently by such important figures as Uncle Dave Macon, Dock Boggs, and Snuffy Jenkins. Those early three-finger styles, especially the technique developed by Jenkins, led to the three-finger Scruggs style created by Earl Scruggs in the 1940s, which helped advance the split between the old-time genre and the solo-centric style that became known as bluegrass. Jenkins developed a three-finger "roll" method that, while obviously part of the old-time tradition, inspired Scruggs to develop the smoother, faster and more complex rolls that are now standard fare in bluegrass music.

In the 19th and early 20th centuries, musicians began to add other stringed instruments to the fiddle-banjo duo—including guitar, mandolin, and double bass (or washtub bass). These provided chordal, bass line, and pitched rhythmic accompaniment, and occasionally took over the melody, usually during a "break" section that lasted the duration of a verse, refrain, or verse and refrain.  This, along with a Dobro (resonator guitar), is also considered 'standard' bluegrass instrumentation, but old-time music tends to focus on sparser instrumentation and arrangements compared to bluegrass. Such an assemblage, of whatever instrumentation, became known simply as a "string band."  Less frequently used are the cello, piano, hammered dulcimer, Appalachian dulcimer, tenor banjo, tenor guitar, lap-steel guitar, mandola, mouth bow, as well as other instruments such as the jug, harmonica, autoharp, jaw harp, concertina, button or accordion, washboard, spoons, or bones.

The fiddle is sometimes played by two people at the same time, with one player using the bow and fingers, while another player stands to the side and taps out a rhythm on the fiddle strings using small sticks called fiddlesticks (also spelled "fiddle sticks"). This technique (also sometimes called "beating the straws") is utilized in performance most notably by the duo of Al and Emily Cantrell.

Each regional old-time tradition accompanies different dance styles. Some of these include clogging and flatfoot dancing (Appalachia), contra dancing (New England), square dancing (Southern states) and step dancing (Nova Scotia, particularly Cape Breton Island), though there is some overlap between regions.

Regional styles
There are numerous regional styles of old-time music, each with its own repertoire and playing style. Nevertheless, some tunes (such as "Soldier's Joy") are found in nearly every regional style, though played somewhat differently in each.

Appalachia

Appalachian folk music is brought to the United States by immigrants and slaves. In turn it influenced country music and old-time music.

As a result of the terrain of the region, the societies and cultures were fairly isolated from outside intervention. In 1916, Cecil Sharp arrived in Appalachia and began recording the folk songs on the Mountains. Sharp, an authority on British ballads, was able to identify 1,600 versions of 500 songs from 281 singers, almost all having their origins in the English/Scottish Child Ballads. After his first study in Appalachia, he published English Folk Songs from the Southern Appalachians. Some examples of songs preserved in the Appalachian Mountains and recorded by Sharp include, "The Hangman Song", "Barbara Allen", etc. The primary sources for many of Sharp's recordings came from a string of related families around Shelton Laurel, NC. Of note is the fact that these families maintained a specific, unique vocal tradition and traditional English lyrical pronunciations across several generations, until gaining fame in the 1960s and 1970s through similar field recordings completed by John Cohen. These records featured Dillard Chandler, Berzilla Wallin (recorded by Sharp) and Dellie Norton. Relatives of those individuals continue to keep this unique vocal style alive to this day.

A Scottish fiddler named Niel Gow (note the unorthodox spelling) is usually credited with developing (during the 1740s) the short bow sawstroke technique that defines Appalachian fiddling. This technique was altered during the next century, with European waltzes and polkas being most influential.

African Americans, who were not only slaves but also free blacks working in timber, coal mining, and other industries, influenced Appalachian music as the banjo was adopted from African Americans by white musicians (such as Joel Walker Sweeney) in the years leading up to the Civil War.

Appalachian folk became a major influence on styles like country music and bluegrass. It is one of the few regional styles of old-time music that, since World War II, has been learned and widely practiced in all areas of the United States and Canada (as well as in Europe, Australia, and elsewhere). In some cases (as in the Midwest and Northeast), its popularity has eclipsed the indigenous old-time traditions of these regions. There is a particularly high concentration of performers playing Appalachian folk music on the East and West Coasts (especially in New York City, Los Angeles, San Francisco, and the Pacific Northwest). A number of American classical composers, in particular Henry Cowell and Aaron Copland, have composed works that merge the idioms of Appalachian folk music with the Old World–based classical tradition.

Appalachian old-time music is itself made up of regional traditions. Some of the most prominent traditions include those of North Georgia (The Skillet Lickers) Mount Airy, North Carolina (specifically the Round Peak style of Tommy Jarrell) and Grayson County/Galax, Virginia (Wade Ward and Albert Hash), West Virginia (the Hammons Family), Eastern Kentucky (J. P. Fraley and Lee Sexton), Middle Tennessee (Uncle Dave Macon, The McGee Brothers, Thomas Maupin, and Fiddlin' Arthur Smith), and East Tennessee (Charlie Acuff, The Roan Mountain Hilltoppers, G.B. Grayson).

The banjo player and fiddler Bascom Lamar Lunsford, a native of the North Carolina mountains, collected much traditional music during his lifetime, also founding the old-time music festival in Asheville, North Carolina. Notable North Carolina traditional banjo players and makers include Frank Proffitt, Frank Proffitt Jr. and Stanley Hicks, who all learned to make and play fretless mountain banjos from a family tradition. These players, among others, learned their art primarily from family and show fewer traces of influence from commercial hillbilly recordings. The Proffitts and Hicks were heirs to a centuries-old folk tradition, and through the middle to late 20th century they performed in a style older than the stringbands often associated with old time music. Their style has been recently emulated by contemporary musician Tim Eriksen.

The Southern states (particularly coastal states such as Virginia and North Carolina) also have one of the oldest traditions of old-time music in the United States.

States of the Deep South such as Alabama, Mississippi, Georgia, and Louisiana also have their own regional old-time music traditions and repertoires, as does the Ozark Mountains region of Arkansas and Missouri. While the music of the Louisiana Cajuns has much in common with other North American old-time traditions it is generally treated as a tradition unto itself and not referred to as a form of old-time music.

Native American
Several distinctive Native American and First Nations old-time traditions exist, including Métis fiddle and Athabaskan fiddle.

Old-time music has also been adopted by individual Native American musicians including Walker Calhoun (1918-2012) of Big Cove, in the Qualla Boundary (home to the Eastern Band of Cherokee Indians, and Matthew Kinman of the Apache Tribe. Calhoun played three-finger-style banjo and sang in the Cherokee language.

New England
The New England states, being among the first settled by Europeans, have one of the oldest traditions of old-time music. Although the Puritans (the first Europeans to settle in the region), frowned upon instrumental music, dance music flourished in both urban and rural areas beginning in the 17th century. Primary instruments today include the fiddle, piano, and guitar, with the wooden flute sometimes also used. As with Appalachian folk, a number of classical composers have turned to New England folk music for melodic and harmonic ideas, most famously Charles Ives, as well as Aaron Copland, William Schuman, and John Cage, among others. Rhythmically, this style is more diverse than most southern old time, featuring schottisches, hornpipes, and waltzes in addition to reels.

Midwest
Beginning in the early 19th century, when the Midwestern states were first settled by immigrants from the eastern United States and Europe, the Midwest developed its own regional styles of old-time music. Among these, the Missouri style is of particular interest for its energetic bowing style, while Michigan is one of the few areas in North America with a continuous hammered dulcimer tradition through the twentieth century.

The region of central and southern Illinois has its own distinct style and repertoire of old-time music as well.

In the Upper Midwest, especially Minnesota, old-time music most typically refers to a mixture of Scandinavian styles, especially Norwegian and Swedish.

Texas and the West
Texas developed a distinctive twin-fiddling tradition that was later popularized by Bob Wills as Western swing music. Fiddle music has also been popular since the 19th century in other Western states such as Oklahoma and Colorado. The National Oldtime Fiddlers' Contest has been held each year in Weiser, Idaho since 1953.

Oklahoma, with its high concentration of Native American inhabitants, has produced some Native American old-time string bands, most notably Big Chief Henry's Indian String Band (consisting of Henry Hall, fiddle; Clarence Hall, guitar; and Harold Hall, banjo and voice), which was recorded by H. C. Speir for the Victor company in 1929.

The Pacific Northwest has a vibrant old-time music community. Extending the north–south corridor from Seattle to Portland and east to Weiser, ID and Boise, gatherings and festivals such as the Portland Old Time Gathering, Festival of American Fiddle Tunes in Port Townsend, WA, an annual campout in Centralia, WA and the National Oldtime Fiddlers' Contest have helped build a growing and multi-generational old time music community.

Canada
Among the prominent styles of old-time music in Canada are the Scottish-derived tradition of Nova Scotia (particularly Cape Breton Island), the French Canadian music of Quebec and Acadia, the old-time music of Ontario, and the prairie fiddling traditions of the central-western provinces. It is here (primarily in Manitoba and Saskatchewan) that the fiddle tradition of the Métis people is found. The traditional folk music of Newfoundland and Labrador, though similar in some ways to that of the rest of Atlantic Canada, has a distinct style of its own. As such, it is generally considered as its own genre.

Contemporary musicians
The current old-time music scene is alive and well, sparked since the mid-1990s by the combined exposure resulting from several prominent films, more accessible depositories of source material, and the work of a few of touring bands, including The Freight Hoppers, The Wilders, Uncle Earl, Old Crow Medicine Show, and the Glade City Rounders.

A new generation of old-time musicians performs as solo acts and band leaders all over the country, including: Brad Leftwich, Bruce Molsky, Rafe Stefanini, Bruce Greene, Rhys Jones, Rayna Gellert, Riley Baugus, Leroy Troy, Alice Gerrard, Dirk Powell, Walt Koken, Clifton Hicks, and Martha Scanlan. The Appalachian dulcimer has long been a part of string bands in the Galax, VA, area and is seeing new popularity re-emerging as a key instrument for old-time music, thanks to the influence of musicians such as Don Pedi, David Schnaufer, Lois Hornbostel, Wayne Seymour his disciples, Milltown and Stephen Seifert. American hammered dulcimer players like Ken Kolodner, Mark Alan Wade and Rick Thum continue this tradition.  Family bands, such as The Martin Family Band, from Maryland, are continuing the traditions of old time music played on fiddle, banjo, lap dulcimer, hammered dulcimer, mandolin, piano, guitar, bass and percussion. The Carolina Chocolate Drops directly address the lost tradition of black stringband music.

Living elders of the music include Charlie Acuff of Alcoa, Tennessee, Chester McMillian of Mount Airy, North Carolina, Lee Sexton of Line Fork, Kentucky, Thomas Maupin of Murfreesboro, Tennessee, George Gibson of Knott Co., Kentucky, Michael Defosche Jackson Co., TN, Rob Morrison of Chapel Hill, North Carolina, Jimmy Costa of Talcott, West Virginia, Curtis Hicks of Chattanooga, Tennessee, Clyde Davenport of Monticello, Kentucky, Delmer Holland of Waverly, Tennessee, and Harold Luce of Chelsea, Vermont.

Festivals

Prominent old-time music festivals (some of which also include bluegrass, dance, and other related arts) include the Northern Lights Bluegrass and Old Tyme Music Camp and Festival in Saskatoon, Saskatchewan, Canada (established 2005), Old Fiddler's Convention in Galax, Virginia (established 1935), the West Virginia State Folk Festival in Glenville, West Virginia (established 1950), the National Oldtime Fiddlers' Contest in Weiser, Idaho (established 1953), the Mount Airy Fiddlers Convention in Mount Airy, North Carolina (established 1972), Uncle Dave Macon Days in Murfreesboro, Tennessee, the Vandalia Gathering in Charleston, West Virginia (established 1977), the Appalachian String Band Music Festival in Clifftop, Fayette County, West Virginia (established 1990), Breakin' Up Winter in Lebanon, Tennessee, the Winfield Music Festival is held in Winfield, Kansas and the Smithville Fiddlers' Jamboree and Crafts Festival  held in Smithville, Tennessee (established in 1972).
Gallery

Dancing
Because old-time fiddle-based string band music is often played for dances, it is often characterized as dance music. There are also long-standing traditions of solo listening pieces and fiddle songs, such as those documented in West Virginia by Erynn Marshall in Music in the Air Somewhere: The Shifting Borders of West Virginia's Fiddle and Song Traditions (WVU Press, 2006). In dance music as played by old-time string bands, emphasis is placed on providing a strong beat, and instrumental solos, or breaks, are rarely taken. This contrasts with bluegrass music, which developed in the 1940s as concert music. Bluegrass music developed from old-time music and shares many of the same songs and instruments, but is more oriented toward solo performance than is old-time music.

While in the British Isles reels and jigs both remain popular, the reel is by far the predominant metric structure preferred by old-time musicians in the United States (though a few hornpipes are also still performed). Canadian musicians, particularly in the Maritime provinces where the Scottish influence is strong, perform both reels and jigs (as well as other types of tunes such as marches and strathspeys).

Education
Players traditionally learn old-time music by ear; even musicians who can read music. A broad selection of written music does exist, although many believe that the style of old-time music cannot be practically notated by written music. This is in part because there are many regional and local variations to old-time tunes, and because some of the most noted players often improvised and wouldn't play a tune exactly the same way every time.

Players usually learn old-time music by attending local jam sessions and by attending festivals scattered around the country. With the spread of broad-band Internet, more and more old-time recordings are available via small publishers. Internet streaming audio ("Web radio"), and small Web sites make the music more accessible.

Although it is one of the oldest and most prominent forms of traditional music in the United States and Canada, old-time music (with a few notable exceptions) is generally not taught in North American primary schools, secondary schools, or universities. Although square dancing is still occasionally taught in elementary schools (generally with recorded, rather than live music), old-time instruments and dances are not included in the educational system, and must be studied outside the school system.

Appalachia
Located in Johnson City, Tennessee, East Tennessee State University is the only four-year university in the world with a comprehensive program in bluegrass and old time music studies. (Morehead State offers a program also.)  The program includes a variety of bluegrass and country music courses, both performance-oriented and academic. Minors in both Bluegrass and in Appalachian Studies are also offered.

There are a variety of programs, mostly in the summer, such as the Augusta Heritage Festival, the Cowan Creek Mountain Music School, or the Appalachian String Band Music Festival, that offer week-long immersions in old-time music and dance. These camps are family friendly and allow beginners to enter into the tradition and more advanced players to hone their sound with instruction from some of the best in the music.

Outside Appalachia
A growing number of folk music schools in the greater United States, usually non-profit and community=based, have taken up the mantle of providing instruction in old-time music:
The Old Town School of Folk Music in Chicago, Illinois is perhaps the oldest of these, having begun in 1957.

These schools and the subsequent music communities that spring from them offer a positive trend in keeping old-time music alive. Also, universities such as Berklee College of Music, the University of North Carolina at Greensboro, Brown University, UCLA, and Florida State University have "Old Time Ensembles" to teach and keep Old Time music alive.
Regular old-time jam circles are also important to spreading and teaching this music. Regular old-time jams occur not only throughout the United States, but in places as far flung as Beijing, China, where the Beijing Pickers jam spawned a bluegrass/Americana group the Randy Abel Stable and the old-time band the Hutong Yellow Weasels.
In the UK Friends of American Old Time Music and Dance was formed in 1995. A year later Sore Fingers Summer School was started.

Films
Appalachian Journey (1990). Original material recorded and directed by Alan Lomax. A Dibbs Directions Production for Channel Four TV in association with Alan Lomax. Presented by North Carolina Public TV. 1991 videocassette release of an episode from the 1990 television series American Patchwork: Songs and Stories of America.
 My Old Fiddle:  A Visit with Tommy Jarrell in the Blue Ridge (1994). Directed by Les Blank. El Cerrito, California:  Flower Films. .
 New England Fiddles (1995). Produced and directed by John M. Bishop. A Media Generation production. Montpelier, Vermont:  Distributed by Multicultural Media.
Songcatcher (dir. Maggie Greenwald, 2000) is a film about a musicologist researching Appalachian folk music in western North Carolina.
 Sprout Wings and Fly (1983). Produced and directed by Les Blank, CeCe Conway, and Alice Gerrard. El Cerrito, California:  Flower Films.
O Brother, Where Art Thou? (2000). Produced by Ethan Coen, Working Title Films, Studio Canal. Directed by Joel Coen.
Cold Mountain (2003), Anthony Minghella (Dir.) Miramax, Mirage Enterprises, Bona Fide Productions.
The Mountain Minor (2019). Directed by Dale Farmer. Produced by Susan Pepper. Alt452 Productions.

See also
Banjo
Bluegrass music
Folk music
Music of East Tennessee
Fiddle
Country music in Atlanta

References

External links

 Hillbilly Music: Source and Symbol
 Appalachian Traditional Music: A Short History
 Old Time Music Source list
 Sheet music, lyrics & midis for 200+ traditional old-time songs
 Honkingduck.com, Listen to 700+ 78rpm recordings of old time music and search a discography of 319,000+ more.

American folk music
Appalachian culture
Country music genres
Culture of the Southern United States
Square dance

Old-time music


A Ilha Pio é uma ilha na província de Makira-Ulawa, nas Ilhas Salomão. Está situado a 4 km a noroeste da Ilha Ugi. Tem 2,7 km de comprimento e 1,5 km de largura. A elevação estimada do terreno acima do nível do mar é de cerca de 227 metros.

Pio

Ilha Pio


الإقليم الشمالي هو ولاية في أستراليا، تحتل جزء كبيرا من وسط القارة في البر الرئيسي، وكذلك وسط المناطق الشمالية. لها حدود مشتركة مع أستراليا الغربية في غرب وجنوب أستراليا، مع كوينزلاند في الشمال الشرقي. يحد الإقليم بحر تيمور، بحر آرافورا. على الرغم من مساحته الكبيرة (أكثر من 1,349,129 كم2) مما يجعلها ثالث أكبر أقاليم أستراليا. الكثافة السكانية منخفضة، حيث يبلغ عدد سكانها 217,559 نسمة، وهي الأقل سكاناً في الأقاليم.

يعد الإقليم بشكل عام صحراوياً، ويحتوي على بعض المعالم المشهورة مثل الألورو أو الآيرس روك، وهي صخرة يقدسها السكان الأصليون لأستراليا.

العاصمة هي داروين. لا يتمركز السكان في المناطق الساحلية، وإنما على طول الطريق السريع ستيوارت. المدن الرئيسية الأخرى هي كاثرين، أليس سبرينغز تينات كريك ونهولونبوي ويوجد شمال الإقليم بـ100كم جزيرتان تدعيان جزر تيوي. سكان الإقليم الشمالي يعرفون باسم الإقليميين .

اليوم يقوم الاقتصاد على السياحة، وخصوصا محمية كاكادو الحديقة الوطنية في الشمال ومحمية أولورو-كاتا تجوتا في جنوب أستراليا الشمالية وموقعها يكون في وسط أستراليا تقريبا وكذلك التعدين.

الجغرافيا والمناخ

على الرغم من أن حوالي 80% من مساحة الإقليم الشمالي تقع في المنطقة المدارية، إلا أن الجزء الشمالي منه، المعروف باسم الطرف العلوي، والذي يمثل 25% فقط من مساحته، وحده يتسم بالخصائص المعروفة عن المناخ الذي يسود المناطق المدارية. وتتميز تلك المنطقة بغابات السافانا وتتناثر فيها بعض مناطق من الغابات الممطرة، أما في الجزء الشمال الشرقي منها فترتفع هضبة «آرنهم لاند» بشكل مفاجئ بدءً من السهل حتى تصل إلى خليج كاربنتاريا. وتتكون غالبية المنطقة الجنوبية من الإقليم، والتي تشكل 75% من مساحته الإجمالية، من صحراء أو سهول شبه جافة. المنطقة الجنوبية الغربية من الإقليم هي سلسلة جبال ماكدونل (MacDonnell). أما الأنهار في المقاطعة فهي فيكتوريا ودالي وأدليد وروبر، وجميعها تصب في البحار الشمالية.

وتجدر الإشارة إلى أن المناخ السائد في منطقة الطرف العلوي، شأنه في ذلك شأن بقية المناطق الشمالية في أستراليا (في شمال كلا من أستراليا الغربية وكوينزلاند)، يتميز بأنه يجمع بين الجفاف والمطر، حيث يتفاوت الحد الأقصى لدرجات الحرارة بين 30 و 34 درجة مئوية والحد الأدنى بين 19 و26 درجة مئوية، أما في وسط المنطقة، فيتميز المناخ بتقلب درجة الحرارة به بشكل كبير، حيث تهبط إلى ما دون درجة التجمد ليلا في فصل الشتاء وترتفع لتزيد عن 40 درجة في فصل الصيف. ولذا فإن أفضل الفترات المناسبة لزيارة كل من منطقة الوسط والجزء العلوي هي شهري يونيو ويوليو، مع إن المناخ يصبح لطيفاً جداً في منطقة الوسط بدءً من شهر أبريل.

ومن مظاهر الجمال التي يتميز بها الطرف العلوي في فصل الأمطار أن كل شيء يكتسي باللون الأخضر، وإن يكن ذلك مصحوبا بالعواصف الرعدية وبالتالي يقل نسبيا عدد زائريه من السياح. وبالنظر إلى أن ارتفاع درجة الحرارة الذي يصاحبه ارتفاع في مستوى الرطوبة النسبية يؤدي في بعض الأحيان إلى نشوء أوضاع مناخية لا يمكن احتمالها، لذلك يتم إغلاق بعض المنتزهات الوطنية بشكل كلي أو جزئي.

معرض صور

انظر أيضا

 تشريعات مستودعات الحاويات في أستراليا

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي

الإقليم الشمالي
تأسيسات سنة 1911 في أستراليا
دول وأقاليم أسست في 1911
ولايات أستراليا

الإقليم الشمالي (أستراليا)


Arophyteae, tribus kozlačevki, dio je potporodice Aroideae.. Sastoji se od 3 roda sa ukupno 12 vrsta, sve su madagaskarski endemi.

Rodovi
 Arophyton Jum., 7 vrsta
 Carlephyton Jum., 4 vrste
 Colletogyne Buchet, 1 vrsta

Izvori

Aroideae

Arophyteae


Sveta Cecilija je stručni i iznanstveni časopis za sakralnu glazbu i glasilo Instituta za crkvenu glazbu »Albe Vidaković« Katoličkoga bogoslovnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu. Izlazi kao dvogodišnjak u suradnji s Hrvatskim društvom crkvenih glazbenika. Naziv nosi prema istoimenoj zaštitnici liturgijskog pjevanja.

Trenutni predsjednik uredništva je banjalučki biskup Franjo Komarica, a dužnost glavnog i odgovornog urednika obnaša Miroslav Martinjak.

Povijest
Časopis Sv. Cecilija izlazio je u tri razdoblja. Prvi broj časopisa Sv. Cecilije s podnaslovom "list za pučku crkvenu glasbu i pjevanje" izašao je 1. srpnja 1877. godine. Urednik mu je bio Miroslav Cugšvert, a glazbeni urednik prve dvije godine bio je Ivan pl. Zajc. U prvom broju u dvanaest točaka obuhvaćen je program časopisa, koji ističe potrebu prikupljanja starih "liepih i pristojnih pjesama" i zajedničko pjevanje vjernika u crkvi. Uz neravnomjerno izlaženje to prvo razdoblje završava godinom 1884.

Drugo razdoblje izlaženja obuhvaća od 1907. do 1944. godine. Podnaslov je glasio "smotra za promicanje crkvene glazbe" dok se časopis sastojao od tri glavna dijela: članaka, feljtona i glazbenih priloga. Urednici Sv. Cecilije prve dvije godine bili su Milan Zjalić i Mirko Novak te od 1909. do 1913. sam Zjalić. Od 1914. urednik postaje Janko Barle koji to ostaje do svoje smrti 1941. godine. Nakon njega na kratko vrijeme urednikom postaje Ivan Kokot te od 1942. godine Albe Vidaković. Glazbeni urednik od 1907. do 1942. bio je Franjo Dugan, a od 1943. Albe Vidaković je i urednik lista i glazbenog priloga.

Godine 1969. ponovo je obnovljen "časopis za duhovnu glazbu" Sv. Cecilija. Časopis je obnovljen kao glasilo Instituta za crkvenu glazbu KBF-a u Zagrebu. Odgovorni urednik je Anđelko Milanović, urednik glazbenog priloga Anđelko Klobučar, a tajnik Miho Demović, čija je posebna zasluga da je časopis obnovljen. Posebne zasluge za izlaženje časopisa pripadaju dugogodišnjem tajniku Instituta za crkvenu glazbu »Albe Vidaković« Josipu Korparu, koji je tu dužnost obnašao od 1971. od 1996.

Priznati stručni suradnici
Među brojnim suradnicima i/ili urednicima časopisa ističu se velikani hrvatske orguljaške liturgike Ivan pl. Zajc, Franjo Dugan stariji, Anđelko Klobučar, Anđelko Igrec, Miroslav Martinjak...

Izvori
 Podatci o časopisu i njegova povijest preuzeti su sa službenog mrežnog mjesta pri KBF-u u Zagrebu
 Sv. Cecilija : list za pučku crkvenu glasbu i pjevanje u Katalogu Knjižnica grada Zagreba
 Sveta Cecilija na Hrčku

Vanjske poveznice
 Umreženi brojevi časopisa 1877.-1944. na portalu digitaliziranih časopisa »Stari hrvatski časopisi«

Hrvatski stručni i znanstveni časopisi
Hrvatski katolički tisak

Sveta Cecilija (časopis)


Legenda celor 7 vampiri de aur (The Legend of the 7 Golden Vampires) este un film de groază cu arte-marțiale produs de  Hammer Film Productions și Shaw Brothers Studio. Este al nouălea și ultimul film din seria de filme Hammer cu Dracula. Filmul este regizat de Roy Ward Baker, cu Peter Cushing (ca profesorul Van Helsing), John Forbes-Robertson (Contele Dracula), David de Keyser (ca vocea lui Dracula) și Robin Stewart (ca Leyland Van Helsing) în rolurile principale.

Distribuție

 Peter Cushing - Professor Van Helsing
 John Forbes-Robertson - Count Dracula
 David de Keyser - vocea lui Dracula (nemenționat)
 Robin Stewart - Leyland Van Helsing
 Julie Ege - Vanessa Buren
 Robert Hanna - British Consul
 David Chiang - Hsi Ching/Hsi Tien-en
 Shih Szu -  Mai Kwei
 Chan Shen - Kah the High Priest/Count Dracula's host
 Lau Kar-wing - Hsi Kwei (archer)
 Huang Pei-Chih -  Hsi Po-Kwei (spearman)
 Wang Chiang - Hsi San (twin swordsman)
 Feng Ko-An - an assassin
 Hsu Hsia - an assassin

Note

Filme din 1974
Filme idol
Filme cu Dracula
Filme Hammer Film Productions
Filme regizate de Roy Ward Baker
Filme britanice
Filme fantastice din anii 1970
Filme cu arte marțiale
Filme în limba engleză

Legenda celor 7 vampiri de aur


En evergreen (engelsk for "stedsegrøn") er i populærmusikken en melodi eller sang, hvis popularitet holder i årevis. På dansk kendes begrebet tilbage til 1940'erne, hvor det især er anvendt om jazzstandarder i bøger som Jazz skal der til af Otto Lington (1941) og Grammofonens "Evergreens" af Knud Hegermann-Lindencrone (1943).. Senere er begrebet udvidet, så det også omfatter andre populærmusikalske genrer som filmmusik, revyviser og sange fra det nyere pop/rockrepertoire.

I den danske kulturkanon fra 2006 indeholder en gruppe på 12 evergreens, der blandt andet omfatter revyvisen "Solitudevej", flere melodigrandprixsange som "Dansevise", filmmusik som "Duerne flyver" og "Er du dus med himlens fugle", dansktopsangen "Så længe jeg lever" og et rocknummer som "Under bøgen".

Referencer

Musik

Evergreen