The Social Credit Party of Canada (), colloquially known as the Socreds, was a populist political party in Canada that promoted social credit theories of monetary reform. It was the federal wing of the Canadian social credit movement.

Origins and founding: 1932–1963
The Canadian social credit movement was largely an out-growth of the Alberta Social Credit Party, and the Social Credit Party of Canada was strongest in Alberta during this period. In 1932, Baptist evangelist William Aberhart used his radio program to preach the values of social credit throughout the province. He added a heavy dose of fundamentalist Christianity to C. H. Douglas' monetary theories; as a result, the social credit movement in Canada has had a strong social conservative tint.

The party was formed in 1935 as the Western Social Credit League. It attracted voters from the Progressive Party of Canada and the United Farmers movement. The party grew out of disaffection with the status quo during the Great Depression, which hit the party's western Canadian birthplace especially hard. It can be credited both for the creation of this party and the rise of the social democratic Co-operative Commonwealth Federation, forerunner of today's New Democratic Party.

In the party's first federal election in 1935, it only ran candidates in Western Canada. It won 17 seats, of which 15 were in Alberta where it won over 46% of that province's popular vote. John Horne Blackmore was chosen as the party's parliamentary leader.

In 1939, Social Credit merged with the New Democracy movement led by former Conservative William Duncan Herridge. However, Herridge failed to win a seat in the 1940 election, and Blackmore continued as parliamentary leader. At the party's first national convention in 1944, delegates decided to abandon the name New Democracy and founded the Social Credit Association of Canada as a national party. They chose Alberta Treasurer Solon Earl Low as the party's first national leader.

In its early years, the Socreds gained a reputation for Antisemitism. It was said that Blackmore and Low "frequently gave public aid and comfort to anti-Semitism" In 1945, Solon Low alleged there was a conspiracy of Jewish bankers behind the world's problems, and in 1947, Norman Jaques, the Socred Member of Parliament for Wetaskiwin, read excerpts of The Protocols of the Elders of Zion into the parliamentary Hansard. Low repudiated anti-Semitism in 1957 following a trip to Israel after which he made speeches supporting the Jewish state. After World War II made anti-Semitism intolerable, the party began purging itself of anti-Semitic influences, leading Quebec social crediter Louis Even and his followers to leave the party in 1947.

In 1957, Low led the party to its best performance so far, with 19 seats. In 1958, however, the Socreds were swept out of the Commons altogether as part of that year's massive Progressive Conservative landslide. Although it was not apparent at the time, this began a long-term decline for the party. For most of its first quarter-century of existence, Social Credit had been either the first or second party in much of rural western Canada, particularly in its birthplace of rural Alberta. In 1957, for instance, it took 13 of Alberta's 17 seats, however the 1958 defeat firmly established the Tories as the main right-of-centre party west of Ontario, and Social Credit would never seriously challenge the Tories there again.

Provincial social credit movements

Alberta
Aberhart received a positive response from Albertans to his social credit philosophies. In 1935, much to its own surprise, the Alberta Social Credit Party won the 1935 provincial election, forming the first Social Credit government in the world. It went on to win nine subsequent elections, and governed until 1971.

Quebec
In the 1940s, Social Credit supporters in Quebec often ran under the name Union des électeurs. This was a social credit organization that was formed in 1939 by Louis Even and Gilberte Côté-Mercier as the political arm of their religious organization, the Pilgrims of Saint Michael. They shared some ideologies, but did not merge or collaborate with the western-based national party and had an inconsistent attitude towards electoral politics. The Union des électeurs' electoral philosophy was that it was not a partisan political party but an organization to marshal voters to enforce their wishes on their elected representatives. Even believed party politics was corrupt and that the party system should be abolished and replaced by a "union of electors" who would compel elected officials to follow the popular will. The Union also favoured a more orthodox application of social credit economic theory, something that the western based Social Credit movement had begun to move away from under the influence of Alberta premier Ernest Manning. This led to tensions with the national party and Even initially opposed the creation of a national Social Credit Party.

Réal Caouette, a member of the Union des électeurs, won a 1946 by-election as a Social Credit MP and ran, unsuccessfully, for re-election as a Union des électeurs candidate in the 1949 federal election. In 1958, Caouette disagreed with Even, Côté-Mercier and the increasingly hostile attitude of the Union des électeurs towards elections and party politics. He founded the Ralliement des créditistes which won recognition as the Quebec wing of the national Social Credit party.

Ontario
The Union des électeurs philosophy inspired an Ontario group, the Union of Electors led by Ron Gostick, to form in 1950 as a rival to the Ontario Social Credit League. It first ran candidates in the 1948 provincial election under the "Union of Electors" label. Even's views also led to a debate within the national Social Credit Party about whether to continue to run on a Social Credit basis or under the "non-partisan" Union of Electors banner.

British Columbia
In British Columbia, the movement split: both the British Columbia Social Credit League and the Union of Electors ran candidates in the 1949 provincial election. In the 1952 provincial election, the Social Credit party under W. A. C. Bennett won a plurality of seats (defeating the Co-operative Commonwealth Federation by one seat) in the election. The Socreds won a majority government in 1953, and Bennett governed the province until his loss in the 1972 provincial election. The party won the subsequent 1975 provincial election and governed until 1991.

Saskatchewan and Manitoba
The provincial social credit parties of Saskatchewan and Manitoba won some ridings in the 1950s and 1960s, however they were unable to form a government.

Split between Quebec and English Canadian factions: 1963–1973

In the early 1960s, there were serious tensions between the party's English and French wings. In 1961, Robert Thompson of Alberta defeated Caouette at the party's leadership convention. The vote totals were never announced. Years later, Caouette claimed that he would have won, but Manning advised him to tell the Quebec delegates to vote for Thompson because the West would never accept a Francophone Catholic as party leader.

The party returned to Parliament in the 1962 election, electing 30 members, its highest-ever seat total. Caouette and 25 other créditistes were elected from Quebec, however it only elected four MPs from the rest of Canada, including Thompson in Red Deer, Alberta. This began a gradual shift in the federal party's strength from Western Canada to Quebec.

Under the circumstances, Thompson had no choice but to name Caouette the party's deputy leader. The linguistic imbalance caused tension in the Social Credit caucus, as the Quebec MPs regarded Caouette as their leader. Also, Caouette and the other Quebec MPs remained true believers in social credit theory while the English branch had largely abandoned it. Thompson refused to resign as party leader and the party voted in 1963 for a motion of non-confidence against the government of John Diefenbaker, forcing an election. The Socreds won 24 seats, all but four coming from Quebec.

On September 9, 1963, the party split into an English Canadian wing and a separate French Canadian party led by Caouette called the Ralliement des créditistes. Of the 20 Social Credit MPs from Quebec in 1963, 13 joined Caouette's Ralliement. Of the remaining seven, two ran in the next election as independents, and two joined the Progressive Conservatives.

Decline of the party in English Canada
The English Canadian party, concentrated in Alberta and British Columbia, won only five seats in the 1965 federal election. Thompson was frustrated by the lack of support given to the federal wing, while the provincial parties in Alberta and British Columbia won provincial elections with large majorities. British Columbia's Socred Premier, W. A. C. Bennett cut off his party's organizational and financial support after the 1965 election in hopes of pressuring the federal party to reconcile with Caouette's Créditistes.

Alberta Premier Manning was becoming concerned with the perceived leftward trajectory of the federal Liberals and Progressive Conservatives (PCs). He encouraged Thompson to begin talks with the PCs about a merger. Negotiations failed and in March 1967, citing lack of support for the party from its provincial wings in Alberta and British Columbia, Thompson resigned as leader. In the fall Bud Olson left to join the Liberals. With the support of both Manning and PC leader Robert Stanfield, Thompson crossed the floor to the PCs. He sought and won the PC nomination in Red Deer when the June 1968 federal election was called. Alexander Bell Patterson was named acting leader of the remains.

In the 1968 election, Social Credit lost its remaining three seats. This was due to its internal turmoil, Manning's call to merge with the PCs, the defections of Thompson and Olson, and the wave of Trudeaumania across Canada. National party president Herb Bruch said Patterson's refusal to take a clear stand on whether the Socreds would support Robert Stanfield's PCs in Parliament was a contributing factor in the party's defeat. Patterson expressed confidence that the party could return as it had after the Diefenbaker sweep in the 1958 election, noting the strength of the Créditistes in Quebec, and expressed hope that the two parties would be reunited. The party, however, would never win another seat in English Canada.

Reunification

In 1971, the Ralliement des créditistes and the English Canadian Social Credit Party held a joint leadership convention at the Hull Arena. The two parties merged into a single national party under the Social Credit name, and Caouette won the leadership on the first ballot.

In the 1972 election, the Social Credit Party won 15 seats—all in Quebec—and 7.6% of the popular vote. Manning was appointed to the Senate of Canada in 1970—the first and (as it turned out) only Socred ever to serve in that body. Patterson returned to Parliament as a Progressive Conservative in the 1972 election.

Decline: 1973–1980
Despite a modest success in the 1970 Quebec election, the provincial wing of the party was wracked continually by internal divisions, eventually splitting into two factions, one led by Camil Samson and the other by Armand Bois. On February 4, 1973, former federal Liberal cabinet minister Yvon Dupuis was elected leader of the Ralliement créditiste du Québec, but failed to win his riding of Saint-Jean in the 1973 provincial election, and the party only retained two of their 12 seats. Under pressure and without a seat, Dupuis resigned the leadership on May 5, 1974.

In the 1974 federal election, the Social Credit Party machine in Quebec began to fall apart. Caouette was recovering from a snowmobiling accident and was unable to actively lead the party. When he was able to speak, Caouette focused his campaign on the Tories and the New Democratic Party instead of the Liberals, even though the Liberals were Social Credit's main competitor in Quebec. Two weeks before the election was called, Caouette had informed the parliamentary caucus that he would resign as leader in the fall.

Party rallies faced declining, aging audiences. Feuding within the party had accelerated and some ridings in Quebec had two Social Credit candidates, while others — including the party's Lévis stronghold — had none. Many Social Credit MPs ran for re-election on their own strengths, making little mention of the party or its leader in their campaign materials. The party's support in Quebec was undermined by rumours that its MPs had made deals with the Progressive Conservatives during Caouette's illness.

The Socreds won 11 seats, which was considered a success in light of the divisions that plagued their campaign, but was one short of the 12 seats needed for official party status in the House of Commons. The Socreds failed in their attempts to convince Independent MP Leonard Jones to join their party and the Socreds made attempts to get recognition as an official party. The Speaker of the House of Commons, with approval from the Liberal government, decided to recognize the party.

Leadership turmoil
The decline of the party accelerated after Caouette resigned from the party leadership in 1976. He was hospitalized after a stroke on September 16, and died later that year. The party held its leadership convention November 6–7, 1976 at the Civic Centre in Ottawa. This time, 85% of the delegates were from Quebec.

André-Gilles Fortin, the 32-year-old MP for Lotbinière won the convention on the second ballot. Fortin presented a young, dynamic image, but campaigned on traditional social credit economic theory and supporting small business. Fortin was killed in a car accident on June 24, 1977, after serving only eight months as leader. Réal's son, Gilles Caouette, was named acting leader five days after Fortin's death.

In 1978, Socreds elected Lorne Reznowski as their leader, in an attempt to revive the party outside of Quebec. Reznowski, an anglophone Manitoban, presented himself as a candidate in the October 16, 1978, by-elections and fared extremely poorly with 2.76% of votes in the riding of Saint Boniface. He resigned quickly thereafter and was replaced as acting leader by Charles-Arthur Gauthier.

Roy's leadership
Popular provincial  Fabien Roy was selected to lead Social Credit just before the 1979 election. Under Roy, the party won the tacit support of the separatist Parti Québécois, which had become the government of Quebec three years earlier. Social Credit attempted to rally the separatist and nationalist vote: Canadian flags were absent at its campaign kick-off rally, and the party's slogan was  ('It's our turn'), which was reminiscent of the popular separatist anthem "Gens du pays" that includes the chorus, . The party focused its platform on constitutional change, promising to fight to abolish the federal government's never-used right to disallow any provincial legislation, and stating that each province has a "right to choose its own destiny within Canada".

Gilles Caouette publicly denounced what he called  ('PQ supporters disguised as Socreds'). Caouette had said that he wanted to work within the spirit and letter of Confederation, stating, "Let us not burn our bridges. It is not the time for the Ralliement des créditistes to be separatists, but rather to win recognition for the French fact within Canada." Caouette said that he would fight for the recognition of French Canada's aspirations within Confederation on the basis of a partnership with the other nine provinces, "but if this partnership cannot be brought about, I shall become the more ardent separatist in Quebec."

The party increased its vote in areas where the PQ was popular, but lost support in areas of traditional Socred strength. This resulted in the Socred caucus being cut in half, from eleven seats to six, and a slightly reduced share of the popular vote compared to the 1974 election.

Clark minority government
Joe Clark's Progressive Conservatives formed a minority government after the 1979 federal election. The Socreds had just enough seats to give the Tories a majority in the House of Commons. Clark, however, declared that he would govern as if he had a majority and refused to grant the small Social Credit caucus the official party status it wanted or make concessions to the party in order to gain its votes. Clark convinced one Socred MP, Richard Janelle from Lotbinière, to cross the floor and join the government caucus. In December 1979, the remaining five members of the Social Credit caucus demanded that the Conservatives amend their budget to allocate the controversial gas tax revenues to Quebec. Clark refused and the Socreds abstained in a vote on a motion of non-confidence, which, along with several Conservative party members not being able to attend the vote, caused the government to fall.

While Roy cited a prior precedent in then-leader Réal Caouette having the party abstain in a motion of non-confidence in the government of Lester B. Pearson in 1968, his doing the same would prove to be a disastrous and, ultimately, fatal miscalculation. Whereas the make-up of the 1968 parliament had been such that the motion of non-confidence in Pearson had little realistic chance of succeeding (and Caouette's abstention definitively ended any chance of it doing so), the margins in the 1979 parliament were sufficiently tight that, had the Socreds supported the government and even one of the absent Progressive Conservative MPs been present, the motion of non-confidence would have tied on votes and, according to tradition, been defeated by the speaker's casting vote. Moreover, both of the party's major bases of support were alienated by the abstention, with the Quebec nationalist faction seeing Socreds as being ineffective at representing the province's interests, and the social conservative faction being enraged that the party had effectively offered former prime minister Pierre Trudeau, who had intended to resign as Liberal Party leader until Clark's government fell, a route back into power. In the 1980 election the Socreds' popular vote fell to 1.7 percent, and it lost its remaining seats.

The death of the Social Credit candidate in the riding of Frontenac, Quebec, resulted in the postponement of the election in that riding to March 24, 1980. Fabien Roy sought to return to the House of Commons in that by-election, but lost to the Liberal candidate. Roy resigned as leader on November 1, 1980. The party would never again win a seat in the House of Commons, or even come close to doing so.

Denouement: 1981–1993
After Fabien Roy's resignation, the party chose Martin Hattersley in 1981 as interim leader over Alberta evangelist Ken Sweigard. Hattersley was an Edmonton lawyer and former British army officer.

In the May 4, 1981, by-election in Levis, Quebec, the party nominated Martin Caya. Caya placed 6th in a field of seven candidates, winning 367 votes (1.1% of the total), ahead of renegade Socred John Turmel. In the August 17, 1981, by-election in Quebec, party president Carl O'Malley placed 5th in a field of eight candidates, with 92 votes (0.2% of the total). Turmel won 42 votes, placing last.

Hattersley resigned in 1983 when the party overturned his decision to expel Jim Keegstra and two other Albertans accused of anti-Semitism from the party.

In June 1983, Sweigard was elected interim leader by means of a telephone conference call of 19 party executive members, with nine votes to five votes for party vice-president Richard Lawrence. Quebec party member Adrien Lambert was nominated, but could not be reached by telephone. He nonetheless won two votes.

When the call began, two candidates were in the race: professional gambler John Turmel of Ottawa, and tractor dealer Elmer Knutson of Edmonton, the founder of West-Fed, a western Canada separatist movement.

Turmel's candidacy was rejected on the basis that his membership had been suspended. Turmel formed the Christian Credit Party, and later, the Abolitionist Party of Canada, both based on social credit principles. Knutson failed to win endorsement because he was not well known by the members of the executive. Knutson quit the party to form the Confederation of Regions Party.

The meeting decided to appoint an interim leader until a leadership convention could be held in September 1983. This convention was deferred until June 1986, and Sweigard remained as interim leader until that time. Also in 1983, Manning retired from the Senate after reaching the mandatory retirement age of 75, ending Social Credit's representation on Parliament Hill.

In the 1984 election, the party nominated 52 candidates in 51 ridings, the second-fewest that it had ever run since it began nominating candidates east of Manitoba. None of those candidates even came close to being elected, and the party collected a total of 17,044 votes (0.13% of votes cast in all ridings), losing over 92 percent of its 1980 vote and dropping from fourth place to ninth place. Two candidates ran as Social Credit candidates in the BC riding of Prince George-Peace River. The party's strength remained in Quebec and Alberta, but also ran candidates in British Columbia, Saskatchewan, Ontario and New Brunswick. For all intents and purposes, this was the end of Social Credit as a viable party.

Sweigard resigned as leader in 1986. The party's leadership was won by the socially conservative Ontario evangelical minister Harvey Lainson, who defeated Holocaust denier James Keegstra by 67 votes to 38 at a delegated convention in Toronto. Lainson's campaign focused on gun rights and an opposition to abortion and the metric system. (He was not affiliated with the anti-Semitic groups that endorsed Keegstra.)

In July 1987, the party's national executive ousted Lainson over his call to rename the party the Christian Freedom Party of Canada and Keegstra was appointed acting leader. Lainson, however, refused to relinquish the leadership and Keegstra was expelled from the Social Credit Party and its successor the Christian Freedom Social Credit Party in September. The party was still listed with Elections Canada as the Social Credit Party.

The party nominated Andrew Varaday as its candidate in the 1987 Hamilton Mountain by-election. He won 149 votes (0.4% of the total), placing last in a field of six candidates, which included John Turmel (166 votes).

In the 1988 election, what remained of the party nominated nine candidates: six in Quebec, two in Ontario, and one in British Columbia. These candidates collected a total of 3,408 votes (0.02% of votes cast in all ridings). The British Columbia candidate, running in New Westminster—Burnaby, won 718 votes (1.3% of the total). Although the party came far short of nominating the 50 candidates required for official status, the Chief Electoral Officer agreed to put the party's name on the ballots for the nine candidates on the basis of its half-century historical status as an official party.

Lainson resigned as leader in 1990, and another social conservative evangelist, Ken Campbell, took over the party. He continued to describe the party as the Christian Freedom Party in public appearances, although he also retained the "Social Credit" name on official documents for tax purposes. Under Campbell, the party began moving back toward traditional social credit theory.

The party nominated two candidates in by-elections, each of whom won 96 votes. In the February 12 by-election in Chambly, Quebec, Emilian Martel placed last in a field of six, winning 0.2% of the total vote. Party leader Ken Campbell placed 7th out of 10, winning 0.4% of the total vote in the August 13 by-election in Oshawa, Ontario. John Turmel placed last with 50 votes in this race.

After changes to election law required a party to nominate at least 50 candidates in order to keep its registration and assets, Campbell scrambled to nominate at least that number for the 1993 election so he could relaunch the party under the Christian Freedom name. However, it was only able to nominate ten candidates and was deregistered by Elections Canada on September 27, 1993. Its candidates in that election appeared on the ballot as non-affiliated candidates. Campbell later ran as an unofficial "Christian Freedom Party" candidate in a 1996 by-election in Hamilton East, appearing on the ballot as an independent.

Social Credit has never made another attempt to run candidates again. However, it continued to exist as an incorporated non-profit entity, the "Social Credit Party of Canada, Incorporated." Until his death in 2006, Campbell used it to published political advocacy material in order to preserve his ministry's status as a religious charity.

Election results (1935–1988)
(These results include New Democracy candidates in the 1940 election but does not include those for Union des électeurs, Independent Social Credit candidates, or the Ralliement des créditistes.)

* In the 1940 election, former Canadian ambassador to the US W. D. Herridge led a group of 17 candidates (including some Social Credit incumbents such as party leader Blackmore and prominent social crediters such as Louis Even) as members of a monetary reform party called New Democracy, which was endorsed by the Social Credit movement. New Democracy ran 17 candidates, received 73,083 votes (1.59%), and won 3 seats (Robert Fair, Walter Frederick Kuhl, and Blackmore – all of whom were incumbent Social Credit MPs running for re-election as New Democracy candidates). Nine seats were contested by candidates who ran under the Social Credit banner – they received 46,271 votes (1%), and 7 of them were elected.  Herridge failed to win a seat in Parliament and the 3 New Democracy MPs joined the 7-member Social Credit MPs the House of Commons, under Blackmore's leadership, with a caucus seat total of 10 members. After the election, the combined caucus was known as New Democracy; the party's national convention in 1944 voted to revert to the name Social Credit.

** In the 1965 and 1968 elections, Quebec social crediters ran separately as the Ralliement des créditistes winning nine and fifteen seats, respectively.

*** The Quebec-based Ralliement des créditistes, which had won 14 seats in 1968 and was the 4th place party, reunited with the national Social Credit party, essentially taking it over. All seats won by the party in 1972 and subsequently were in Quebec. When the 1972 results are compared to the Railliement's 1968 results there is only a gain of 1 seat and an increase in the popular vote of 2.27 percentage points and no change in place.

Attempted revival
From 2006 to 2009 Wayne Cook, a father's rights activist from Toronto and candidate in 2000 for the Canadian Action Party, attempted to revive the national Social Credit Party of Canada/Parti Credit Social du Canada. His attempt failed to win sufficient support to enable his group to become a registered political party with Elections Canada and the group did not run candidates in the 2008 federal election on either an official or unofficial basis. In June 2009, he announced that his unregistered Social Credit Party of Canada would fold and urged all members to join with the Christian Heritage Party of Canada.

Since the demise of the federal party, several small fringe parties have attempted to promote social credit economic policy while not advocating the social conservativism that the Social Credit Party was known for. John Turmel, who is in the Guinness Book of Records for the most elections contested and for the most elections lost, is an advocate of social credit monetary theory and founded the Abolitionist Party of Canada which ran 80 candidates in the 1993 federal election on a social credit style economic platform. The party was dissolved in 1996. (Turmel also founded the short-lived Christian Credit Party in the early 1980s after he was expelled from the Social Credit Party.)

The Canada Party, founded by former Social Credit candidate Joseph Thauberger, also ran candidates in the 1993 election on a platform of monetary reform influenced by social credit. Many of its members also belonged to the social credit influenced Committee on Monetary and Economic Reform (COMER). In 1997, the Canada Party merged with the left economic nationalist Canadian Action Party which, while not a social credit party per se, adopted a monetary reform policy that is heavily influenced by COMER and the Canada Party.

Leaders

John Horne Blackmore, MP (1935–1944) parliamentary leader
Solon Earl Low, MP (1944–1961)
Robert Thompson, MP (1961–1967)
Alexander Bell Patterson, MP (1967–1968) acting leader
Réal Caouette, MP (1971–1976)
André-Gilles Fortin, MP (1976–1977)
Gilles Caouette, MP (1977–1978) acting leader
Charles-Arthur Gauthier, MP (1978) acting leader
Lorne Reznowski (1978–1979)
Charles-Arthur Gauthier, MP (1979) acting leader
Fabien Roy, MP (1979–1980)
Martin Hattersley (1981–1983)
Ken Sweigard (1983–1986) acting leader
Harvey Lainson (1986–1990)
Jim Keegstra acting leader (July 27–28, 1987)
Ken Campbell (1990–1993)

Source:Parliament of Canada website: Party File: Social Credit Party

See also

Canadian social credit movement
Ralliement créditiste
List of Social Credit/Créditistes MPs
Social Credit Party of Alberta
Social Credit Party of British Columbia
Ralliement créditiste du Québec
Manitoba Social Credit Party
Social Credit Party of Saskatchewan
Social Credit Party of Ontario

Footnotes

1935 establishments in Canada
1993 disestablishments in Canada
Defunct political parties in Canada
Federal political parties in Canada
Political parties disestablished in 1993
Political parties established in 1935
Social credit parties in Canada

Social Credit Party of Canada


La licencia ISC es una licencia de software libre permisiva escrita por el Internet Systems Consortium (ISC). Es funcionalmente equivalente a la Licencia BSD simplificada y MIT, sin el texto "innecesario por el Convenio de Berna". Inicialmente utilizada para el propio software del ISC, se ha convertido en licencia más usada en OpenBSD (a partir de junio de 2003) y en otros proyectos.

La licencia fue aceptada como la licencia libre por la Free Software Foundation (FSF) tras aceptar una propuesta suya de modificación del texto. La modificación fue aprobada en julio de 2007 y consistió en sustituir and distribute ("y distribuir") por and/or distribute ("y/o distribuir").

Plantilla
A continuación se presenta una plantilla de la licencia:
Copyright (c) 4-digit year, Company or Person's Name <E-mail address>

Permission to use, copy, modify, and/or distribute this software for any
purpose with or without fee is hereby granted, provided that the above
copyright notice and this permission notice appear in all copies.

THE SOFTWARE IS PROVIDED "AS IS" AND THE AUTHOR DISCLAIMS ALL WARRANTIES
WITH REGARD TO THIS SOFTWARE INCLUDING ALL IMPLIED WARRANTIES OF
MERCHANTABILITY AND FITNESS. IN NO EVENT SHALL THE AUTHOR BE LIABLE FOR
ANY SPECIAL, DIRECT, INDIRECT, OR CONSEQUENTIAL DAMAGES OR ANY DAMAGES
WHATSOEVER RESULTING FROM LOSS OF USE, DATA OR PROFITS, WHETHER IN AN
ACTION OF CONTRACT, NEGLIGENCE OR OTHER TORTIOUS ACTION, ARISING OUT OF
OR IN CONNECTION WITH THE USE OR PERFORMANCE OF THIS SOFTWARE.

Traducción no oficial de la licencia:
Copyright (c) 4-dígitos del año, Nombre de la compañía o persona <E-mail>

Se concede por la presente el permiso para usar, copiar, modificar y/o
distribuir este software para cualquier propósito con o sin cargo,
siempre y cuando el aviso de copyright anterior y este aviso de permiso
aparezcan en todas las copias.

EL SOFTWARE SE PROPORCIONA "TAL CUAL" Y EL AUTOR RECHAZA TODAS LAS
GARANTÍAS CON RESPECTO A ESTE SOFTWARE, INCLUIDAS TODAS LAS GARANTÍAS
IMPLÍCITAS DE COMERCIABILIDAD Y ADECUACIÓN. EN NINGÚN CASO EL AUTOR SERÁ
RESPONSABLE POR CUALQUIER DAÑO ESPECIAL, DIRECTO, INDIRECTO O CONSECUENTE,
O CUALQUIER DAÑO QUE RESULTE DE LA PÉRDIDA DE USO, DATOS O BENEFICIOS, YA
SEA EN UNA ACCIÓN DE CONTRATO, NEGLIGENCIA U OTRA ACCIÓN EXTRACONTRACTUAL
QUE SURJA DE O EN CONEXIÓN CON EL USO O RENDIMIENTO DE ESTE SOFTWARE.

Referencias

Enlaces externos

 Texto de la licencia del Internet Systems Consortium
 Plantilla licencia al Open Source Initiative
 Punto de vista de la FSF sobre la Licencia ISC

Licencias de software libre

Licencia ISC


Atât de trist este un single al trupei Taxi lansat pe 15 martie 2016 în colaborare cu Delia. Piesa este compusă de Dan Teodorescu, solistul trupei Taxi.

Bazele proiectului
Ce spune  Delia despre proiect:  "Atât de trist este o piesă atât de frumoasă! Când am auzit-o prima oară în versiunea demo, am rămas puțin blocată, nu am reușit să mă exprim imediat - atât de mult m-a marcat. Am așteptat cu nerăbdare să vadă lumina YouTube-ului, să ajungă mai repede la oameni, pentru că sunt convinsă ca o să-i atragă în poveste și că se vor atașa de ea încă de la prima audiție. Atât de mult îmi place și cum a ieșit clipul, mi se pare că transmite exact mesajul piesei. Este un clip sensibil și special! Dan e o minunăție de om și atât de tare mă bucur de această colaborare!"

Ce spune Dan Teodorescu, solistul formației Taxi despre proiect:  "Delia este o artistă de excepție și suntem foarte onorați de această colaborare. O să sune ciudat, dar suntem foarte bucuroși că a acceptat să fie 'atât de tristă' alături de noi"

Videoclip
Videoclipul este regizat de către iRonic. Lansarea a avut loc pe 15 martie 2016, iar videoclipul a fost încărcat pe contul oficial de YouTube al casei de discuri Cat Music.

Lansări

Referințe

Discuri single din 2016

Atât de trist


ييمتسا  هي مدينة في مقاطعة أوبلاست أرخانغلسك في روسيا. يبلغ عدد سكانها حوالي 1273 نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة أرخانغلسك

ييمتسا


Albert Misak (Beč, 1947.) je glazbenik, glumac i televizijski tehničar židovskog porijekla iz Austrije. S Edekom Bartzom osnovao je jidiški duo Geduldig un Thimann. Uz svoj angažman u Austriji, izvan zemalja njemačkog govornog područja zapažen je i po ulozi draguljara Mordecaija Wulkana u filmu Schindlerova lista iz 1993. godine.

Glazbena karijera Alberta Misaka obilježena je suradnjom sa školskim prijateljem Edekom Bartzom koji je rođen u kampu u Sovjetskom Savezu 1946. godine. Potaknuti glazbenim stvaralaštvom newyorškog rabina Shloma Carlebacha, Misak i Bartz su počeli istraživati svoje židovsko porijeklo. U šezdesetim su dvojica prijatelja radili kao elektrotehničari ili prodavači muzičkih ploča, a naveče i vikendom su i svirali glazbu. 1966. osnovali su i grupu Les Sabres. Inspirirani filmom Yidl mitn Fidl počeli su istraživati židovsku jidiš glazbu uz učenje jidiša. Tada su odabrali djevojačka prezimena svojih majki, Geduldig un Thimann, kao naziv svog dua. Njihove majke su sa zabrinutošću promatrale ovu odluku bojeći se reakcija javnosti i otvorenog nasilja zbog javnog pokazivanja židovskog identiteta u rigidnoj klimi poslijeratne Austrije.

Duo se etablirao i objavio više albuma kroz 1970-e da bi prestao nastupati 1986. godine, a posljednju zajedničku ploču objavili su 1992. godine. 1993. Misak je angažiran da glumi u filmu Schindlerova lista nakon čega se seli u London, a zatim u New York gdje se gotovo u potpunosti povlači iz javnoga života. 2015. godine Misak i Bartz su darovali svoje zbirke fotografija, letaka, novinskih tekstova i plakata Gradskoj knjižnici u Beču, a 2016. godine predstavili su reizdanje svog albuma u Židovskom muzeju u Beču.

Izvori

Austrijski filmski glumci
Austrijski glumci
Austrijski glazbenici
Životopisi, Beč

Albert Misak


أبو العباس عبد الله الأول بن إبراهيم الأول الأغلبي التميمي (166 هـ - 201 هـ) هو ثاني ملوك الدولة الأغلبية وكان حكمه بين عامي ( 196 هـ  -  201 هـ ) ودام خمسة سنوات وشهرين، وكان شديداً صارماً على رعيته وحملهم أموراً عظيمة وساد الأمن في المغرب العربي كله وينسب إليه بناء أسوار كبيرة في القيروان وسوسة وسواحل المغرب العربي، وبنى جامع كبير في مدينة العباسية قُرب القيروان  ، حكم حتى وفاته وخلفه في الحكم أخوه زيادة الله الأول بن إبراهيم الأول الأغلبي

أولاده
 مُحَمد بن عبد الله ولاه عمه زيادة الله الأول أميراً على صقلية عام 217 هـ.
 إبراهيم بن عبد الله ولاه عمه زيادة الله أيضاً أميراً على صقلية عام 220 هـ.
 عُمَر بن عبد الله وهو والد القائد أحمد بن عمر الاغلبي الذي تولى إمارة صقلية في عهد إبراهيم بن أحمد الأغلبي بين عامي (274 هـ - 278 هـ). وأخوه مُحَمد بن عُمَر تولى إمارة صقلية أيضاً قبله عام 273 هـ.

مراجع

تونسيون في القرن 9
أغالبة
أمراء إفريقية الأغالبة
سنة الولادة غير معروفة
عرب في القرن 9
ملكيون في إفريقيا في القرن 9
مواليد القرن 8
وفيات 201 هـ
وفيات 817

أبو العباس عبد الله بن إبراهيم


Edward Durell Stone (født 9. marts 1902, død 6. august 1978) var en amerikansk arkitekt.

Eksterne henvisninger

Personer fra Arkansas
Arkitekter fra USA

Edward Durell Stone


Giuseppe Tambroni est un littérateur italien, né à Bologne en 1773.

Biographie
Giuseppe Tambroni fit ses études à l'Université de Bologne et, en 1794, obtint au concours la place de paléographe ou d'inspecteur aux archives de la même ville. Lorsque les armées françaises débordèrent pour la première fois en Lombardie, il se rendit à Milan, afin de prendre part aux événements qui se préparaient dans cette contrée. Il s'attacha au sort de Marescalchi, qu'il suivit au congrès de Rastadt et à Vienne, en qualité de secrétaire de la légation cisalpine. Sitôt que la guerre éclata, en 1799, entre la France et l'Autriche, Tambroni, qui, après le départ du ministre, en avait rempli les fonctions, quitta Vienne et revint à Milan, où il fut nommé sous-secrétaire du directoire. Les revers des armées républicaines l'obligèrent de chercher un asile dans les montagnes de la Savoie, qu'il regarda ensuite comme une seconde patrie, s'étant allié à une famille de Chambéry. Après la bataille de Marengo et la nouvelle organisation donnée à la république, Tambroni fut attaché à la légation italienne a Paris, et il y occupa postérieurement la place de chef de division du ministère des affaires étrangères, dirigé par son ancien protecteur, le comte Marescalchi. En 1809, il fut nommé consul à Livourne et, deux ans après, transféré avec le même titre à Rome, où il s'entoura de savants et d'artistes. À la chute du gouvernement impérial, en 1814, Tambroni, rentré dans la vie privée, eut part à la rédaction du Giornale arcadico, où il fit insérer un assez grand nombre d'articles. Ces travaux et son goût pour les arts lui méritèrent d'être admis à l'Arcadie, à l'Académie de Saint-Luc, à la société archéologique, à la Tibérine de Rome et à l'Académie impériale et royale des beaux-arts de Vienne. Il était décoré de l'ordre de la Couronne de fer et appartenait, depuis 1804, à l'Institut de France en qualité d'associé étranger. Tambroni est mort à Rome le 10 janvier 1824.

Œuvres

 Compendio delle storie di Polonia, Milan, 1807, 2 vol. in-8° ;
 Ode, Milan, 1816, in-8° ;
 A S. M. Francesco imperatore e re, ode, ibid., in- fol. ;
 Lettera di un impiegato diplomatico nella corte del Brasile, ad un suo amico in Italia (ibid.), 1816, in-fol. (anonyme) ;
 Descrizione de' dipinti a buon fresco, eseguiti in una galleria del Palazzo di Bracciano, a Roma, dal signor Palagi, Rome, 1816, in-8° ;
 Lettere intorno all'urne cinerarie dissotterate nel pascolare di Castel Gandolfo, ibid., 1817, in-8° ;
 A Licori Partenopea, ode saffica, in-8° ;
 Di Cennino Cennini, trattato di pittura, messo in luce la prima volta, con prefazione ed annotazioni, Rome, 1822, in-8°. Ce traité, qui avait été déjà signalé par Vasari. Bandini et Bottari, était resté inédit parmi les manuscrits de la Bibliothèque apostolique vaticane. L'éditeur s'est servi d'une copie moderne, exécutée en 1737 et qui appartenait au baron de Stosch. Elle est maintenant au Vatican, dans le fonds Ottoboni , . Les chapitres les plus remarquables de cet ouvrage sont ceux où l'auteur parle de l'art de peindre à l'huile, d'enluminer et de dorer les manuscrits. Il paraît que les Italiens employaient les couleurs à l'huile avant l'année 1410, époque à laquelle on prétend que Jean de Bruges en fit pour la première fois la découverte.
 Lettere al signor Benci, autore delle osservazioni intorno al trattato suddetto, ibid., 1822, in-8° ;
 Lettera al signor Lama intorno alcuni edificj ora riconosciuti dell'antica città di Boville, ibid., 1823, in-8° ;
 Lettera al signor Poletti intorno all'antica città di Boville, ibid., 1823, in-8° ;
 Intorno alla vita di Canova, commentario, Venise, 1823, in-8° ;
 soixante-huit articles sur des objets de beaux-arts, insérés dans le Giornale arcadico de Rome.

Parmi les écrits inédits de Tambroni, on cite les suivants :

 Tre satire, in terza rima ;
 Quattordici novelle ;
 Cenno intorno allo stato attuale (1816) delle belle arti, in Roma ;
 La lettura d'una tragedia ;
 Il Faccendore del villaggio, ou Quanti Taddei ; — Il matrimonio per contradizione, comédies ;
 une traduction italienne d'Eutrope.

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Écrivain italien du XIXe siècle

Giuseppe Tambroni


La Ruta Estatal de Arizona 187, y abreviada SR 187 (en inglés: Arizona State Route 187) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Arizona. La carretera inicia en el sur desde la  hacia el norte en la . La carretera tiene una longitud de 8,7 km (5.43 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de Arizona 187 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Arizona por sus siglas en inglés ADOT.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de ADOT

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Arizona

Ruta Estatal de Arizona 187


Lucianópolis es un municipio brasileño del estado de São Paulo. Se localiza a una latitud 22º25'52" sur y a una longitud 49º31'21" oeste, estando a una altitud de 561 metros. Su población estimada en 2004 era de 2.051 habitantes.

Posee un área de 190,9 km².

Demografía
Datos del Censo - 2000

Población total: 2.154
 Urbana: 1.649
 Rural: 505
 Hombres: 1.114
 Mujeres: 1.040
Densidad demográfica (hab./km²): 11,28

Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 13,63

Expectativa de vida (años): 72,46

Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 2,38

Tasa de alfabetización: 86,52%

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,754
 IDH-M Salario: 0,651
 IDH-M Longevidad: 0,791
 IDH-M Educación: 0,821
(Fuente: IPEADATA)

Hidrografía
 Río Alambari
 Arroyo de las Antas

Carreteras
 SP-315

Administración
 Prefecto: Ademir Mantovanelli (2005/2008)
 Viceprefecto: Pedro Mazal Pereira
 Presidente de la cámara: (2007/2008)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Lucianópolis


Dead Man Walking es la primera ópera de Jake Heggie, con un libreto (basado en el libro homónimo de la hermana Helen Prejean, CSJ) por Terrence McNally; se estrenó el 7 de octubre de 2000 en el Teatro de Ópera War Memorial, de la Ópera de San Francisco.

Esta ópera se representa poco. En las estadísticas de Operabase, aparece la n.º 196 de las óperas representadas en 2005-2010, siendo la 5.ª en los Estados Unidos y la primera de Heggie, con 15 representaciones en el período.

En España, se estrenó el 26 de enero de 2018 en el Teatro Real de Madrid, logrando una calurosa ovación por parte del público.

Personajes
{| class="wikitable sortable mw-collapsible"
!Personaje
!Tesitura
!Reparto del estreno, 7 de octubre de 2000Director: Patrick Summers
!Reparto del estreno en España, 26 de enero de 2018
Director: Mark Wigglesworth
|-
|Hermana Helen Prejean, monja||mezzosoprano||Susan Graham
|Joyce DiDonato
|-
|Joseph De Rocher, asesino convicto||barítono||John Packard
|Michael Mayes
|-
|Señora Patrick De Rocher, su madre||mezzosoprano||Frederica von Stade
|Maria Zifchak
|-
|Su hijo de 19 años||tenor||Eli Borggraefe
|Pablo García-López
|-
|Su hijo de 16 años||tenor||Mario Sawaya
|Álvaro Martín
|-
|Hermana Rose, colega de la hermana Helen||soprano||Theresa Hamm-Smith
|Measha Brueggergosman
|-
|Howard Boucher, padre del niño asesinado||tenor||Gary Rideout
|Vicenç Esteve
|-
|Jade Boucher, madre del niño asesinado||soprano||Catherine Cook
|Marta de Castro
|-
|Owen Hart, padre de la niña asesinada||barítono||Robert Orth
|Toni Marsol
|-
|Kitty Hart, madre de la niña asesinada||soprano||Nicolle Foland
|María Hinojosa
|-
|Father Grenville, capellán en laPenitenciaría Estatal de Luisiana (Angola)||tenor||Jay Hunter Morris
|Roger Padullés
|-
|George Benton, guardián de la prisión||barítono||John Ames
|Damián del Castillo
|-
|Un policía a motor||barítono
|-
|Primer guarda de la prisión/Un policía motorizado||barítono||David Okerlund
|Enric Martínez-Castignani
|-
|Segundo guarda de la prisión||barítono||Philip Horst
|Tomeu Bibiloni
|-
|Hermana Lillianne, colega de la hermana Helen||mezzosoprano||Sally Mouzon
|Marifé Nogales
|-
|Hermana Catherine, colega de la hermana Helen|| soprano||Virginia Pluth
|Celia Alcedo
|-
|Un paralegal|| ||Jim Croom
|Álvaro Vallejo
|-
|Adolescente chico, víctima||papel mudo||Sean San Jose
|Manuel Palazzo
|-
|Adolescente chica, víctima||papel mudo||Dawn Walters
|Diana Samper
|-
|colspan="2"|Orquesta||Orquesta de la Ópera de San Francisco
|Orquesta titular del Teatro Real
|-
|colspan="2"|Coro||Coro de la Ópera de San Francisco
|Coro titular del Teatro Real + Pequeños Cantores de la ORCAM
|-
|colspan="2"|Producción||Lotfi Mansouri'|
|-
|colspan="2"|Dirección escénica||Joe Mantello
|Leonard Foglia
|-
|colspan="2"|Diseño de escenario||Michael Yeargen
|Michael McGarty
|-
|colspan="2"|Diseño de vestuario||Sam Fleming
|Jess Goldstein
|-
|colspan="2"|Diseño de luz||Jennifer Tipton
|Brian Nason
|-
|colspan="2"|Preparación musical||Bryndon Hassman, Adelle Eslinger, John Churchwell,Ernest Frederick Knell, Sara Jobin
|
|}

 Argumento

 Prólogo
En la Luisiana profunda, una joven pareja se ha citado junto a un lago. Mientras escuchan música y se besan, irrumpen los hermanos De Rocher. Todo transcurre en un momento de gran confusión: Anthony sujeta al chico mientras Joseph intenta violar a la chica. El muchacho, al oponer resistencia, es asesinado por Anthony de un disparo. La muchacha, al oír el disparo, comienza a gritar y Joseph, presa del pánico, la apuñala repetidamente hasta matarla.

 Acto I
En Hope House, un colegio religioso, la hermana Helen Prejean está enseñando un himno a un grupo de niños. Explica a sus hermanas que ha aceptado la petición de un recluso condenado a muerte para ser su consejera espiritual. Sus compañeras le advierten del riesgo que corre al aceptar tal petición, pero Helen les responde que está decidida pues lo considera su deber. A la llegada a la prisión, la recibe el padre Grenville, que le advierte que Joseph De Rocher es inaccesible y no conseguirá nada de él. A continuación la recibe el alcaide que igualmente le aconseja que desista de su propósito de asistir al recluso. Helen se mantiene firme en su decisión de entrevistarse con Joseph. Se celebra la entrevista y la hermana Helen encuentra a Joseph más cercano y comunicativo de lo que le habían dicho, por lo que está dispuesta a no tirar la toalla. De Rocher le pide que interceda por él ante el Comité de Indultos, a lo que ella accede. El día de la audiencia del Comité de Indultos, se presentan en la sala la madre y hermanos menores de Joseph, la hermana Helen y los padres de la pareja de adolescentes asesinados por Joseph. La madre hace un emotivo discurso en defensa de su hijo, mientras que los familiares de las víctimas se muestran indignados e incluso uno de los padres se enfrenta directamente a la hermana Helen y la acusa de estar del lado del asesino y no del de las víctimas. El Comité, finalmente, deniega el indulto y ya sólo la decisión del Gobernador del Estado podrá salvar a Joseph. Cuando la hermana Helen comunica a De Rocher la denegación del indulto, éste monta en cólera y acusa a la hermana de abandonarlo. Ella le asegura que no lo abandonará, pero él tiene que admitir su crimen y pedir perdón. De Rocher la rechaza. Helen, destrozada, comienza a tener visiones de sus hermanas y de sus propios alumnos que le recriminan por ayudar a un criminal; en este estado de gran confusión, le dan la noticia que el Gobernador del Estado también ha denegado el indulto y ella cae desmayada.

 Acto II
La tarde de la ejecución, la hermana Helen y De Rocher se encuentran en la celda, intentando aferrarse a cualquier tema ajeno a lo que va a suceder a continuación. Antes de marcharse, Helen insiste que reconozca su crimen y pida perdón por la atrocidad que cometió, pero el reo vuelve a rechazarla. A continuación le toca el turno de visitas a la madre. De Rocher intenta disculparse, pero la madre prefiere seguir pensando que su hijo es inocente. Los padres de las víctimas, que esperan la ejecución, preguntan a la hermana Helen si ha logrado una disculpa del asesino y ella tiene que reconocer que ha fracasado ante la consternación de las familias. Ante su inminente ejecución, John vuelve a ver por última vez a Helen. Esta vez el reo se derrumba y lo confiesa todo. La hermana Helen lo perdona y lo invita a mirarla a ella durante la ejecución, pues va intentar convertirse en su fuente de consuelo. Cuando el alcaide pregunta a De Rocher si quiere decir unas últimas palabras, éste pide perdón a los padres de los muchachos asesinados y lamenta el daño causado. Le inyectan a De Rocher la inyección letal y antes de expirar, encuentra fuerzas para decirle a la hermana Helen que la quiere.

Referencias

Enlaces externos
 Faires, Robert. "Arias From Death Row." Austin Chronicle''. Viernes, 6 de diciembre de 2002.

Óperas de Jake Heggie
Óperas en inglés
Óperas de 2000
Óperas estrenadas en San Francisco
Muerte en la música

Dead Man Walking (ópera)


The G-14 was an organisation of European football clubs that existed between 1998 and 2008. It consisted of 14 European top class teams initially, later expanded to 18. It was disbanded in 2008 and was replaced by the European Club Association representing over 100 clubs, in a deal reached with UEFA and FIFA.

Composition
The G-14 clubs were spread across seven countries, and had won around 250 national league titles (although some of the member teams, Bayer Leverkusen for example, had actually never won top league title throughout their history). Three came from the top division of Italy; two from each of Spain, France, Germany, the Netherlands, and England; and one came from Portugal. G-14 members had won the European Cup/Champions League 41 times out of 51 seasons.

The 2004 Champions League final was the first in that competition since 1992 in which one of the finalists was not a G-14 member; the 2004 final featured member FC Porto and non-member AS Monaco, with Porto winning the final. There have been only four Champions League or European Cup finals where both teams were non-members of G-14 (1970, 1979, 1980, 2021).

History
The G-14 was founded on 14 October in 1998 by 14 leading clubs to provide a unified voice in negotiations with UEFA and FIFA. New members could join by invitation only. In August 2002, four more clubs joined, taking the membership to 18, although the organisation retained its original name.

As the leading clubs in European Football, their power on the world stage was best demonstrated during the 2006 FIFA World Cup, where they provided 22% of participating players. This supported their assertion that national associations should pay players' wages whilst on international duty and provide compensation in the case of injuries. In April 2004, G-14 initiated a preliminary investigation into FIFA by the Swiss Competition Commission, when they complained of FIFA's requiring their players to be available for FIFA international competitions without compensating the clubs. FIFA president Sepp Blatter refused to negotiate with the G-14 on the matter.

On 5 September 2005, the G-14 clubs decided to take FIFA to court over paying players for internationals after the Belgian club Charleroi lost Abdelmajid Oulmers in November for eight months when he was injured playing for Morocco.

Prior to the 2006 World Cup, the G-14 members demanded a "fair percentage" of receipts from tournaments, such as the World Cup, to compensate for the clubs releasing players to compete in these tournaments.

The last president of the group was Olympique Lyonnais chairman Jean-Michel Aulas, who replaced David Dein, who stepped down after six months of a two-year presidency after leaving Arsenal. Aulas was elected president on 16 May 2007, after securing unanimous agreement from member clubs to the principle of expanding the G-14's membership. Aulas announced his intention to consider inviting a further 16 teams to join, stating that he wanted the G14 "to expand geographically and be strengthened by other clubs". In October 2007, 22 additional European clubs were invited to participate in talks towards expansion.

On 28 May 2007, at an extraordinary meeting of the UEFA Congress in Zürich, UEFA President Michel Platini called upon G-14 to disband, declaring that they were "elitist" and that club grievances could be aired through a new UEFA body, the Professional Football Strategy Council.

On 15 January 2008, the G-14 and UEFA came to an agreement. FIFA and UEFA would pay compensation for international injuries and selection after a World Cup or European Championship and, in return, the G-14 agreed to disband on 15 February 2008. However a new European Club Association, created in that year by a merge between the G-14 and the European Club Forum, a task force created by the confederation in 2002 and composed by 103 clubs from then 53 nations affiliated to UEFA (at least one team from each country), including all G-14 clubs, was set up in its place.

Members
Founding members, 1998
 Real Madrid (Spain)
 Barcelona (Spain)
 Manchester United (England)
 Liverpool (England)
 Internazionale (Italy)
 Juventus (Italy)
 Milan (Italy)
 Marseille (France)
 Paris Saint-Germain (France)
 Bayern Munich (Germany)
 Borussia Dortmund (Germany)
 Ajax (Netherlands)
 PSV Eindhoven (Netherlands)
 Porto (Portugal)

New members, 2002
 Arsenal (England)
 Bayer Leverkusen (Germany)
 Lyon (France)
 Valencia (Spain)

See also
 Proposals for a European Super League in association football – A project for a sole pan-European Football League in which G-14 has been involved

References

External links
Official website

Association football organizations
International sports organizations
Sports organizations established in 1998
Organizations disestablished in 2008
Defunct association football governing bodies

G-14


Varnávinskoye  es un selo del raión de Abinsk del krai de Krasnodar en el sur de Rusia. Está situado cerca de la orilla izquierda del canal Áushedz del río Kubán, 15 km al norte de Abinsk y 65 km al suroeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 1 111 habitantes en 2010.

Es cabeza del municipio Varnavinskoye, al que pertenece asimismo Sadovi.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Варнавинское.
  en Panoramio

Localidades del raión de Abinsk del krai de Krasnodar

Varnávinskoye


Clădirea Bibliotecii Municipale B.P. Hasdeu (Casă de raport cu încăperi pentru funcții sociale, în registrul monumentelor istorice din Republica Moldova) este o construcție amplasată pe bulevardul Ștefan cel Mare 148 în Chișinău, monument istoric de importanță locală introdus în Registrul monumentelor de istorie și cultură a municipiului Chișinău la inițiativa Academiei de Științe.

Istoria clădirii ce adăpostește azi Biblioteca Municipală B. P. Hasdeu din Chișinău începe cu anul 1835, când pe terenul viran din partea marginală superioară de atunci a Chișinăului, la intersecția actualelor artere rutiere Ștefan cel Mare și Sfânt și Mitropolit Gavriil Bănulescu-Bodoni, municipalitatea a repartizat un lot de pământ pentru construcții individuale familiei consilierului de colegiu Ivan Monastîrski, funcționar la Consistoriul Duhovnicesc al Basarabiei. Casa a fost proiectată în două caturi, iar construcția ca atare s-a efectuat, în două faze, în perioada 1835–1844.

Cu începere din 1846 clădirea a fost închiriată Gimnaziului Regional din Chișinău care, deși înființat în 1832, nu dispunea încă de local propriu. În 1863 gimnaziul s-a mutat în alt edificiu, iar clădirea a fost cumpărată de Seminarul Teologic din Chișinău, care timp de un an de zile a utilizat-o în scopul cazării studenților.

În 1864 casa a fost luată în arendă de cetățeanul elvețian Charles Thomas Selonidenis, care a transformat căminul studențesc în hotel. (Ulterior, după denumirea în franceză a țării de origine a proprietarului, acesta s-a numit "Suisse".)

În 1897 clădirea a fost arendată negustorului N. Muraciov pe un termen  de 15 ani. Noul stăpân a efectuat reparații capitale, făcând intervenții în structura arhitectonică a edificiului. Intrarea principală a fost redislocată, în acest scop spărgându-se peretele fațadei orientate spre Grădina Publică (azi, Grădina Publică "Ștefan cel Mare"), iar deasupra acoperișului a fost construit un parapet.

În contextul dat, au fost renovate ancadramentele ferestrelor, iar în interior a fost montată o scară cu trepte de marmură și balustradă din fontă. La parter, în spațiile comerciale, de rând cu restaurantul hotelului, s-au aliniat o serie de ateliere și magazine (salonul fotografic al lui Stain, magazinul de textile al lui Wilkenberg, frizeria lui Serens, cofetăria lui Bakinski, Societatea de Asigurări "Ancora"). Hotelul "Suisse" a funcționat până în anii celui de-al doilea război mondial.

De acest local este legată amintirea unor personalități istorice și culturale, între care guvernatorul militar al Basarabiei Pavel Fiodorov (în prima fază de existență a clădirii generalul a închiriat câteva camere în care a locuit cu întreaga sa familie); savantul enciclopedist Bogdan Petriceicu Hasdeu (adolescent de 14-15 ani, viitorul cărturar a frecventat aici, în perioada septembrie 1852-decembrie 1853, lecțiile în calitate de elev al claselor a IV-a și a V-a la Gimnaziul Regional); scriitorii clasici români Constantin Stamati-Ciurea, Constantin Stere ș. a., istoricul Nicolae Iorga, cântărețul rus Fiodor Șaleapin, militantul politic francez Henry Barbusse, care au poposit la Chișinău cu diverse ocazii, fiind găzduiți la Hotelul "Suisse".

În înfățișarea ei arhitectonică actuală, clădirea bibliotecii datează din anii 1946-1947, când a fost reconstruită din temelii. Or, edificiul a suferit mari prejudicii ca urmare a bombardamentelor la care a fost supusă capitala Basarabiei în anii celui de-al doilea război mondial. Proiectul pentru refacerea clădirii a fost elaborat de arhitectul E. R. Spirer sub conducerea nemijlocită a academicianului Alexei Șciusev. Cu această ocazie, casei i s-a adăugat un al treilea etaj, edificiul fiind îndepărtat, în același context, cu cca 2 metri de la stradă pe latura dinspre Sud-Vest și alungit, concomitent, pe orizontală astfel ca să cuprindă întreg spațiul dintre străzile care îl flanchează pe laturile Nord-Vest și Sud-Est. Cu toate acestea, aspectul decorativ exterior al noii clădiri repetă, în linii mari, arhitectonica vechiului edificiu așa cum se constituise către finele secoluli al XIX-lea.

În martie 1950, printr-o hotărâre a Comitetului orășenesc Chișinău al PC(b)M, o parte din încăperile de la parter (în primul rând spațiul ocupat de restaurant) a fost pusă la dispoziția Bibliotecii Municipale B.P. Hasdeu, aceasta coexistând cu o farmacie și cu librăria "Cartea academică".

Referințe

Bibliografie

Monumente istorice din Chișinău
Monumente de arhitectură din Chișinău
Monumente de artă din Chișinău

Clădirea Bibliotecii Municipale B.P. Hasdeu din Chișinău


Kongebryllup i Athen er en dansk dokumentarfilm fra 1964 instrueret af Helge Robbert efter eget manuskript.

Handling
Prinsesse Anne-Maries giftermål med Kong Konstantin af Grækenland.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1964

Kongebryllup i Athen


Honckenya,monotipski biljni rod iz porodice klinčićevki smješten u tribus Sclerantheae. Jedina vrsta H. peploides (sa četiri podvrste) raširena je po sjevernoj polutki Euroazije i Sjeverne Amerike

Podvrste
 Honckenya peploides subsp. diffusa (Hornem.) Hultén ex V.V.Petrovsky
 Honckenya peploides subsp. major (Hook.) Hultén
 Honckenya peploides subsp. peploides
 Honckenya peploides subsp. robusta (Fernald) Hultén

Sinonimi
 Adenarium Raf.
 Ammodenia Patrin ex J.G.Gmel.
 Ammonalia Desv.
 Ammodenia peploides (L.) Rupr.
 Ammonalia peploides (L.) Desv.
 Arenaria littoralis Salisb.
 Arenaria peploides L.
 Minuartia peploides (L.) Hiern
 Minuartia peploides var. typica Mattf.

Izvori

Sclerantheae

Honckenya


O K9 Thunder é um obuseiro autopropulsado de 155 mm produzido para as Forças Armadas da Coreia do Sul, entrou em serviço no ano de 1998.

Histórico Operacional
O K9 Thunder viu seu primeiro combate durante o bombardeio de Yeonpyeong em 23 de novembro de 2010. Os obuseiros operados pela 7ª Companhia de Artilharia do Corpo de Fuzileiros Navais da República da Coreia foram encarregados de contra-atacar depois de receberem bombardeios de artilharia surpresa da Coreia do Norte. Antes do ataque, quatro obuseiros estavam em exercício de disparo programado, e dois permaneceram na posição fortificada. Um dos veículos sofreu um projétil preso no barril devido a um erro de falha por falta de carga. Após o exercício de disparo, algumas equipes deixaram o veículo enquanto os membros restantes abriam todas as escotilhas enquanto esperavam a arma desativada ser consertada.  Cada veículo sempre carrega 20 projeteis de HE e sinalizador combinados para resposta rápida.

Variantes

 XK9: Protótipo experimental. 2 construídos.
 K9 Thunder: Variante de primeira produção.
  T-155 Fırtına: O obuseiro turco auto-propulsado variante baseada no K9. Fabricados e montados pelas Forças Terrestres Turcas usando subsistemas importados da Coreia do Sul. A torre é modificada para armazenar munição adicional, mas aumentando o peso de combate em troca. O veículo tem APU instalado, mas falta visão panorâmica do comandante.
 AS9 "Aussie Thunder": variante australiana do K9 em 2010. Ele apresentava capacidade aprimorada de proteção de minas FCS, BMS-F, RWS e anti-tanque. A suspensão também é atualizada para suportar o aumento do peso.
  AHS Krab: O obuseiro auto-propulsado polonês usa o chassi K9 e o power pack. Chassi é licença produzida por Huta Stalowa Wola.
 K9 PIP: Plano de atualização K9 adição visual APU, FCS atualizado. A atualização mais tarde evoluiu para K9A1 com modificações adicionais.
 K9 Vajra-T (Relâmpago): Variante indiana do K9. Fabricado pela Larsen & Toubro sob licença. A visão do artilheiro é instalada especificamente para capacidade de fogo direto. Personalizado para operação no deserto.
 K9FIN Moukari (Martelo de trenó): Variante finlandesa do K9. Anteriormente usado pelas Forças Armadas da República da Coreia, e reformado com atualizações.
 K9 Kõu (Relâmpago): Variante estoniana do K9. Anteriormente usado pelas Forças Armadas da República da Coreia, e reformado com atualizações.
 K9A1: Primeira variante aprimorada para as Forças Armadas da República da Coreia. Adicionado APU, navegador GPS, periscópio térmico do motorista, câmera de vigilância traseira e sistema de controle de incêndio melhorado. A atualização do A1 também permite usar novas munições de longo alcance, aumentando seu alcance de disparo.  O primeiro K9A1 foi lançado e está a serviço do Exército da República da Coreia desde 2018. Todos os K-9 operados pelas Forças Armadas ROK serão atualizados para A1 ou variante futura até 2030.
 K9 VIDAR : Variante norueguesa do K9A1 com subsistemas noruegueses e melhor proteção.
 AS9 Huntsman: Variante australiana do K9. É uma versão atualizada do padrão K9 VIDAR com pacote de armadura adicional e suspensão aprimorada. Novo design de chassi se assemelha ao AS21 Redback na aparência.
 K9A2: Em desenvolvimento. A variante A2 será operada por três tripulações (duas em emergência) com novo design de torre com sistema completo de carregamento automático, aumentando a taxa de fogo para 9-10 rounds/min. A capacidade de proteção de minas também é aumentada, a pista de borracha composta substituirá o convencional e otimizará a capacidade de reabastecimento com o K10. O veículo pode ser controlado remotamente a partir do BTCS (Battalion Tactical Command System). Espera-se que seja lançado em 2022.  Também conhecido como K9A2-1 para diferenciar da variante calibre 58.
 K9A2-2: variante calibre 155 mm 58 de K9A2. Apenas estágio de proposta.
 K9A3: K9A2 totalmente automatizado e não tripulado O desenvolvimento está programado para terminar em 2025, e espera estar em serviço até 2027.
 K10 ARV (Veículo de Reabastecimento de Munição): Veículo de reabastecimento automático para K9 Thunder usando o mesmo chassi.
 K10 VIDAR : Variante norueguesa do K10.
 K10 AARV (Veículo Blindado de Reabastecimento de Munição): Variante de proteção aprimorada do ARV K10.
 AS10: Variante australiana do K10 AARV. Configuração semelhante ao AS9.
 AS10C2: Variante de Posto de Comando & Controle protegido sugerido com base no AS10.

Operadores

Atuais Operadores

A Austrália construirá 30 obuseiros auto-propulsados da variante AS9 'Huntsman' e 15 AARVs AS10 construidos sob licença na Geelong.

Em 26 de junho de 2018, a Estônia assinou um acordo com a Coreia do Sul para a aquisição de 12 obuseiros  auto-propulsado K9 usados, com uma opção relatada para 12 sistemas adicionais de artilharia. O acordo também inclui treinamento, manutenção e peças de reposição. Entregas para começar em 2020. A compra de mais 6 howitzers foi anunciada em outubro de 2019.

As Forças de Defesa finlandesas anunciaram em 17 de fevereiro de 2017 que comprarão 48 K9s usados, com as entregas começando em 2017.

10 unidades foram compradas da Coreia do Sul e montadas pela L&T na Índia e entregues ao Exército indiano durante o Defexpo 2018. O restante dos 100 foram produzidos pela Larsen & Toubro para o Exército Indiano como K9 Vajra-T.  A partir de fevereiro de 2021, todas as 100 unidades foram entregues.

A Noruega selecionou o K9 Thunder para substituir os SPHs M109A3GNM que estão em serviço desde a década de 1960. 24 K9 e 6 K10 foram comprados, com uma opção para outros 24 K9 e K10 adicionais. As entregas estão previstas para começar em 2019.

120 unidades da variante AHS Krab.

Estima-se que 1.300 K9/A1 e K10 são operados pelo Exército e pelo Corpo de Fuzileiros Navais. Todos os K9 estão em processo de atualização para K9A1 ou variante futura até 2030.

A Turquia originalmente planejava produzir 350 T-155 Fırtına até 2011 sob acordo com a Coreia do Sul — 280 para militares turcos e 70 para exportação.  As Forças Terrestres Turcas operam 280 T-155 Fırtına.

Futuros Operadores

Foi relatado em 22 de dezembro de 2021 que o Egito poderia assinar um acordo com a Coreia do Sul para produzir o K9 sob licença.

Artilharia
Veículos militares de 1990-1999
Equipamentos militares do pós-Guerra Fria
Artilharia autopropulsada com lagartas
Obus autopropulsado com lagartas
Artilharia autopropulsada da Coreia do Sul
Artilharia autopropulsada da Polônia
Veículos militares de 1960-1969
Artilharia de 155 mm

K9 Thunder


An Bulbostylis cylindrica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Baron Clarke. An Bulbostylis cylindrica in nahilalakip ha genus nga Bulbostylis, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Angola. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbostylis

Bulbostylis cylindrica


O femeie fantastică () este un film chilian din 2017 regizat de Sebastián Lelio. A fost selectat să concureze la Ursul de Aur în principala secțiune de concurs la cea de-a 67-a ediție a Festivalul Internațional de Film de la Berlin. A câștigat Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin în 2018.

Synopsis
Marina și Orlando sunt îndrăgostiți și fac planuri pentru viitor. Marina este o tânără chelneriță și cântăreață aspirantă. Orlando este cu 30 de ani mai în vârstă decât ea, și deține o tipografie. Într-o seară, după ce a sărbătorit ziua de naștere a Marinei, Orlando nu se simte bine și moare  după ce Marina îl duce la camera de gardă. În loc să-și poată plânge iubitul, brusc Marina este tratată cu suspiciune. Medicii și familia lui Orlando nu au încredere în ea. Un detectiv investighează dacă nu cumva a fost implicată în moartea lui Orlando. Fosta soție a lui Orlando îi interzice să vină la înmormântare iar fiul acestuia, o amenință pe Marina că o dă afară din apartamentul pe care l-a împărțit cu Orlando.

Marina este o femeie transexuală și pentru cea mai mare parte a familiei lui Orlando, identitatea ei sexuală este o aberație, o perversiune. Marina trebuie să lupte pentru a putea fi ea însăși. Ea se luptă cu aceleași forțe cu care s-a luptat o viață pentru a deveni ceea ce este acum - o femeie complexă, puternică, deschisă și fantastică.

Distribuție
 Daniela Vega ca Marina Vidal
 Francisco Reyes ca Orlando
 Luis Gnecco ca Gabo
 Aline Küppenheim ca Sonia
 Amparo Noguera ca Antonia
 Nicolás Saavedra ca Bruno
 Antonia Zegers ca Alessandra
 Trinidad González ca Wanda
 Néstor Cantillana ca Gastón
 Alejandro Goic ca Doctorul

Note

Legături externe

Filme din 2017
Filme în limba spaniolă
Filme chiliene
Filme dramatice din anii 2010
Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin

O femeie fantastică


Alexandru Mățan ()

Note

Mijlocași
Oameni în viață
Fotbaliști români
Fotbaliști ai FC Viitorul
Nașteri în 1999
Nașteri pe 29 august
Români în viață

Alexandru Mățan


සෙලිම් II; 28 මැයි 1524 - 15 දෙසැම්බර් 1574) සෙලිම් ද බ්ලොන්ඩ් හෝ බේබදු සෙලිම් ලෙසද හැඳින්වේ, ඔහු 1566 සිට 1574 දී මරණය තෙක් ඕටමන් අධිරාජ්‍යයේ සුල්තාන්වරයා විය. ඔහු සුලෙයිමාන්ගේ සහ ඔහුගේ බිරිඳ හුරෙම් සුල්තාන්ගේ පුත්‍රයෙකි. ඔහුගේ සොහොයුරු මෙහෙමෙද් වසූරිය රෝගයෙන් මිය යන තුරුත්, ඔහුගේ අර්ධ සොහොයුරු මුස්තාෆා ඔහුගේ පියාගේ නියෝගයෙන් ගෙල සිරකර මරා දමන තුරුත්, ඔහුගේ සහෝදරයා වන ශ්‍යාංගීර් නිදන්ගත සෞඛ්‍ය ගැටලුවලට ගොදුරු වන තුරුත්, ඔහුගේ සහෝදරයා බයේසිද් සෙලිම්ට එරෙහි කැරැල්ලකින් පසු ඔහුගේ පියාගේ නියෝගය මත ඝාතනය කරන තුරුත් සිහසුනට පත් විය නොහැකි අපේක්ෂකයෙකු වූයේ සෙලීම් ය. සෙලීම් 1574 දෙසැම්බර් 15 වන දින මිය ගිය අතර හජියා සොෆියා හි තැන්පත් කරන ලදී.

මූලාශ්‍ර

දෙවන සෙලීම්


Rüçhan Hakkı Pazarı, (bedelli hisse arttırımı olarak da bilinen), hisse senetleri borsada işlem gören şirketlerin nakit sermaye artışı yapmak üzere belirledikleri rüçhan hakkı kullanma süresi içinde söz konusu hisse senedi üzerinde bulunan yeni pay alma kuponunun alınıp satılabilmesi için açılan pazardır.

Borsa

Rüçhan hakkı pazarı


دائرة وادي تليلات دائرة من دوائر ولاية وهران وعاصمتها وادي تليلات. وتضم بلديات:
 وادي تليلات
 بوروبا
 بوفاطيس
 طفراوي

وادي تليلات

دائرة وادي تليلات


Lista dos Católicos dos albaneses do Cáucaso, da Igreja Apostólica Albanesa e do Catolicato de Ganzasar da Igreja Apostólica Armênia, baseada na Crônica albanesa caucasiana de Miquitar Goshe, na História dos Armênios de Círaco de Ganzaca, História do País da Albânia de Moisés de Dascurene e História de Siunique de Estêvão Orbeliano.

Período apostólico

 Bartolomeu (c. 64-c. 68);
 Eliseu (c. 68-c. 79) - Primeiro bispo da Albânia, pela tradição local. Acredita-se que foi consagrado pelo primeiro bispo de Jerusalém, o apóstolo Tiago.
 (desconhecido) (c. 79-?).

Bispos semilendários

 Mateus (Séc. III - IV);
 Isaque (?);
 Moisés ou Carano (?);
 Lázaro ou Gazar (?).

Bispos históricos

Arcebispos consagrados pelo Católico da Armênia (Séc. IV – c. 590)

 Tomás de Satala (313-315 ou 314-330) - Provavelmente enviado a Albânia por Gregório da Armênia com o Rei Urnair;
 Gregoris (314–343 ou 325-330 ou 330-337/338) - Neto de Gregório, o Iluminador da Armênia. Bispo da Albânia e Ibéria;
 Mateus (consagrado c. 343);

 Zacarias (339/340-?) - Consagrado em Chola.
 Davi (c. 399).
 João (c. 400) - Bispo dos hunos.
 Jeremias (c. 423) - Bispo dos hunos. Juntamente com o Rei Arsuageno, autorizou a criação do alfabeto caucasiano-albanês original (início de 420) e a publicação da Bíblia nele;
 Desconhecido (c. 423 - c. 500);
 Xupecalixoi (c. 500 - c. 551 ou c. Séc. V) - "Bispo chefe" ou arcebispo de Partava (Barda). É mencionado em A História do País da Albânia como vindo de Jerusalém. Membro do Conselho de Aghuen (488).
 Pand, Pant ou Panon (Séc. VI) - Único bispo albanês cujo nome é dado a um dos mosteiros albaneses em Jerusalém. Os nomes de todo o resto estão associados a objetos geográficos;
 Abas (552-590) - Bispo da Grande Albânia.

Católicos autocéfalos (590–705)
A partir de 590 o Católico da Igreja da Albânia é declarado autocéfalo e consagrado localmente.

 Abas (590-596) - Primeiro católico autocéfalo da Albânia com o título de Católico da Albânia, Lupenia e Chola;
 Viro (595/596-629/630);
 Zacarias (629-644);
 João (644-671);
 Utanes (671-683);
 Eleazar (683-689);
 Narses Bacúrio (689–706) - Deposto quando se tornou defensor das doutrinas calcedonianas.

Católicos sob a jurisdição da Igreja Armênia (706 – c. 1058)
Em 706 a Igreja Apostólica Albanesa fica sob a jurisdição da Igreja Apostólica Armênia, como uma sé autônoma, o Catolicato da Albânia. A Igreja Albanesa manteve a sua independência até 704, quando, sob a pressão do Califa Abedal Maleque ibne Maruane e do Católico armênio Iegia, por decisão do Concílio de Partav, tornou-se subordinada à Igreja Armênia. Desde 705, a Igreja da Albânia do Cáucaso tornou-se parte da Igreja Apostólica Armênia. O próprio nome "Albânia" também tem sido uma relíquia histórica desde os séculos IX-X. Desde o Séc. XIV, o Mosteiro de Ganzasar é a sé dos Católicos albaneses. O Principado de Khachen, onde Ganzasar estava localizado, era habitado por armênios. O título de "Católico da Albânia" com residência em Ganzasar foi preservado como uma relíquia histórica, que não teve nenhuma vantagem sobre o restante dos bispos da Igreja armênia. Especialistas observam que o conceito de "Igreja Albanesa" que existia naquela época refletia apenas o conservadorismo da tradição da Igreja. Ilia Pavlovitche Petrushevski, falando sobre os séculos XVI-XVIII que estudou, também observa que o título do Católico Albanês existia apenas como uma relíquia da outrora independente Igreja Albanesa.

 Simeão (706–707);
 Miguel (707–744);
 Anastácio (744–748);
 José (748–765);
 Davi (765–769);
 Davi (769–778);
 Mateus (778–779);
 Moisés (779–781);
 Aarão (781–784);
 Salomão (784);
 Teodoro (784–788);
 Salomão (788–789);
 João (799–824);
 Moisés (824);
 Davi (824–852);
 José (852–877);
 Samuel (877–894);
 Jonas (João) (894–902);
 Simeão (902–923);
 Davi (923–929);
 Isaque (929–947);
 Gagik (947–958);
 Davi (958–965);
 Davi (965–971);
 Pedro (971–987);
 Moisés I(987–993);
 Marco (c. 993);
 José (?-?);
 (desconhecido) (?- c. 1058).

Católicos autocéfalos (c. 1058 – c. 1434)
O Catolicato da Armênia mudou-se para a Cilícia e a Santa Sé da Cilícia foi estabelecida em 1058. A Igreja da Albânia recupera sua autocefalia.

 (desconhecido) (c. 1058-1079);
 Marco (1079);
 Estêvão (1079);
 João (1079-1121);
 Vago (1121-1129);
 Estevão (c. 1129 – c. 1131);
 Vago (c. 1131-c.1139);
 Cacício (Gregoris) (c. 1139) - Sobrinho de Estevão, consagrado na Fortaleza de Tavush;
 Bezhken (c. 1140);
 Narses (1149–1155);
 Estevão (1155–1195);
 João (1195–1235);
 Narses (1235–1262);
 Estevão (1262 – c. 1323);
 Sucias (consagrado em 1323);
 Pedro (c. 1331);
 Zacarias (c. 1331);
 Davi (?-?);
 Desconhecido (c. 1331 - c. 1401);
 Carapete (1402–1420);
 João (c. 1426–1428);
 Mateus (1434);

Católicos sob a jurisdição da Igreja Armênia (1441-1828)
O Catolicato da Armênia é restabelecido na Santa Sé de Echemiazim em 1441. A Igreja da Albânia retorna a jurisdição da Igreja Armênia.

 Atanásio (1441);
 Gregório (?-?);
 João, filho de Jalal (1441-c. 1470);
 Azaria (?-?);
 Tomas Sokyutlvetsi (c. 1471);
 Aristakes (?-?);
 Estevão (c. 1476);
 Narses (c. 1478);
 Shmavon (c. 1481)
 Aragel Sokyutlvetsi (1481–1497);
 Mateus (c. 1488);
 Desconhecido (c. 1488 – 1515);
 Aristakes (1515 – c. 1516);
 Desconhecido (c. 1516 - c. 1554);
 Sérgio Ghshlaghetsi (c. 1554);
 Gregório, filho de Meiram (1559–1574);
 Pedro (1571);
 Davi (c. 1573);
 Filipe Tumetsi (c. 1574);
 João, filho de Merambeque 1574–1584);
 Davi (c. 1584);
 Atanásio (c. 1585);
 Shmavon (1586–1611);
 Aristaces de Colataque (c. 1588);
 Melquisedeque de Aarash (c. 1593);
 Simeão (c. 1616);
 Desconhecido (c. 1616-1653);
 Pedro Khantsgetsi (1653–1675);
 Simeão Khotorashentsi (1675-1701) - Católico rival, protegido dos safávidas, anatematizado pelo Católico armênio Egiazar I;
 Jeremias Hasan-Jalalyan (1676–1700);
 Yesai Hasan-Jalalyan (1699-1701) - Lugar-tenente;
 Yesai Hasan-Jalalyan (1702–1728);
 Narses (1706–1736) - Católico rival;
 Israel (1728–1763);
 Narses (1763);
 João Gantsasaretsi (1763–1786);
 Simeão Khotorashentsi (1794-1810);
 Sérgio Gantsasaretsi (1810–1815);
 Sérgio Gantsasaretsi (1815–1828) - Como Metropolita;
 Posto abolido (1828-1836).

Listas de cristianismo
Igreja Apostólica Albanesa
Igreja Apostólica Armênia
Cristianismo no Azerbaijão

Lista dos católicos da Albânia


Simon Bisley is a British comic book artist best known for his 1990s work on ABC Warriors, Lobo and Sláine.

Early life

Simon Bisley began drawing when he was six years old. He is self-taught, with only a short one-year stay at an art college, saying "I found it very difficult to get any kind of feedback from the art teachers. They weren't interested at all in what I was doing, so I became kind of very introverted with regard to my artwork and yeah, I was just all self-taught."

Career
Bisley started his career doing magazine and album covers, his first work being a T-shirt design for heavy metal magazine Kerrang!

Eventually, even though he had no experience in comics strip drawing at the time, he was hired by the magazine 2000 AD after they saw his interpretations of their magazine characters. According to the Comic Book Database, "while still a student, Bisley did a painting of a robot holding a baby that he sent to the offices of 2000 AD. The image was seen by Pat Mills and inspired him to relaunch the ABC Warriors strip, with Bisley as artist, in 1987". He started with work on ABC Warriors in 1987, later moving to Sláine and Judge Dredd.

Since 1997, Bisley has been a regular contributor to the comics magazine Heavy Metal.

Bisley has done design work for several music videos, including Chippendales' "Room Service".

In the early 2000s Bisley was commissioned to create artwork for the drum kit used by System of a Down drummer John Dolmayan, an avid comic book collector and vendor. Dolmayan commissioned Bisley to illustrate the Hulk and Thing on one drum, while the art for other drums in the kit, which depicted other characters and scenes, were produced by Kevin Eastman, Tim Vigil, and Arthur Adams.

Influences
Bisley's style is strongly influenced by Frank Frazetta, Gustav Klimt, Salvador Dalí, and Richard Corben, Bill Sienkiewicz, and Egon Schiele. He also took inspiration from rock album covers and graffiti as well as traditional comics art.

Bisley's work influenced the Beast in the 2006 Doctor Who episode "The Satan Pit", and Simon Pegg's character graphic artist Tim Bisley on the Channel 4 sitcom Spaced.

Bibliography

Comics

DC
The Authority/Lobo (with co-writers Keith Giffen and Alan Grant):
Jingle Hell (2004)
Spring Break Massacre (2005)
Batman: Black & White, miniseries, #2 (with Neil Gaiman, 1996)
Batman/Judge Dredd: Judgement on Gotham (with John Wagner and Alan Grant, 1991)
Batman/Lobo One-Shot (April 2000)
Global Frequency #7 (with Warren Ellis, 2003)
Hellblazer #259-260, 265–266, 282 (full art); #271-274 (along with Giuseppe Camuncoli) (2009–11)
Lobo:
 The Last Czarnian (with co-writers Keith Giffen and Alan Grant, 96 pages, 1992)
 Lobo's Back (with Keith Giffen, 96 pages, 1993)
 Paramilitary Christmas Special (with Keith Giffen and Alan Grant, 1991)

Fleetway
2000 AD (ABC Warriors): ##555-558, 563–568, 577-581 (1988); (Sláine): #626-635, 650–656, 662–664, 688-698 (1989–90); (Judge Dredd) #1068 (1997)
Judge Dredd Megazine #1.14, 1.16, 1.17, 1.19, 2.61, 2.62, 3.15, 3.17 (1991–96)

Full Circle
Full Cirkle, vol. 1 (with Simon Reed, 2003)
Full Cirkle, vol. 2 (with Simon Reed, 2007)
Thicker Than Blood (colours, with Simon Reed and art by Mike Ploog, 2007)

Marvel
X-Men Unlimited #46 (with Ian Edginton, 2003)
Halo Graphic Novel, (with Lee Hammock, 2006)
Incredible Hulk #620 (with Brandon Montclare, 2011)

Verotik
 Verotika #1 (with Glenn Danzig (w), 1994)
 Verotika #2 (cover, 1995)
 Death Dealer #1 (with Glenn Danzig (w) and Frank Frazetta (cover), 1995)
 Satanika (Vol 1) #0 (with Glenn Danzig (w) and Frank Frazetta (cover), 1995)
 Satanika (Vol 1) #1-2 (covers, 1995)
 Jaguar God #0 (with Glenn Danzig (w), 1996)
 Verotik Illustrated (with Bill Oakley, 1997)
 Ge Rouge #1/2 (with Glenn Danzig (w), 1998)
 Dalkiel The Prophecy (with Glenn Danzig (w), 1998)
 The Darker Horror of Morella (with Glenn Danzig (w), 2001)
 Inquisitor (cover, 2002)
 Hidden Lyrics of the Left Hand  (with Glenn Danzig (w), 2010)
 Jaguar God Snake Brothers Revenge (with Glenn Danzig (w), 2012)
 Satanika 18th Anniversary Issue (with Glenn Danzig (w), 2013)
 Verotika Returns (Vol 1) #2-3 (with Glenn Danzig (w), 2014)
 The Infernals (with Glenn Danzig (w), 2017)
 Lyrics of the Left Hand, Volume II (with Glenn Danzig (w), 2018)
 Satanika Versus Morella's Demon #1-2 (with Glenn Danzig (w), 2019
 Verotika Revenge (with Glenn Danzig (w), 2021)

Other publishers
 "Once Upon A Time in the West" (with Alan Grant, in Toxic! #1, 1991)
 "Reapers" (with John Arcudi, in Dark Horse Presents: Aliens, Dark Horse Comics, 1992, collected in Aliens Omnibus #3, 2008, )
 The Terminator: The Enemy Within #1-4 (Dark Horse Comics, 1991–1992, covers)
 Bisley's Scrapbook (Atomeka Press, 1993)Melting Pot (with Kevin Eastman/Eric Talbot, Kitchen Sink Press, 1995, )Teenage Mutant Ninja Turtles: Bodycount (with Kevin Eastman, 4-issue mini-series, tpb, Image Comics, 1996, tpb, )Mutant Chronicles: Golgotha (illustration by Bisley, Acclaim Comics, 1996)Bad Boy (with Frank Miller, one-shot, Oni Press, Dynamite Entertainment, 1997)Fistful of Blood (with script and layouts by Kevin Eastman, in Heavy Metal #192-202, May 2001 - January 2003, hardcover, 64 pages, February 2003, )
 The Dead  (with Alan Grant, Berserker Comics, 2008–2009)
 Church of Hell #1-3 (Berserker Comics, 2009, covers)The Lost Pages (Zaid Comics, 2020, cover)The Lost Pages 3 (Zaid Comics, 2023, cover)SOS: Onslaught (Chimera Comics, 2020, cover)

Collected editionsThe Authority/Lobo: Holiday Hell (160 pages, 2006) Global Frequency, Volume 2: Detonation Radio,
 Heavy Metal Dredd (with John Wagner/Alan Grant, reprinted from Rock Power, collected in Heavy Metal Dredd ):
 "A Mega-City Primer" (in Judge Dredd Megazine #1.14, 1991 and 2000 AD #1068, 1997)
 "Rock On, Tommy Who?!" (in Judge Dredd Megazine #1.16, 1992)
 "Chicken Run" (in Judge Dredd Megazine #1.17, 1992)
 "The Legend of Johnny Biker" (in Judge Dredd Megazine #1.19, 1992)
 "Ironfist" (in Judge Dredd Megazine #2.61, 1994)
 "Night Before Christmas" (in Judge Dredd Megazine #2.62, 1994)
 "The Great Arsoli" (in Judge Dredd Megazine #3.15, 1996)
 "Bimba" (in Judge Dredd Megazine #3.17, 1996)

Music album covers
 Mayhemic Destruction (1987), by Mortal Sin
 Created in Hate  (1988) by Annihilated
 First Offence (1988), by First Offence
 Kilt by Death (1990), by Drunken State
 Thrall-Demonsweatlive (1993), by Danzig
 6:66 Satan's Child (1999), by Danzig
 Gorgeous Frankenstein (2007), by Gorgeous Frankenstein
 Lost Tracks of Danzig (2007), by Danzig
 Among Flies (2008), by Last House on The Left
 Black Laden Crown (2017) by Danzig
 The Blood of Gods (2017), by Gwar

Computer game box
 Gods (1991), by The Bitmap Brothers
 Weaponlord (1995), by Visual Concepts
 Fur Fighters (2000), by Bizarre Creations (Viggo's Revenge release)
 Tekken Tag Tournament 2 (2012), by Namco Bandai Games (Heihachi Mishima's second costume.)

Role-playing games
 Conan: Adventures in an Age Undreamed Of (2017, Modiphius Entertainment, inner pages illustrations by Simon Bisley, among others)

Movie posters
 Centurion (2010) (Possibly in error, also attributed to Simon Bowles and Pathe productions.)
 Black Death (2010)

BooksBiz: The Intense Art of Simon Bisley (Verotik Pub Inc, August 1997)Fakk 2 (80 pages, Heavy Metal Magazine, June 1999)The Art of Simon Bisley Redux (132 pages, Heavy Metal Magazine, June 2007, )Simon Bisley's Illustrations from the Bible: A Work in Progress (Heavy Metal Magazine, July 2007, )Simon Bisley Calendar 2010 (Heavy Metal Magazine, August 2009, )

Awards
 1990: Won "Favourite Artist UK" Eagle Award
 1992:
 Won "Best Artist" Eisner Award, for Judgement on Gotham Won "Best Artist" UK Comic Art Award
 Won "Best Original Graphic Novel" UK Comic Art Award for Judgment on Gotham (with John Wagner and Alan Grant)
 Nominated for "Best Cover Artist" Eisner Award, for Judgement on Gotham and Doom Patrol Nominated for "Best Graphic Album: New/First US Publication" Eisner Award, for Judgement on Gotham (with Alan Grant and John Wagner)
 1993:
 Nominated for "Best Cover Artist" Eisner Award, for Grendel: War Child, Terminator, and Enemy Within Nominated for "Best Painter (Interior)" Eisner Award, for "Lair of the Lizard Ladies" in Mr. Monster Attacks'' #3
 Nominated for "Best Artist" UK Comic Art Award
 2002: Nominated for "Best Artist Ever" National Comics Award

References

External links

 Simon Bisley - Lambiek Comiclopedia
 Simon Bisley - 2000adonline.com credits list

British graphic novelists
Living people
1962 births
Eisner Award winners for Best Penciller/Inker or Penciller/Inker Team

Simon Bisley


Les  sont un clade de sauropodes titanosaures de la fin du Crétacé inférieur au Crétacé supérieur d'Amérique du Sud. Le groupe a été initialement nommé par   en 2019 et défini comme le « clade le plus complet contenant Mendozasaurus neguyelap, mais pas Saltasaurus loricatus ou Epachthosaurus sciuttoi ». Le clade contient différents taxons en fonction de l'analyse phylogénétique utilisée, dans l'article de définition, les seuls sous-groupes étaient Rinconsauria et Lognkosauria, mais des phylogénies alternatives publiées précédemment avaient également inclus divers titanosaures similaires tels que Aeolosaurus, Bonitasaura, Drusilasaura, Overosaurus et Quetecsaurus.

Classification
L'analyse phylogénétique de González-Riga  (2019) a placé Colossosauria comme taxons frères d'Epachthosaurus, Pitekunsaurus et d'un clade plus grand comprenant les Saltasauridae.

Liens externes

Notes et références

Notes

Références

Sauropoda
Genre de dinosaures non aviens (nom scientifique)
Taxon fossile décrit en 2019

Colossosauria


Blaž Setnikar (Ljubljana, 2. svibnja 1983.) je slovenski filmski, televizijski i kazališni glumac.

Diplomirao je na Akademiji za kazalište, radio, film i televiziju u Ljubljani. Kao student surađivao je sa Slovenskim narodnim kazalištem Maribor i Mini teatrom Ljubljana i nakon diplome postao član Celjskog kazališta. Nakon odlaska bio je gost u Slovenskom narodnom kazalištu Drama Ljubljana i neovisnim kazalištima Glej i Tristan Bates u Londonu.

Surađivao je s redateljima Jernejem Lorencijem, Sebastijanom Horvatom, Igorom Vukom Torbicom, a za to vrijeme nastupao je i u dugometražnim filmovima Case Osterberg i Uloga za Emo. Nakon toga je postao član Prešernovog kazališta, gdje je 2020. dobio nagradu Udruženja dramskih umjetnika Slovenije.

Igrao je i u nagrađivanom filmu Posljedice i u slovenskoj verziji televizijske serije Samo ti pričaj.

Izvori

 Popis uloga u bazi podataka Portal Slovenskog kazališta

Slovenski filmski glumci
Slovenski kazališni glumci

Blaž Setnikar


Tavlusun, Kayseri'nin Melikgazi ilçesine bağlı bir mahalledir. 1968'de adı "Aydınlar" olarak değiştirilmiştir. Köy, 2014 yılında eski adına kavuşmuştur.

Melikgazi'nin mahalleleri

Tavlusun, Melikgazi


Henck Alphonsus Eugène Arron (25 ianuarie 1936 Paramaribo - 4 decembrie 2000 Alphen aan der Rijn) a fost un om politic surinamez, cu pregătire în domeniul serviciilor bancare, lider al Partidului Național din Surinam (principal partid al creolilor afro-surinamezi) care a fost cel dintâi prim-ministru al Surinamului independent.
(1975-1980). El a deținut funcția de prim-ministru încă dinainte, din timpul regimului de autonomie colonială, începând din anul 1973. În 1977 a fost reales prim-ministru în urma unor alegeri parlamentare contestate. La 25 decembrie 1980 o lovitură de stat militară sângeroasă - Puciul sergenților - condusă de sergentul veteran Dersi Bouterse a răsturnat de la putere guvernul Arron și a instaurat o juntă militară  care a condus țara până în 1988. Arestat vreme de un an la domiciliu sub acuzația de corupție, Henck Arron a fost în cele din urmă achitat și pus în libertate, reîntorcându-se la activitatea bancară, ca director al Băncii populare de credit din Paramaribo. În 1987  în urma unor alegeri democratice, Arron a fost ales vicepreședinte și șef al guvernului țării sale. A fost din nou înlăturat de la putere în 1990 de o nouă lovitură de stat militară și s-a exilat în Olanda. Arron este considerat ctitor al independenței Surinamului.

Note

Nașteri în 1936
Surinamezi
Prim-miniștri

Henck Arron


شارل إيميديه فيليب فان لو ؛ (25 أغسطس 1719 - 15 نوفمبر 1795)، رسام فرنسي وأمثولة في فن البورتريهات.

درس تحت يدي أبيه جان بابتيست فان لو في تورينو وروما، حيث فاز في 1738 بـ«جائزة روما» Prix de Rome، ثم وفي مدينة آزو بروفانس Aix-en-Provence، قبل عودته إلى باريس في 1745.
دعي للانضمام إلى الأكاديمية الملكية للرسم والنحت في باريس Académie royale de peinture et de sculpture ، وفي تلك السنة تزوج من قريبته ماري مارغريت ليبرون وهي ابنة الرسام ميشيل ليبرو (توفي في 1753).
من بين إخوته كان الرسام فرانسوا فان لو (1708–1732) وميشيل فان لو (1707–1771).

مراجع

وصلات خارجية
 المزيد من أعماله

رسامو الروكوكو
رسامو بورتريه فرنسيون
رسامون فرنسيون
رسامون فرنسيون في القرن 18
فنانو بورتريه
مواليد 1719
مواليد في ريفولي (مدينة)
وفيات 1795
وفيات في باريس
فنانون ذكور فرنسيون في القرن 18

شارل إيميديه فيليب فان لو


47086 Shinseiko este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
47086 Shinseiko este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Hadano de Atsuo Asami. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,80 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 14,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 47001-48000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

47086 Shinseiko


An Elymus colorans in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Aleksandre Melderis, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Áskell Löve. An Elymus colorans in nahilalakip ha genus nga Elymus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elymus

Elymus colorans


Pinterest, Inc. este o societate de social media și o companie de aplicații mobile. Pinterest este un startup care operează un sistem software conceput să descopere informații pe World Wide Web folosind imagini și, la o scară mai mică, GIF-uri și clipuri video. Pentru utilizare, este necesară înregistrarea. Site-ul a fost fondat de Ben Silbermann, Paul Sciarra și Evan Sharp. Pinterest a ajuns la 250 milioane de utilizatori activi lunar începând din octombrie 2018.

Directorul general Ben Silbermann a catalogat proiectul ca un "catalog de idei" mai degrabă decât o rețea socială, ceea ce i-a inspirat pe utilizatori să "iasă și să facă asta".

Istoria

2009-2011: Fondare
Dezvoltarea proiectului a început în decembrie 2009, și site-ul s-a deschis în variantă beta în martie 2010. Site-ul a decis sa opereze cu invitații beta deschis. Pinterest permite utilizatorilor să salveze imagini și să le catalogheze pe panouri. Ei pot urmări panourile altor useri daca au gusturi similare. Evoluția Pinterestului este bazată pe același interes al userilor și se bazează pe producerea de conținut de către aceștia.

Scop
Pinterest este un site web gratuit care necesită înregistrare pentru utilizare. Utilizatorii pot să încarce, să salveze, să sorteze și să gestioneze imagini, cunoscute sub numele de pin-uri și alte materiale media (de ex., Videoclipuri), prin colecții cunoscute sub numele de panouri.

Conținutul poate fi găsit și în afara Pinterestului și încărcat în mod similar pe o placă prin intermediul butonului "Pin It", care poate fi descărcat în bara de marcaje dintr-un browser web sau poate fi implementat de un webmaster direct pe site.

Unele site-uri web includ butoanele roșii și albe de pe elementele care permit utilizatorilor Pinterest să le trimită direct. În 2015, Pinterest a implementat o funcție care permite utilizatorilor să caute imagini în loc de cuvinte.

Referințe

Servicii sociale online
Android
Găzduire de imagini
Companii din Statele Unite ale Americii

Pinterest


İzmir Enternasyonal Fuarı, kısaca İEF ve İzmir Fuarı, her yıl Ağustos ve Eylül aylarında İzmir'de düzenlenen Türkiye'nin en köklü, en tanınmış ve en kapsamlı fuarıdır. Genellikle İzmir'in kurtuluş günü olan 9 Eylül tarihine denk getirilir. Kültürpark'ta düzenlenir.

Tarihçe
İzmir Enternasyonal Fuarı'nın doğuşu, 17 Şubat 1923'te (henüz Cumhuriyet ilan edilmemişken) Mustafa Kemal Paşa'nın emriyle İzmir'de toplanan İzmir İktisat Kongresi'ne uzanır. İktisat Kongresi ile eş zamanlı olarak bir ticari ürünler sergisi düzenlenmiş, sergi mekânı olarak İkinci Kordon'da Osmanlı Bankası'nın depo olarak kullandığı Hamparsumyan Binası seçilmiştir. Burada, el tezgâhı ve küçük sanayi ürünleri; Isparta, Kula, Gördes, Uşak kilim ve halıları, yağ ürünleri, sabunlar, makarna ve unlu yiyecekler, kolonyalar, helvalar, ihraçlık pamuklar, ayakkabı, mobilyalar, deri ürünleri, tarım araçları, kiremit, tuğla, maden örnekleri, tütün, sigara, şarap örnekleri, kereste çeşitleri sergilenmiştir.

İzmir İktisat Kongresi Sergisi'nden sonraki ilk sergi 4 Eylül 1927'de, "9 Eylül Mahalli Sergisi" adı altında İzmir Sanatlar Mektebi'nde açılmıştır. İzmir Ticaret Odası'nın teklifi ve İzmir Valisi Kâzım Dirik'in kararı ile açılan sergide yetmiş bir resmî kuruluş, yüz doksan beş yerli firma ve dokuz ülkenin yetmiş iki kuruluşunun ürünleri sergilendi. Sergiyi 80.744 kişi gezdi. İkinci 9 Eylül Sergisi, Eylül 1928'de yine aynı binada ve uluslararası düzeyde gerçekleşti. Sergiye yüz elli beşi yabancı olmak üzere beş yüz on beş firma katıldı. Bir sonraki serginin 1931'de düzenlenmesine karar verildi ancak ekonomik nedenlerle sergi toplanamadı.

1933'te günümüzde Swissôtel Büyük Efes'in bulunduğu yerde 9-30 Eylül tarihleri arasında yirmi üç yabancı şirket, yüz otuz yerli şirket ile yirmi ticaret ve sanayi odasının katılımıyla İzmir Millî 9 Eylül Panayırı gerçekleştirildi. Panayır bir sonraki yıl 26 Ağustos-15 Eylül tarihleri arasında İzmir Beynelmilel 9 Eylül Panayırı adıyla düzenlendi. 1935 İzmir Arsıulusal 9 Eylül Panayırı, dönemin İktisat Vekili Celâl Bayar tarafından 21 Ağustos'ta açıldı. 311.000 kişinin gezdiği panayır, bugünün organize uluslararası fuarının öncüsü oldu.

Fuar alanının temeli, evvelce 1922 İzmir Yangını'nda kül olmuş mahallelerin bulunduğu ve sonraki yıllarda şehrin ortasında bir pislik ve derbederlik yuvası hâline gelmiş bulunan bugünkü yerinde 1 Ocak 1936'da törenle atıldı. 360.000 m2lik alanın Kültürpark hâline getirilmesi ve yılın belirli bir ayında bu alan üzerinde uluslararası bir fuarın gerçekleştirilmesi planlandı. Kültürpark alanının düzenleme çalışmaları, dönemin İzmir Belediye Başkanı Dr. Behçet Uz'un ve gazeteci sıfatıyla Moskova'daki Gorki Parkı'nı gezmiş olan yardımcısı Suat Yurtkoru'nun yönetiminde, proje aşamasında da dönemin Moskova Belediye Başkanı Bulganin tarafından görevlendirilen mimarların tasarımı çerçevesinde 1936'da tamamlanmış; 01 Eylül 1936'da Heyeti Vekile Reisi İsmet İnönü'nün katıldığı bir törenle İzmir Enternasyonal Fuarı, Kültürpark'ta açılmıştır. İzmir, Kültürpark ve Fuar âdeta özdeşleşmiştir. Lozan Kapısı önünde yapılan törene Mısır, Yunanistan ve Sovyetler Birliği'nden kırk sekiz yabancı kuruluş, otuz iki vilayet pavyonu ve kırk beş yerli kuruluş katıldı. 1937 İzmir Enternasyonal Fuarı, diğer yıllara göre çok daha kapsamlı hazırlandı. Açılışı İktisat Vekili Celâl Bayar yaptı. Fuar'ın en büyük özelliği Kültürpark'ın sürekli bir kurumuna dönüşecek olan Paraşüt Kulesi'nin açılışı oldu. Yüz dört yabancı şirketin katıldığı Fuar'da dört yüz yirmi dört yerli kuruluş temsil edildi. Bu rakamlar 1938'deki fuara yüz kırk yabancı, kırk altı devlet kurumu ve beş yüz yirmi yedi yerli kuruluşun, 60.000 m2 fuar alanının eklenmesiyle hazırlanan ve açılışını Başvekil Dr. Refik Saydam'ın yaptığı 1939 fuarına beş yüz yetmiş dört yabancı şirket, yirmi yedi devlet kurumu ve üç yüz otuz üç yerli şirketin katılmasıyla giderek arttı.

1940 yılında sürmekte olan II. Dünya Savaşı yüzünden katılımın olmayacağı ileri sürülmesine karşın yerler çok önceden kiralandı, ancak fuar zararla kapatıldı. Açılışı Ticaret Vekili Nazmi Topçuoğlu yaptı. 30 Ağustos tarihinde Millî Piyango ilk kez fuarda çekildi. Fuara iki yüz kırk üç yabancı, dört yüz altmış üç yerli şirket katıldı. Savaşa karşın 1941'de fuar hazırlıkları eksiksiz gerçekleşti. 1942'de ise sürmekte olan savaş gerekçesiyle hükûmet kararı ile açılamadı ancak İzmir halkı için fuar kapsamındaki kültür ve eğlence etkinlikleri düzenlendi. 1943 İzmir Enternasyonal Fuarı Başvekil Şükrü Saracoğlu himayesinde açıldı. Ziyaretçi sayısı bir milyon kişiyi aştı. 1944, 1945 ve 1946 fuarları ulusal düzeyde açılabildi. Uluslararası fuarlar 1947 yılından itibaren kesintisiz ve giderek önem kazanarak devam etti. 1947'de Uluslararası Fuarcılık Endüstrisi Birliği'ne üye oldu.

1950'lerden itibaren büyük rağbet görmeye başlayan Fuar gazinoları çok kanallı televizyonlar dönemine kadar Türkiye eğlence hayatının zirvelerinden ve referanslarından biri olarak kalmışlardır. Fuar Göl Gazinosu, Mogambo Gazinosu, ismini Zeki Müren'in verdiği Manolya Bahçesi bu gazinoların en önemlilerindendir. Safiye Ayla, Zeki Müren, Bülent Ersoy, Gönül Yazar, Sezen Aksu, Tanju Okan ve daha pek çokları, isimleri İzmir Fuarı ile özdeşleşmiş sanatçılardır. Günümüzde de Fuar günlerindeki müzik faaliyetleri daha ziyade açık hava konserleri ağırlıklı olarak sürdürülmektedir. Fuar, Soğuk Savaş sırasında başta Uzay Yarışı olmak üzere çeşitli alanlarda ABD ve Sovyetler Birliği'nin rekabetine sahne oldu.

Önceleri bir ay süren ve 20 Ağustos-20 Eylül tarihleri arasında düzenlenen fuarın süresi önce 1979'da ve 1986'da yirmi güne, 2004'te ise on güne indirildi. İzmir Enternasyonal Fuarı günümüzde, İzmir Kültürpark'ta yer alan pek çok fuarcılık etkinliğini düzenleyen İzmir Fuarcılık Hizmetleri Kültür ve Sanat İşleri (İZFAŞ) tarafından organize edilmektedir.

Etkisi
İzmir Enternasyonal Fuarı'nı İzmir'de düzenlenen diğer fuarlardan ayıran özellik, tarihçesinin yanı sıra, belli bir sektör ile kısıtlı kalmayan, ithalat ve ihracat potansiyeli olan ürünlere dönük, teknolojik yenilikler içeren ve Türkiye piyasasına ilk adımlarını atan partönerler açısından önem arz eden kimliğidir.

Bölge ve ülke ekonomisine büyük katkısı olan İzmir Enternasyonal Fuarı, böylece Türkiye'nin "dünyaya açılan penceresi" sloganıyla ülke tanıtımında ve ikili ticari ilişkilerin gelişmesinde önemli bir işlev üstlenmektedir. Teknolojinin ve yenilikçiliğin ön plana çıktığı sektörler olan otomotiv, elektrik, elektronik, iş makineleri, gıda ve ambalaj makineleri gibi uzmanlaşmaya dayalı faaliyet alanları fuar etkinlikleri içinde ağırlıklı bir yer işgal etmektedir.

Fuarlar listesi

Ayrıca bakınız
 Fuar İzmir

Kaynakça

Dış bağlantılar

İzmir'deki fuarlar
Kültürpark
Atatürk'ün kurduğu kurum ve kuruluşlar
İzmir'deki yıllık olaylar
1927'de Türkiye'de kurulan oluşumlar
1927'de kurulan yinelenen olaylar

İzmir Enternasyonal Fuarı