Elyos (ya da eski adıyla Malkaya), Diyarbakır'ın Çüngüş ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Eski adı Elyos olan ve Cumhuriyetin kuruluşu ile birlikte Malkaya olarak değiştirilen (Bu adı köyün üst kısmında bulunan bir yayladan almıştır.) Malkaya Köyü'nün geçmişine ilişkin ilk yazılı bilgiler Yavuz Sultan Selim Devri'ne kadar gider. Köyün hukuki konumu Çüngüş Sancağı Kanunnamesi'nde yazılı olarak yer almıştır. Osmanlı arşivlerinde bulunan ve Ahmet Akgündüz tarafından çevirisi yapılan bu kanunnamede köy şöyle tanımlanmaktadır: Köyün Osmanlı dönemindeki ismi Eylos`dur. ve civardaki 6 Türk-Müslüman köyden biridir. Diğer köyler de sırasıyla Arguna (halk dilinde Arduva), Herahmine, Ermene, Agud (halk dilinde Avut), Karaca Kaya (halk dilinde Karakaya). Kanunnamenin 10. maddesinde bu özelliklerinden dolayı köy vergi açısından diğer Türk-Müslüman köyler gibi hususi bir hükme tabii tutulmuştur.

Türklerin köye ilk gelişlerine ve yerleşmelerine ilişkin yazılı belge bulunmamasına karşılık köylüler tarafından zaman içerisinde kuşaktan kuşağa aktarılan söylentiler mevcuttur. Söylentilere göre Malkaya Köyü'ne (Elyos) Türkler sonradan yerleşmiştir (takriben 400 yıl önce). Köyün önceki yerleşim yeri şimdi "Peğler" olarak bilinen yer olup şimdiki yerleşim yerine sonradan yerleşilmiştir.

Adı uzun yıllar Malkaya olan yerleşim, 2017'de İlyas, 2021'de ise Elyos adını aldı.

Coğrafya

Malkaya Köyü, Doğu Anadolu Bölgesi'nin güneydoğu sınırında, Güneydoğu Torosları'nın Maden Dağları üzerinde 1260 metre rakımlı bir dağ köyüdür. İdari olarak Diyarbakır ilinin Çüngüş ilçesine bağlıdır. Diyarbakır il merkezine 125 km, Çüngüş ilçesine 5 km uzaklıktadır.

Jeolojik yapı
Çüngüş-Malkaya dolayı, Pötürge Masifi üst birlik kayaları, renkli melanj ve tortul kayaların tektonik ilişkili birlikteliği ile temsil edilmektedir.  Paleozoik yaşlı metamorfik kayalar, tabanda hornblend-pnays, üste doğru  mikaşist-kalkşist-mermer olarak yer alır.  Kuzeyden güneye doğru Eosen-miyosen çökelleri ile ofiyolit karmaşığının üzerine itilmiş olan metamorfik kayalarda bu nedenle deformasyonlar etkin bir biçimde kendisini gösterir.  Şariyaj hattına yakın zonlarda çökel kayalarla ofiyolitler de konum bozunumuna uğramıştır.

Ulaşım

Köy, Karakaya Barajı'na çok yakındır ve köyün yolu baraj yolunun Çüngüş ilçesinden sonraki 3. km'sinden ayrılır. Bu yol ayrımından yaklaşık 3 km sonra köy merkezine ulaşılır. Köye ulaşan bu yol iyi durumda olmamasına rağmen köyden sonra da daha da kötüleşerek devam edip daha yukarılardaki diğer köylere kadar gitmektedir. Bu yolun bir uzantısı da Karakaya Barajı'nın ilk fizibilitesinin yapıldığı 1960'lı yıllarda yapılmıştır ve Karakaya baraj gölüne çıkmaktadır.

Nüfus

Galeri

Notlar

Kaynakça

Dış bağlantılar
http://www.malkayakoyu.org

Çüngüş'ün mahalleleri

Elyos


La bahía San Julián está ubicada en la provincia de Santa Cruz, Argentina. Es una APCM (área protegida costero marina) y forma parte del SIAPCM (Sistema Interjurisdiccional de Áreas Protegidas Costero Marinas).

Descripción
Tiene un ecosistema complejo con un sector interno de marismas que abarca aproximadamente un 50% de la superficie de la bahía, y un sector externo con islas en las que se hallan colonias de lobos y elefantes marinos, pingüinos y otras colonias de aves marinas y abundantes poblaciones de mejillones. El sector interno está delimitado por la línea imaginaria que une al cabo Curioso con punta Desengaño y el externo está ubicado entre punta Peña y punta Guijarro. La península San Julián que delimita la bahía fue declarada Reserva Provincial en 1986 para proteger las colonias de aves marinas, lobos marinos del sur y toninas overas que habitan en la zona.

|miniaturadeimagen|Vista parcial de la Bahía de San Julián desde Playa El Frigorífico]]

La bahía se caracteriza por la presencia de una acusada erosión marina debido a un fenómeno de disgregación provocado por el trabajo mecánico del agua, el cual obedece a dos causas principales: el viento, que provoca el oleaje, y el factor astronómico de las mareas. El proceso se inicia durante las pleamares, pues en este lugar la amplitud de marea es de siete metros. Las olas van destruyendo la base de los acantilados y las barrancas de manera diferencial, según sea la resistencia de los sedimentos sobre los que actúa. Este es el origen de las cuevas que aparecen en San Julián, algunas de las cuales están ya fuera del alcance del mar, a causa del levantamiento gradual de la costa.

El fondo de estas costas presenta depósitos de fango de coloración oscura, con predominio del color verde y el gris verdoso, mezclado con arenas finas, cenizas volcánicas y arcillas.

Historia

En Puerto San Julián (nombre original de la bahía, que después fue traspolado a la ciudad que se formó en su margen norte) desembarcó la expedición de Fernando de Magallanes durante el invierno de 1520. En la zona de la bahía se sucedieron acontecimientos relevantes en esta expedición que fue la primera en circunnavegar el planeta; como la sublevación de dos de los capitanes y su ejecución o el rezo de la primera misa en lo que luego sería la Argentina, por lo que en 1943 fue declarado lugar histórico nacional.

En esta bahía se dio el primer encuentro entre el pueblo indígena de la Patagonia, denominado Tehuelche, y los españoles que formaban de la expedición de lo que llegaría a ser el imperio colonial español. Según los relatos del cartógrafo y cronista de la expedición Antonio Pigafetta en Relación del primer viaje alrededor del mundo y del secretario de Carlos I Maximiliano Transilvano, tras varios días de contacto e intercambios de mercancías, Magallanes dio la orden raptar a dos lugareños y a varias mujeres para llevarlos como obsequio para el rey Carlos I. Finalmente uno de ellos consiguió escapar y el otro murió preso al negarse a comer; así como también murió un marinero español al ser envenenado por una flecha.

Véase también
 Monte Wood

Referencias

Puerto San Julián
Bahías de la provincia de Santa Cruz (Argentina)
Áreas naturales protegidas de la provincia de Santa Cruz (Argentina)
Golfos y bahías de Argentina del océano Atlántico
Geografía del departamento Magallanes
Descubrimientos geográficos de 1520
Descubrimientos geográficos de España en el siglo XVI
España en 1520

Bahía San Julián


Şer'îyye Sicilleri'ndeki her çeşit yazılı kayıtlar belli bir usûle göre düzenlenmekte ve sicile kaydedilmektedir ki, bu usûle: sakk-ı şer'î usulü denmektedir. Sakk kavramı Farsça, çek kelimesinin Arapçalaştırılmış hâlidir ve sözlükte berat, hüccet, temessük, tapu tezkeresi ve kısaca yazılı belge anlamlarına gelir. Terim olarak ise; şer'î mahkemelerin sicile kaydettiği veya yazılı olarak tarafların eline verdiği her çeşit belgenin düzenlenmesinde ve yazılmasında takip edilen yazım usûlüne veya bu çeşit yazılı belgelere Sakk-ı Şer'î denmektedir.

Başta ilâm ve hüccetler olmak üzere bütün kayıtların tanzim ve yazım şekillerini açıklayan örnekler yazılarak, sakk kitapları te'lîf edilmiş ve şer'iyye sicillerindeki kayıtların tanzimi meselesi, düzenli ve sağlam bir şekilde ortaya konmuştur. Düstûr'da yirmi ikinci maddede:" Cerîde-i muharrer sûret-i dâva esas tutularak i'lâm müsveddesi usûl-i sakk üzere kaleme alınır. Hîn-i tesviyede sûret-i zabtın bazı ibarelerinde kâide-i sakk üzere mahv ve isbât câiz ise de esas mes'elece
tağyîr olmak şarttır...".denilerek takip edilecek yazım usûlünün "sakk usûlü" olduğu
belirtilmiştir.

Kaynakça
 Türkiye Diyanet Vakfı; yıl: 2008, cilt: 35,  sayfa: 584-587

Osmanlı arşiv belgeleri
Tarih terimleri

Sakk-ı Şer’î


La isla de Yos Sudarso () o isla de Kolopom es una isla localizada en aguas del mar de Arafura, una isla costera próxima a la isla de Nueva Guinea. Administrativamente pertenece a la provincia de Papúa, Indonesia. Es también conocida como Pulau Dolok, Pulau Dolak y Pulau Kimaam, y anteriormente como isla Kolepom y en el período colonial neerlandés era conocida como isla Frederik Hendrik.

La isla tiene forma de hoja, con unos 165 km de largo y un área de 11.600 km². Está separada de Nueva Guinea por el estrecho de Muli (en época neerlandesa, estrecho de Marianne) y de la cercana isla de Komoran por el estrecho de Buaya.

La isla lleva su nombre en reconocimiento al comandante de la Marina de Indonesia (1925-62).

Véase también
 Lenguas de Kolopom

Referencias

Archipiélagos e islas de Indonesia
Yos

Isla de Yos Sudarso


Svetište Gospe od Altöttinga, poznato i kao Kapela milosti (njem. Gnadenkapelle), nacionalno je svetište Bavarske posvećeno Blaženoj Djevici Mariji. To je svetište jedno od najznačajnijih i najposjećenijih hodočasničkih mjesta u Njemačkoj i Europi, a često ga nazivaju i njemačkim Lourdesom. Zagovoru Gospe od Altöttinga pripisuju se mnoga čudesna ozdravljenja o kojima svjedoči mnoštvo zavjetnih darova izloženih u trijemu koji okružuje kapelu. U unutrašnjosti Kapele milosti čuvaju se srca bavarskih vladara.

Povijest
Datiranje izgradnje Kapele milosti u razdoblje između 8. i 10. stoljeća još uvijek izaziva mnoge prijepore. Već je 748. godine Altötting bio rezidencija Agilolfinga, najstarije bavarske vojvodske obitelji.
Četrdeset godina kasnije to je mjesto postalo kraljevskom rezidencijom Karolinga, franačke plemićke dinastije. Iz tog doba najvjerojatnije potječu temelji i oktogonski oblik tadašnje kapele. Pretpostavlja se da je ranobizantska osmerokutna crkva San Vitale u Ravenni (početak 6. stoljeća) graditeljima poslužila kao uzor za vojvodsku krstionicu. Ta pretpostavka svrstava Kapelu milosti u istu arhitektonsku tradiciju s najranijim razdobljem izgradnje katedrale u Aachenu, čiji su se graditelji također poslužili oblikom oktogona. Godine 907. grad i rezidencija bili su opustošeni u invaziji Mađara, a tom je prilikom samo osmerokutna krstionica ostala neoštećena. Godine 1494. središnjoj su konstrukciji dodani brod i šiljasti toranj. Oko kapele je 1517. izgrađen trijem, a sakristija je dograđena 1686. godine.

Stoljećima su svetište Gospe od Altöttinga opsluživali franjevci kapucini. Jedan od članova tog rimokatoličkog crkvenog reda, brat Konrad od Parzhama (1818. – 1894.) ondje je služio kao vratar više od 40 godina. Tijekom života postao je poznat po svojoj mudrosti, dobroti, svetosti i mnogim čudesnim ozdravljenjima, a papa Pio XI. proglasio ga je 1934. godine svecem Katoličke Crkve.

Altötting je u studenome 1980. godine posjetio i tadašnji papa Ivan Pavao II., u čijoj je pratnji bio i kardinal Joseph Ratzinger koji je rođen u obližnjem Marktlu. Dana 11. rujna 2006. Joseph Ratzinger se kao novoizabrani papa Benedikt XVI. vratio u svetište i darovao svoj biskupski prsten koji je nosio dok je kao nadbiskup službovao u Münchenu. Taj prsten danas je dio žezla u ruci Gospe od Altöttinga.

Legenda

Svjetskoj popularnosti Altöttinga kao mjesta hodočašća Majci Božjoj pridonosi i legenda o događaju iz 1489. godine kada se, prema usmenoj predaji, tamo dogodilo sljedeće čudo: trogodišnji dječak pao je u rječicu Mörnbach i utopio se. Pronađeno beživotno tijelo dječaka očajna je majka donijela u kapelicu posvećenu Majci Božjoj, stavila ga na oltar i zajedno s ostalim vjernicima počela moliti za spas svoga sina. Nakon kratkog vremena život se vratio u tijelo naizgled mrtvog djeteta, a legenda kaže i da je spašeni dječak kasnije zaređen za svećenika.

Izvori

Literatura
 Josef Pfennigmann: Studien zur Geschichte Altöttings im Früh- und Hochmittelalter. Dissertation. ISBN 3-920191-21-8.

Povezani članci
 Velika Gospa
 Mala Gospa
 Marijanska svetišta
 Popis marijanskih svetišta u Hrvatskoj
 Popis marijanskih svetišta u svijetu

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
  Gnadenort Altötting (službene mrežne stranice)
 www.kathedralen.net – Gnadenkapelle Altötting, Bayern (fotografije)

Marijanska svetišta
Katolički vjerski objekti u Njemačkoj
Kapele

Svetište Gospe od Altöttinga


Pabstija (lat. Pabstia), rod trajnica iz porodice kaćunovki. Rasprostranjen je po južnom i jugoistočnom Brazilu. Priznato je pet vrsta

Vrste
 Pabstia jugosa (Lindl.) Garay
 Pabstia modestior (Rchb. f.) Garay
 Pabstia placanthera (Hook.) Garay
 Pabstia schunkiana V.P. Castro
 Pabstia viridis (Lindl.) Garay

Vanjske poveznice

Izvori

Zygopetalinae

Pabstija


Príkra este o comună slovacă, aflată în districtul Svidník din regiunea Prešov, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 7 locuitori.

Istoric
Localitatea Príkra este atestată documentar din 1618.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Príkra


යුරෝපය ලෝකයේ මහාද්වීප හතෙන් එකක් වන අතර එය යුරේසියාවේ බටහිර අර්ධද්වීප කොටසේ පිහිටා ඇත. එය ආසියාවෙන් වෙන් වන්නේ යූරල් කඳු, යූරල් ගඟ, කැස්පියන් මුහුද, කොකේසස් ප්‍රදේශය සහ කළු මුහුද මගිනි. යුරෝපය උතුරින් ආක්ටික් සාගරයෙන් ද, බටහිරින් අත්ලාන්තික් සාගරයෙන් ද, දකුණින් මධ්‍යධරණී මුහුදින් ද, ගිනිකොණින් කළු මුහුදින් ද මායිම් වේ. කෙසේ වෙතත් මහාද්වීපය යන පදයට ඇති විවිධ එකිනෙකට විරුද්ධ අදහස් නිසා මෙම සීමා මතභේදාත්මක ය.

යුරෝපය මතුපිට වර්ගප්‍රමාණය අනුව ලොව දෙවැනියට කුඩාතමයා වේ. එහි ඇති රටවල් 50ක් පමණ අතරින් වර්ගප්‍රමාණය හා ජනගහණය අනුව විශාලතමයා රුසියාව ද කුඩාතමයා වතිකානුව ද වේ. කෙසේ වෙතත් යුරෝපයට අයත් වන්නේ රුසියාවේ එක් කොටසක් පමණි. ජනගහණය අතින් යුරෝපයට හිමි වන්නේ තුන්වැනි තැනය. පළමු සහ දෙවැනි තැන් ආසියාවට හා අප්‍රිකාවට හිමි වේ.

මූලාශ්‍ර

යුරෝපය
මහාද්වීප

යුරෝපය


بُوجَرِير قرية تقع في معتمدية سجنان بولاية بنزرت في الشمال التونسي، على الطريق الجهوية رقم 58.

انظر أيضًا

مواضيع ذات علاقة
 معتمدية سجنان.
 ولاية بنزرت.

قرى ولاية بنزرت

بوجرير


Um tumpline (  ) é uma alça que é presa em ambos os lados a uma mochila ou outra bolsa e é usada para carregar o objeto colocando a alça no topo da cabeça. Isso permite que a coluna vertebral ajude a suportar o peso em vez de apenas os ombros, como acontece com as alças de mochila padrão. Tumplines não são destinados a serem usados na testa, mas sim no topo da cabeça logo atrás da linha do cabelo, puxando para baixo em alinhamento com a coluna vertebral. O usuário então se inclina para a frente, permitindo que as costas ajudem a suportar a carga.

Os nativos indígenas do México (e de outros países latino-americanos) tradicionalmente usam tumplines para carregar cargas pesadas, como lenha, cestos, gaiolas de pássaros e móveis. No México, um nome comum para tumpline é "mecapal". Os maias modernos das terras altas do sul do México ainda usam tumplines para transportar vários itens. Durante a Segunda Guerra Mundial, o Exército Canadense desenvolveu pacotes de suprimentos especiais com tumplines para transportar suprimentos em terrenos acidentados.

Tumplines são frequentemente usados por carregadores no Nepal. Yvon Chouinard, um alpinista e fabricante de equipamentos para atividades ao ar livre, começou a usar tumplines para resolver dores crônicas nas costas depois de ver como os carregadores nepaleses desenvolveram músculos nas laterais de suas colunas vertebrais. Ele passou a usar tumplines em vez de mochilas.

Referências

Cultura das Primeiras Nações
Comércio de peles

Tumpline


Lego Technic  er en produktlinje produceret af den danske legetøjskoncern LEGO. Formålet med serien er at kunne bygge mere avancerede modeller med komplekse tekniske funktioner, til forskel fra de simplere legoklodser, der indgår i normale sæt.

Konceptet blev introduceret som Expert Builder og hed oprindeligt Technical Sets i 1977, og fik navnet Technic i 1984.

Technic-sæt er ofte karakteriseret af specialklodser som gear, aksler og tandhjul. Andre specialklodser inkluderer bjælker og plader med huller i, der gør at aksler kan monteres igennem. Nogle Lego Technic-sæt har inkluderet pneumatic-dele eller elektriske motorer, der kan få modellerne til at bevæge sig. I nyere tid er mange Technic-klodser begyndt at indgå i andre temaer som bl.a. BIONICLE (der tidligere blev solgt som en del af Technic-serien).

Sættene i Lego Technic er typisk teknisk orienterede og inkluderer biler, fly, rumfærger, skibe, gravemaskine, lastbiler, kraner og traktorer. Modellerne inkluderer også kopier af virkelige fartøjer som bl.a. Mercedes-Benz' Unimog, Bugatti Chiron, Porsche 911 GT3 RS, Ferrari F1 og Enzo, Ferrari 599 GTB Fiorano samt flere maskiner fra Volvo som en konceptgravemaskine kaldet ZEUX, en gravemaskine L350F og EW160E.

Stilen i temaet har ændret sig i løbet af årene. Sæt produceret efter 2000 benytter typisk en anden konstruktionsmetode end tidligere, idet man anvender "knopløs konstruktion" (knopperne er den cirkulære del øverst på legoklodser). Denne metode bruger typisk bjælker og pins i stedet for Technic-klodser.

Mindstorms, en produktlinje med robotter, benytter også et stort antal dele fra Lego Technic, selvom det bliver solgt som sin egen serie. Den seneste generation af Mindstorms, Mindstorms EV3 fra september 2013, samt Mindstorms NXT (fra august 2006) er også baseret på den knopløse konstruktionsmetode.

Se også
 Bionicle
 Fischertechnik
 Lego Mindstorms
 Philiform

Referencer

Eksterne henvisninger

Technic

Lego Technic


An Carex pudica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Masaji Masazi Honda. An Carex pudica in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex pudica


Ogulinski kiseli kupus (Ogulinsko kiselo zelje) proizvod je dobiven prirodnom malolaktičnom fermentacijom autohtone sorte svježeg Ogulinskog kupusa. Proizvedi i prerađuje se na području grada Ogulina i općine Josipdol.

Žute je odnosno zlatno žute boje, prijatnog mirisa karakterističnog za mliječno kiselo fermentirani proizvod i skladnog mliječno kiselog okusa. Glavice su dobre čvrstoće i nežilave. Masa glavica je u prosjeku nešto veća od jednog kilograma.

Ubraja se u hrvatske autohtone proizvode. U kolovozu 2015. godine upisana je u registar zaštićenih oznaka izvornosti i zaštićenih oznaka zemljopisnog podrijetla.

Izvori

Izvorno hrvatsko
Kupus
Povrće

Ogulinski kiseli kupus


Bahçe satrancı, genellikle Şah yüksekliği 60–90 cm. olan taşlarla bahçe üzerine yerleştirilmiş bir satranç tahtası üzerinde oynanan satranç türüdür. Satrancın sadece bir iç mekan oyunu olmadığını vurgulayan bu türü bilhassa otellerde ve okullarda yaygındır.

Satranç

Bahçe satrancı


أحلام نيران، مسلسل كويتي أنتج في عام 1995 وعرض لأول مرة في عام 1996، كتبه طارق عثمان وأخرجه غافل فاضل.

ملخص القصة
تميل الأديبة الهاوية نيران إلى كتابة القصص، إذ لا تكاد تبدأ في رسم ملامح بطلة قصتها الجديدة، حتى تدهمها رغبة طاغية في أن تتقمص الشخصية، وتغرق في التقمص فتتوهم أن كل الأشخاص الذين يرتبطون بها ويتحركون من حولها من زوج وأصدقاء العائلة هم بقية شخوص القصة، وفي كل مرة يكون الضحية هو زوجها سلطان، فضلاً عن أصدقاء العائلة فالح وزوجته أمينة.

الفنانين المشاركين
 إيمان محمد علي .. بدور نيران.
 جمال الردهان .. بدور سلطان.
 انتصار الشراح .. بدور أمينة.
 إبراهيم الحربي .. بدور فالح.
 أحمد الصالح .. بدور حمود.
 أحمد مساعد.
 محمد حسن.
 زهرة الخرجي.
 أنوار سعيد.

مصادر

مسلسلات تلفزيونية كويتية بدأ عرضها في 1996

أحلام نيران (مسلسل)


Ernő Szabó () a fost un actor și regizor de teatru maghiar, care a desfășurat o bogată activitate artistică în Ungaria și România. El a fost fratele vitreg al actriței Lili Neményi (1902–1988) și tatăl actorului Otto Szabó (1920–1988).

A debutat ca actor la Carei în 1917 și a făcut parte în perioada interbelică din trupe itinerante de teatru (1921–1935), din trupa Teatrului Național din Pécs (1935–1937), din compania teatrală a lui Árpád Horváth din Debrețin (1937–1939) și din trupa teatrală a lui Mihály Erdélyi din Budapesta (1939–1940). A jucat la Oradea în perioada 1940–1946, rămânând în România după război, iar apoi a fost actor și regizor al Teatrului Secuiesc din Târgu Mureș (1946–1955) și a predat la Institutul de Teatru din Târgu Mureș. A emigrat în Ungaria în 1955 și a jucat pe scenele mai multor teatre budapestane precum Teatrul Armatei Populare, Teatrul de Operetă, Teatrul de Comedie și Teatrul József Attila. A primit titlul de artist emerit al Ungariei în 1959 și apoi pe cel de artist eminent în 1965.

Biografie

Copilăria
S-a născut la 30 iunie 1900 în orașul Kassa din Austro-Ungaria (azi orașul Košice din Slovacia), fiind descendent al unei familii cu mai multe generații de actori. Părinții lui erau actori ambulanți, care colindau cu trupa lor pe întregul teritoriu al Ungariei. Mama lui, Ilona Szelényi (Ilona Polgár; n. 1881), era fiica actriței ardelene Emília Szelényi (1858–1924) și a regizorului Sándor Polgár. Mama actriței Emília Szelényi, Mária Rácz, era fiica unui judecător din Zemplén și a fugit de acasă cu o trupă ambulantă de teatru, fiind dezmoștenită de propria sa familie; ea s-a căsătorit cu Károly Szelényi, un fost ofițer al Armatei Revoluționare Maghiare. Tatăl lui Ernő , Pál Szabó, a fost actor la Târgu Mureș; el s-a căsătorit cu Emília Szelényi, dar căsnicia lor s-a destrămat înainte de nașterea copilului.

Divorțul părinților și sărăcia familiei și-au pus puternic amprenta asupra copilăriei micului Ernő. Băiatul a fost crescut de mama și bunica maternă până la vârsta de cinci ani. În toamna anului 1902 mama lui a dat naștere unui al doilea copil, Lili Szelényi, care a devenit mai târziu o actriță cunoscută sub numele de Lili Neményi (1902–1988). Din cauza greutăților, Ernő a fost luat în 1905 de rudele tatălui său de la Pesta, care l-au crescut timp de doi ani; copilul a absolvit acolo primul an de școală. Mama sa l-a luat cu ea, dar deplasările continue ca membră a unei trupe itinerante de teatru au determinat-o să nu dorească să-și mai expună copilul la condițiile grele de viață pe care le traversa și să-l ducă pe micul Ernő la un orfelinat, unde copilul a rămas până la vârsta de 11 ani. A crescut în acea perioadă într-o familie de muncitori salahori din Biharudvari, unde a urmat următorii trei ani de școală.

Băiatul era vizitat periodic de mama lui și, după stabilizarea situației acesteia, a fost scos din orfelinat în anul 1911 și plasat în familia unchiului său de la Hajdúböszörmény. După doi ani, bunica maternă, Emília Szelényi, a hotărât să-i primească pe cei doi copii ai fiicei sale: Ernő și Lili. Cei trei au locuit la început la Debrețin, iar apoi bunica a cumpărat o casă la Carei. Bunica i-a cerut fiicei sale să renunțe la viața de artist ambulant și s-a oferit să o găzduiască în casa ei din Carei. Ilona Polgár s-a căsătorit curând cu actorul și organizatorul teatral Lipót László Neményi, care înființase în 1908 un teatru la Carei. Familia s-a destrămat după sfârșitul Primului Război Mondial, când orașul Carei a revenit României, iar Neményi s-a refugiat în Ungaria, abandonându-și întreaga avere.

Cariera artistică din perioada interbelică
Ernő Szabó a debutat ca actor în compania tatălui său vitreg din Carei în 1917 (sau, după altă sursă, în 1918) cu un rol minor în piesa Cigány. A locuit la Carei până în 1921, dar a efectuat turnee în diferite localități urbane sau rurale din Transilvania și Ungaria cu trupa teatrală din care făcea parte. A luptat în acest timp cu tracul scenic și a fost nevoit să joace în absența indicațiilor regizorale.

La început, a fost comic dansator, iar mai târziu a interpretat roluri în comedii bufe și operete. Destrămarea Austro-Ungariei a făcut ca patruzeci și patru dintre cele șaptezeci de teatre în limba maghiară să se afle pe un teritoriu din afara Ungariei. Activitatea teatrală maghiară din Transilvania s-a deteriorat semnificativ după Unirea Transilvaniei cu România din 1918: spectacolele teatrale maghiare erau cenzurate și, în unele cazuri, chiar interzise, actorii puteau fi arestați dacă rosteau replici considerate iredentiste, iar publicul scăzuse în mod semnificativ ca urmare a desființării instituțiilor publice și unităților militare maghiare, a închiderii unor școli cu predare în limba maghiară și a emigrării unei părți a populației maghiare. Ernő Szabó a călătorit între anii 1921 și 1935 cu trupe itinerante de teatru în zone rurale ale Transilvaniei, ducând o viață grea și umilă.

Persecuțiile politice și amenințarea sărăciei i-au forțat pe mulți actori maghiari din Transilvania să se refugieze în Ungaria, iar Ernő Szabó a emigrat și el în 1935. A lucrat mai întâi ca actor și regizor la Teatrul Național din Pécs (1935–1937) și apoi la Teatrul Csokonai din Debrețin (1937–1939), care era condus atunci de cumnatul său, Árpád Horváth. Árpád Horváth a fost atacat tot mai mult în acei ani de reprezentanții mișcărilor politice de extrema dreaptă ca urmare a faptului că avea idei politice de stânga și că angajase actori evrei. Administrația orașului Debrețin a reziliat contractul cu Horváth în 1939, iar cumnatul său a fost nevoit și el să plece. Ernó Szabó a făcut parte în perioada 1939–1940 din trupa teatrală a lui Mihály Erdélyi din Budapesta, jucând, de asemenea, ca dansator și comic într-un spectacol pus în scenă la Teatrul Regal de Varietăți (cunoscut anterior ca Royal Orfeum). În acei ani atmosfera artistică a început să se deterioreze în Ungaria ca urmare a atacurilor tot mai virulente ale presei naționaliste împotriva artiștilor evrei și a teatrelor acuzate că ar fi "iudaizate".

Apogeul carierei

Dezlănțuirea persecuției antievreiești l-a determinat pe Ernő Szabó să părăsească Budapesta și să se întoarcă în nord-vestul Transilvaniei, care fusese anexat de Ungaria prin Dictatul de la Viena din 1940. Actorul a semnat un contract cu trupa reorganizată a lui Bálint Putnik și a jucat începând din 1940 la Teatrul Szigligeti din Oradea, unde a trecut neobservat de politicienii naționaliști maghiari și a putut lucra în liniște. Atunci când nord-vestul Transilvaniei a revenit României, Ernő Szabó a rămas la Oradea și a primit apoi cetățenia română. El a preluat conducerea teatrului în decembrie 1944 în calitate de regizor principal și a reluat spectacolele care fuseseră întrerupte din cauza războiului.

În 1946 a devenit unul dintre membrii fondatori ai Teatrului Secuiesc din Târgu Mureș. Între anii 1946–1955 a fost actorul principal al Teatrului Secuiesc din Târgu Mureș și mai târziu regizor principal. În această perioadă a regizat majoritatea pieselor prezentate acolo, alături de Miklós Tompa, György Kovács și Ferenc Delly. Toți aceștia formau grupul "celor patru mari regizori", iar Ernő Szabó a obținut Premiul de Stat al Republicii Populare Române în 1954. A predat începând din anul universitar 1952–1953 ca profesor de regie la Institutul de Teatru din Târgu Mureș, contribuind în mod substanțial la formarea unei noi generații de regizori de teatru maghiari din România printre care și György Harag.

În anul 1955, fiindu-i dor de patria sa, a emigrat din nou în Ungaria, unde a revenit după mai mult de 10 ani de absență. El a solicitat cetățenia maghiară și a început să joace în filme în primăvara anului 1956, fiind nevoit astfel să se familiarizeze cu particularitățile genului cinematografic. Primele sale două filme sunt de o importanță decisivă. În filmul Tanár úr kéremben (1956) a jucat rolul unui anticar, dar în filmul Domnul profesor Hannibal (1956), regizat de Zoltán Fábri, interpretarea sfâșietoare a profesorului Béla Nyúl a transformat filmul într-o creație remarcabilă a istoriei filmului maghiar. Béla Nyúl, un profesor mărunt de limba latină, a scris un studiu istoric despre generalul cartaginez Hannibal, care a fost perceput de autoritățile fasciste ale Ungariei ca un manifest politic antiguvernamental. Filmul a apărut cu trei zile înaintea începerii Revoluției Ungare din 1956, când dictatura lui Mátyás Rákosi se afla aproape de sfârșit, și a fost considerat un protest artistic împotriva lipsei de libertate din Ungaria. Domnul profesor Hannibal a fost inclus ulterior de criticii maghiari în lista celor mai bune 12 filme maghiare din toate timpurile. Popularitatea protagonistului a atins cote înalte în rândul publicului cinefil din Ungaria, actorul fiind recunoscut pe stradă și primind numeroase oferte din partea producătorilor de filme. A jucat în 44 de filme de cinema și televiziune, dar a rămas modest și și-a cumpărat doar un mic apartament în Óbudá.

A devenit membru al trupei Teatrului Armatei Populare din Budapesta (Magyar Néphadsereg Színháza) (1955–1957), care s-a transformat în 1960 în Teatrul de Comedie (Vígszínház). A jucat apoi în perioada 1958–1960 în piese ușoare puse în scenă la Teatrul de Operetă, dar a fost tot mai puțin mulțumit de rolurile minore în care a fost distribuit, și s-a întors în anul 1961 la Teatrul de Comedie. În anul 1963 a devenit membru al trupei Teatrului József Attila din Budapesta, de unde a ieșit la pensie în 1964. A jucat roluri secundare memorabile în multe piese precum Hivatalnok urak, Poloska, Tavaszi keringő, Bástyasétány 77. și Vők iskolája stb..

A jucat adesea în piese de teatru radiofonic și a devenit cunoscut în rolul Szabó bácsi (pensionarul de pe strada Lapály) din serialul A Szabó család, ce a fost difuzat săptămânal începând din 1959 și în care a jucat până la moartea sa rolul principal, alături de Hilda Gobbi.
Spectacolul a avut o mare audiență, iar Ernő Szabó, deja bolnav, nu a dorit să-l întrerupă și a continuat să realizeze înregistrări din camera de spital. După moartea sa, rolul a fost continuat la cererea publicului de János Rajz. A primit titlul de artist emerit al Ungariei în 1959 și apoi pe cel de artist eminent în 1965.

Viața personală și moartea
În ciuda succesului său la public, Ernő Szabó a preferat să ducă o viață liniștită și modestă într-o casă de pe strada Kankalin din Budapesta și nu s-a implicat în activități politice. Nu a solicitat niciodată un rol și s-a mulțumit cu rolurile care i-au fost încredințate, după cum îi reproșa soția sa cu ocazia vizitei unei ziariste în anul 1960: "Asta este marea ta problemă, Ernő. Niciodată nu ai putut să lupți... Nu, niciodată. Întotdeauna i-am spus: nu poți să faci o carieră așa. Ernő nu a aparținut niciodată vreunei grupări. Nu a avut scandaluri, nu a fost niciodată aclamat... Ernő este întotdeauna omul mărunt din orice piesă. Colegii tăi te plac? De ce să nu o facă? El nu face niciodată rău nimănui, nu spune niciodată lucruri rele despre nimeni. Noi nu ducem cu adevărat o viață socială. Ernő poate sta ore în șir la gară și să se uite la ceilalți.".

Cu toate acestea, actorul a fost ales în anul 1958 membru al Consiliului Popular al Districtului VI Budapesta. Szabó și-a exprimat crezul său poetic într-unul dintre interviurile sale: "Chiar și pentru cel mai mic rol, trebuie să stai acolo, complet pregătit, cu deplină responsabilitate și trebuie să urci Muntele Everest în fiecare rol. Trebuie să încerci să descoperi ceva nou în el. Căutați-l și, dacă îl găsiți, nu mai contează cum se numește piesa. Actorul și-a făcut datoria.".

Ernő Szabó a murit la 10 februarie 1966 la Budapesta și a fost înmormântat în Cimitirul Farkasréti.

Tradiția actoricească a familiei a fost continuată de fiul lui Ernő Szabó, Otto (1920–1988), care s-a născut în orașul Szigetvár și a fost la rândul lui actor: el a jucat la Teatrul Szigligeti din Oradea (1944–1948) și apoi la Teatrul Secuiesc din Târgu Mureș (1948–1956). Otto Szabó s-a căsătorit cu actrița Jutka Mende, cu care a avut o fiică pe nume Éva Szabó, și a emigrat la rândul său în Ungaria în 1956, devenind un actor cunoscut acolo. Jutka Mende, care juca la Teatrul Maghiar din Sfântu Gheorghe, a rămas în România și și-a crescut singură fiica. Fiica lor, Éva D. Szabó (1949–2019), a urmat tradiția familiei și a devenit actriță la Teatrul Maghiar de Stat din Sfântu Gheorghe și apoi, din 1972, la secția maghiară a Teatrului de Nord din Satu Mare; ea s-a căsătorit cu actorul Iván Dengyel (n. 1944), cu care a avut trei copii, și a emigrat cu familia sa în Ungaria în 1982.

Activitatea artistică

Ernő Szabó a fost în tinerețe comic dansator, dar odată cu trecerea timpului a dobândit experiență și profunzime artistică și a început să joace personaje puternice în drame clasice și moderne. Și-a creat un stil artistic propriu, interpretând oamei simpli, dar cu suflet mare. Printre rolurile interpretate în cursul carierei sale pot fi menționate Volpone din piesa omonimă a lui Ben Jonson, Orgon din Tartuffe de Molière, Tiborc din Banul Bánk de József Katona, Csuli Csörgheő din Chef boieresc de Zsigmond Móricz, primarul din Revizorul de Nikolai Gogol, Róth bácsi din Hivatalnok urak de Imre Földes, Márton Rosta din Csinom Palkó de Ferenc Farkas, Szilárd Tódorka din Bunica de Gergely Csiky, Robinson din Fata fără zestre de Aleksandr Ostrovski, Gyula bácsi din Férjek a küszöbön de István Kállai, Luka din Azilul de noapte de Maxim Gorki, Kristóf Perevicsky din Căsătorie ciudată de Kálmán Mikszáth, Famusov din Prea multă minte strică de Aleksandr Griboedov, Victor Dumitrescu din Iarba rea de Aurel Baranga, Sorin din Pescărușul de Anton Cehov, Sándor Köröm din Botezul focului de Ernő Urbán, Virgil Popa din Furtună în munți de László Kiss și Dezső Kováts, Farfuridi din O scrisoare pierdută de I.L. Caragiale, Percihin din Micii burghezi de Maxim Gorki și Polejaev din Bătrânețe zbuciumată de Leonid Rahmanov.

În paralel a desfășurat o bogată activitate regizorală, fiind considerat unul dintre pionierii actoriei realiste moderne din România. A regizat spectacole cu piesele Viki de Pál Ábrahám, Azilul de noapte de Maxim Gorki, Prea multă minte strică de Aleksandr Griboedov, Gül-Baba de Jenő Huszka, Pescărușul de Anton Cehov, Micii burghezi și Egor Bulîciov și alții de Maxim Gorki, O scrisoare pierdută de I.L. Caragiale, Chef boieresc de Zsigmond Móricz, Banul Bánk de József Katona, Revizorul de Nikolai Gogol, Tartuffe de Molière, Fericirea furată de Ivan Franko, Făclia de Gyula Illyés, Doamna ministru de Branislav Nušić, A falu rossza de Ede Tóth, Rădăcini adânci de James Gow și Arnaud D'Usseau, A csikós de Ede Szigligeti, Căsătorie ciudată de Kálmán Mikszáth, Cetatea de foc de Mihail Davidoglu, Botezul focului de Ernő Urbán, Oameni de azi de Lucia Demetrius, Ruptura de Boris Lavreniov, Ecaterina Varga de Ágoston Horváth ș.a.

Ernő Szabó a jucat în mai multe filme de la mijlocul anilor 1950, realizând interpretări excepționale ca, de exemplu, în filmul Domnul profesor Hannibal (1956), regizat de Zoltán Fábri, care a obținut succes internațional. A obținut roluri importante în filme precum Dollárpapa (1956), Vasvirág (1958), Bogáncs (1959), Kard és kocka (1959), Omul de aur (1962), Angyalok földje (1962) și Új Gilgames (1964).

A devenit cunoscut, de asemenea, în rolul Szabó bácsi din serialul de teatru radiofonic A Szabó család, ce a fost difuzat săptămânal începând din 1959 și până la moartea sa. Serialul a fost deosebit de popular, iar personajul interpretat de Ernő Szabó a fost foarte iubit de public.

Spectacole teatrale

Actor

 Marci, mint Robinson (1947) — András, polițist
 Jó mulatást (spectacol de varietăți, 1953) — Virág / Szedlacsek / Kender
 Aurel Baranga: Iarba rea — Victor Dumitrescu, poet, ziarist
 Heinrich Berté: Casa cu trei fete — Christian Tschöll, pictor de vitralii
 István Békeffy: Janika — Adorján
 Alexandre Bisson: Madame X — Perissard
 John Boyton Pristley: Viraj periculos — Charles Trevor Stanton
 János Bőkay: Szakíts helyettem — Sándor Demján, soțul
 Iuri Buriakovski: Mesaj pentru supraviețuitori — Joszif Pesek, învățător
 I.L. Caragiale: O scrisoare pierdută — Farfuridi, avocat
 Anton Cehov: Pescărușul — Piotr Nikolaevici Sorin, fratele actriței
 Gergely Csiky: Bunica — Szilárd Tódorka
 Gergely Csiky: Paraziții — Menyhért Mosolygó
 Mihail Davidoglu: Cetatea de foc — Constantin Munteanu, secretar de partid
 Mihail Davidoglu: Minerii — Bălean
 Mihály Eisemann: Egy csók és más semmi — dr. Sárkány
 Mihály Eisemann: Vadvirág — Ábris, veterinar pensionar
 Ferenc Farkas: Csinom Palkó — Márton Rosta
 Szabolcs Fényes: Az utolsó Verebély lány — Ármin Walakeövy
 Szabolcs Fényes: Vén diófa — Popelka, ospătar șef
 Imre Földes: Hivatalnok urak — Róth bácsi
 Ivan Franko: Fericirea furată — Micola Zadorojnaj
 Carlo de Fries: Ilyenek a férfiak — Jonny
 Géza Gárdonyi: Vinul — Gábor Gőre, judecător
 Sándor Gergely: Viteji și eroi — Antal Bobori, scriitor
 Nikolai Gogol: Revizorul — Anton Antonovici Skvoznik-Dmuhanovski, primar
 Maxim Gorki: Azilul de noapte — Luka, hoinar bătrân
 Maxim Gorki: Egor Bulîciov și alții — Buciumaș
 Maxim Gorki: Micii burghezi — Percihin, negustor de păsări
 Aleksandr Griboedov: Prea multă minte strică — Pavel Atanasevici Famusov
 Arkadi Grigulis: Argilă și porțelan — Mikus Scudra
 Pál Gyöngy: Trei bărbați în zăpadă — János, majordom
 Zsolt Harsányi: A bolond Ásvayné — Mihály, fiul doamnei Ásvay
 Kipphardt Heimar: Se caută urgent un Shakespeare — dramaturgul Amadeus Färbel
 Jenő Heltai: Cavalerul mut — Beppo
 Herman Heyermans: Bună speranță — Cobus, bătrân din adăpost
 Ágoston Horváth: Ecaterina Varga — Ferenc Fosztó
 Konstantin Isaev – Aleksandr Galic: La telefon Taimirul — Kirpicinikov
 Viktor Jakobi: Sybill — guvernatorul
 August Jakobson: Două tabere — compozitorul Miart Laagus / poetul Nigul Hiarm
 Ben Jonson: Volpone — Volpone
 Garson Kanin: M-am născut ieri — Ed Devery
 Valentin Kataev: O zi de odihnă — Miusov
 József Katona: Banul Bánk — Tiborc, țăran
 István Kállai: Férjek a küszöbön — Gyula bácsi
 Imre Kálmán: Baiadera — Napóleon St. Cloche
 Imre Kálmán: Prințesa circului — nenea Gyula, ospătar șef
 László Kiss – Dezső Kováts: Furtună în munți — angajatul Kujak / avocatul dr. Virgil Popa
 Károly Komjáthy: Harapós férj — Tóni Cziha, poet
 Dezső Kováts: Egyiptomi legenda — Dani
 Paul Laurent: Studenți îndrăgostiți — Valentin, profesor
 Boris Lavreniov: Ruptura — Evgheni Berseniev
 Boris Lavreniov: Vocea Americii — domnul Willer / polițistul Breasted
 Miklós László: Parfumeria — Hammerschmidt, vânzător de parfumuri
 Dezső Losonczy: Egyetlen éjszakára — nobil
 Niccolò Machiavelli: Mătrăguna — Niccia
 William Somerset Maugham: Jack Straw — Parker Jennings
 Sándor Márai: Kaland — dr. Szekeres, medic
 Kálmán Mikszáth: Căsătorie ciudată — Kristóf Perevicsky
 Molière: Avarul — Harpagon
 Molière: Tartuffe — Orgon
 Ferenc Molnár: Liliom
 Ferenc Molnár: Marsall — baronul San Friano
 Zsigmond Móricz: Chef boieresc — Csuli Csörgheõ
 Zsigmond Móricz: Notarul Sári — domnul Sári
 Aleksandr Ostrovski: Fata fără zestre — Robinson
 Evgheni Petrovici] (Petrov): Insula păcii — dl Joseph Jacobs Jr., negustor
 Leonid Rahmanov: Bătrânețe zbuciumată — Dimitri Ilarionovici Polejaev, profesor
 Augustin-Eugène Scribe: Paharul cu apă — Bolingbroke
 Mihail Sebastian: Steaua fără nume — șeful gării
 Konstantin Simonov: Chestiunea rusă — Murphy
 Aleksandr Skvarkin: Tinerețe — Serghei Petrovici Karaulev, violoncelist
 John Steinbeck: Șoareci și oameni — George
 Ede Tóth: A falu rossza — Pista Gonosz
 Ernő Urbán: Botezul focului — Sándor Köröm, președinte
 Gábor Vaszary: Mondj igazat — Péter
 Lajos Zilahy: A szűz és a gödölye — zugravul

Regizor

 Marci, mint Robinson (poveste, 1947)
 Jó mulatást (spectacol de varietăți, 1953)
 Vannak még hibák (spectacol de varietăți, 1954)
 Pál Ábrahám: Bal la Savoy
 Pál Ábrahám: Viki
 Béla Balázs: Boszorkánytánc
 Aurel Baranga: Iarba rea — împreună cu Miklós Tompa
 Henri Berger: Potopul
 Heinrich Berté: Casa cu trei fete
 István Békeffy: Janika
 István Békeffy – Lajos Lajtai: Amikor a kislányból nagylány lesz
 Alexandre Bisson: Madame X
 A. Borozina – A. Davidson: Student în anul III — împreună cu Constantin Anatol
 János Bőkay: Szakíts helyettem
 Iuri Buriakovski: Mesaj pentru supraviețuitori — împreună cu Miklós Tompa
 I.L. Caragiale: O scrisoare pierdută — împreună cu György Kovács și Miklós Tompa
 Anton Cehov: Pescărușul — împreună cu Ferenc Delly și Miklós Tompa
 Mihail Davidoglu: Cetatea de foc — împreună cu Ottó Rappaport
 Mihail Davidoglu: Minerii — împreună cu Miklós Tompa
 Lucia Demetrius: Oameni de azi
 Mihály Eisemann: Egy csók és más semmi
 Mihály Eisemann: Ghinionistul Pierre Lenoir
 Mihály Eisemann: Vadvirág
 Tamás Emõd – Albert Szirmai: Mézeskalács
 Szabolcs Fényes: Az utolsó Verebély lány
 Szabolcs Fényes: Vén diófa
 Ivan Franko: Fericirea furată — împreună cu Miklós Tompa
 Carlo de Fries: Azur-expressz
 Carlo de Fries: Ilyenek a férfiak
 Géza Gárdonyi: Vinul
 Sándor Gergely: Viteji și eroi
 Nikolai Gogol: Revizorul — împreună cu Miklós Tompa
 Maxim Gorki: Azilul de noapte
 Maxim Gorki: Egor Bulîciov și alții — împreună cu Ferenc Delly
 Maxim Gorki: Micii burghezi — împreună cu György Kovács, Ferenc Delly și Miklós Tompa
 James Gow – Arnaud D'Usseau: Rădăcini adânci
 Aleksandr Griboedov: Prea multă minte strică
 Arkadi Grigulis: Argilă și porțelan — împreună cu Ferenc Delly și Miklós Tompa
 Pál Gyöngy: Trei bărbați în zăpadă
 Imre Éri Halász – Dezsõ Losonczy: Egyetlen éjszakára
 Zsolt Harsányi: A bolond Ásvayné
 Kipphardt Heimar: Se caută urgent un Shakespeare
 Jenő Heltai: Cavalerul mut
 Ágoston Horváth: Ecaterina Varga
 Jenő Huszka: Gül-Baba
 Gyula Illyés: Făclia
 Konstantin Isaev – Aleksandr Galici: La telefon Taimirul
 Viktor Jakobi: Sybill
 August Jakobson: Două tabere — împreună cu Miklós Tompa
 Garson Kanin: M-am născut ieri
 Valentin Kataev: O zi de odihnă — împreună cu Miklós Tompa
 József Katona: Banul Bánk
 Imre Kálmán: Az obsitos
 Imre Kálmán: Baiadera
 Imre Kálmán: Cirkuszhercegnő
 László Kiss – Dezső Kováts: Furtună în munți
 Károly Komjáthy: Harapós férj
 György Kopányi: Mennyetjárt ifiúr
 Dezső Kováts: Egyiptomi legenda
 Miklós László: Illatszertár
 Boris Lavreniov: Ruptura
 Boris Lavreniov: Vocea Americii — împreună cu György Kovács și Miklós Tompa
 Franz Lehár: Mazurca albastră
 Franz Lehár: Văduva veselă
 Dezső Losonczy: Egyetlen éjszakára
 Niccolò Machiavelli: Mătrăguna — împreună cu Miklós Tompa
 William Somerset Maugham: Jack Straw
 Sándor Márai: Kaland — împreună cu Miklós Tompa
 Kálmán Mikszáth: Căsătorie ciudată
 Carl Millöcker: Rip van Winkle
 Carl Millöcker: Studentul cerșetor
 Molière: Tartuffe — împreună cu Miklós Tompa
 Ferenc Molnár: Marsall
 Zsigmond Móricz: Chef boieresc — împreună cu Miklós Tompa
 Zsigmond Móricz: Notarul Sári
 Branislav Nušić: Doamna ministru
 Leonid Rahmanov: Bătrânețe zbuciumată — împreună cu Miklós Tompa
 Augustin-Eugène Scribe: Paharul cu apă
 George Bernard Shaw: Pygmalion
 Aleksandr Skvarkin: Tinerețe
 Johann Strauss: Dunărea albastră
 Ede Szigligeti: A csikós
 László Szilágyi – Mihály Eisemann: Gólyaszanatórium
 László Szilágyi – Szabolcs Fényes: A vén diófa
 László Szilágyi – Béla Zerkovitz: Csókos asszony
 Albert Szirmai: Magnatul Miska
 Sándor Tomcsa: Nagy dolog kicsiben
 Ede Tóth: A falu rossza
 Frații Tur: Casa cu storurile trase — împreună cu Miklós Tompa
 Frații Tur: Cui i se supune vremea — împreună cu Miklós Tompa
 Ernő Urbán: Botezul focului
 Gábor Vaszary: Bubus
 Lajos Zilahy: A szűz és a gödölye

Filmografie

 Tanár úr kérem (1956) — anticar
 Domnul profesor Hannibal (Hannibál tanár úr, 1956) — profesorul Béla Nyúl
 Dollárpapa (1956) — comerciantul Rudolf Leihner
 Láz (1957) — Alexárd
 Bolond április (1957)
 Întâlnire la bal (Gerolsteini kaland, 1957) — șeful de poliție Árgus
 Felfelé a lejtőn (1958) — contabilul șef
 Don Juan legutolsó kalandja (1958)
 Razzia (1958/I)
 Micsoda éjszaka! (1958) — Jenő Huffnágel
 Vasvirág (1958) — Fischer
 Pár lépés a határ (1959) — Schönfeld
 Szerelem csütörtök (1959)
 Játék a szerelemmel (1959) — directorul apiculturii
 A fekete szem éjszakája (1959) — Rezeda
 Égrenyíló ablak (1959) — pictor
 Bogáncs (1959) — Oszkár
 Kard és kocka (1959) — Pöschl
 Álmatlan évek (1959)
 Az arc nélküli város (1960) — Vészi
 Fűre lépni szabad (1960) — pasagerul din tren
 Két emelet boldogság (1960) — Varga, administratorul blocului
 Három csillag (1960) — actor
 Virrad (1960)
 Jó utat, autóbusz (1961) — Patak Feri bácsi
 Nem ér a nevem (1961)
 Omul de aur (Az aranyember, 1962) — Ali Csorbadzsi
 Fagyosszentek (1962)
 Angyalok földje (1962) — Keresztes bácsi
 Áprilisi riadó (1962)
 Házasságból elégséges (1962) — Körmendi, tatăl lui Árpi
 Fotó Háber (1963)
 Párbeszéd (1963) — colonel
 Ha egyszer húsz év múlva (1964)
 Új Gilgames (1964) — librarul Sonneborn

Teatru radiofonic

Piese muzicale
 Egon Kemény – György Sándor Gál – János Erdődy: "Komáromi farsang" (1957), piesă teatrală muzicală în 2 acte, cu Róbert Ilosfalvy (Mihály Csokonai Vitéz), Ferenc Zenthe, Erzsébet Házy (Lilla), Vali Korompai, Sándor Deák, János Gönczöl, Lili Berky, Tivadar Bilicsi, Ernő Szabó (baronul Korponay), László Hlatky, Pál Fekete, Éva Lehoczky, Rózsi Völcsey, Gyula Gózón, Kálmán Rózsahegyi. Orchestra Simfonică a Radioului Maghiar a fost condusă de György Lehel, regizor muzical a fost Sándor Ruitner și regizor Endre László.

Piese de teatru
 A Szabó család (1959-1966) — Szabó bácsi
 Jenő Heltai: Jaguár (1958)
 Dezső Kosztolányi: Pacsirta (1961) — Ákos
 Iván Mándy, Endre László: Robin Hood kalandjai (1962)

Discografie
 Egon Kemény – György Sándor Gál – János Erdődy: "Komáromi farsang" daljáték, Breaston & Lynch Média, 2019

Premii și distincții
 Premiul de Stat al Republicii Populare Române (1954)
 Artist emerit al Ungariei (1959)
 Artist eminent al Ungariei (1965)

Note

Bibliografie

 Ernő Szabó în Biblioteca Actorilor (Színészkönyvtárban)

Lectură suplimentară
 D.I., "Nem lehet kikerülni (Szabó Ernő)", în Film Színház Muzsika, 14 august 1959.
 Ágnes Lelkes, "Kis emberek nagy művésze", în Film Színház Muzsika, 16 septembrie 1960.
 Géza Baróti, "Szabó Ernő", în Színészarcok a közelmúltból, Gondolat Kiadó, Budapesta, 1968.
 Hont – Staud, Színházi Kislexikon, Gondolat Kiadó, Budapesta, 1969.
 Új Filmlexikon, Akadémiai Kiadó, Budapesta, 1973.
 A hét évkönyve, 1982.
 Géza Gergely, "Szabó Ernő - Színjátszó Személyek", în Marosvásárhelyi alapítók, a HÉT kiadása, București, 1982.
 Dr. Sándor Papp – István Karsai Kulcsár: Ki Kicsoda a mai magyar filmművészetben, MOKÉP kiadása, Budapesta, 1983.
 Pál Márton, Mosolygó Thália: pillanatképek erdélyi színházakból ("Thália zâmbitoare: instantanee din teatrele din Transilvania"), Szabadság Kiadó, Cluj-Napoca [Kv.], 1991. - 207 p.
 Csaba Csirák, "Egy színészcsalád a Szatmár megyei színjátszás szolgálatában", în Szatmári Friss Újság, 2001.
 Teréz Chereji Peris, Színháztörténeti morzsák (Teatru și munca teatrală), Editura Ardealul, Târgu Mureș, 2002. - 137 p.
 Zeno Fodor, Teatrul românesc la Târgu-Mureș 1962-2002: Contribuții la istoria primelor patru decenii din activitatea Companiei "Liviu Rebreanu" a Teatrului Național Târgu-Mureș, s.n., Târgu Mureș, 2002, pp. 12, 13 și 171.
 Mária Fülöp, Județul Mureș în cărți: 1990-1999 = Maros Megye a könyvekben: Bibliografie = Bibliográfia, BJM, Târgu Mureș, 2002.
 Traian Dușa, Palatul Culturii din Târgu-Mureș, Nico, Târgu Mureș, 2008, pp. 172-176.

Legături externe

 Magyar zsidó lexikon. Péter Ujvári (red.). Budapesta: Magyar zsidó lexikon. 1929

Nașteri în 1900
Decese în 1966
Actori maghiari
Evrei maghiari
Maghiari din România

Ernő Szabó (actor)


est un film émirati réalisé par Tobe Hooper et sorti en 2013. Il s'agit du dernier long métrage du réalisateur, décédé en 2017.

Synopsis

Salama et Khalid forment un jeune couple. Expatriés aux États-Unis, ils décident après un évènement tragique de quitter New York pour retourner dans leur pays natal, à Ras el Khaïmah, pour se reconstruire. Mais une fois là-bas, Salama se sent très mal. Ils se rendent compte que leurs voisins ne sont peut-être pas réellement humains et que l'immense tour dans laquelle ils vivent a été construite sur un ancien village de pécheurs abandonné. De son côté, un randonneur américain nommé Bobby arpente les lieux et se renseigne sur les djinns.

Fiche technique

 Titre original :
 Réalisation : Tobe Hooper
 Scénario : David Tully
 Musique : BC Smith
 Direction artistique : Tyler Bishop Harron
 Décors : Brentan Harron
 Costumes : Angela Schnoeke-Paasch
 Photographie : Joel Ransom
 Montage : Andrew Cohen
 Production : Tim Smythe et Daniela Tully
Coproducteurs : Tim Andrew, Robert Crippen et Jaye Gazeley
 Sociétés de production : Imagenation Abu Dhabi FZ et FilmWorks
 Sociétés de distribution : Screen Media Films (États-Unis, Canada), Fortissimo Films (monde)
 Budget : [n/a]
 Pays de production :
 Langue originale : anglais
 Format : couleur
 Genre : horreur, fantastique
 Durée : 85 minutes
 Dates de sortie :
 États-Unis :  (sortie limitée)
 Émirats arabes unis :
 Classification :
 États-Unis : Not Rated

Distribution
 Razane Jammal : Salama
 Khalid Laith : Khalid
 Aiysha Hart : Sarah
 Carole Abboud : Zaynab
 Paul Luebke : Bobby
 May Calamawy : Aisha
 Ahmed Abdullah
 Saoud Al Kaabi : Mubarak
 Abdullah Al Junaibi : Nasser

Production

Le tournage a lieu en mars et avril 2011 dans l'émirat de Ras el Khaïmah.

Accueil

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Djinn

Liens externes

Film émirati sorti en 2013
Film d'horreur émirati
Film fantastique émirati
Film réalisé par Tobe Hooper
Film tourné aux Émirats arabes unis
Djinn

Djinn (film)


Mary Astor (born Lucile Vasconcellos Langhanke; May 3, 1906 – September 25, 1987) was an American actress. Although her career spanned several decades, she may be best remembered for her performance as Brigid O'Shaughnessy in The Maltese Falcon (1941).

Astor began her long motion picture career as a teenager in the silent movies of the early 1920s. When talkies arrived, her voice was initially considered too masculine and she was off the screen for a year. After she appeared in a play with friend Florence Eldridge, film offers returned, and she resumed her career in sound pictures.

In 1936, Astor's career was nearly destroyed by scandal. She had an affair with playwright George S. Kaufman and was branded an adulterous wife by her former husband during a custody fight over their daughter. Overcoming these stumbling blocks in her private life, she went on to greater film success, eventually winning an Academy Award for Best Supporting Actress for her portrayal of concert pianist Sandra Kovak in The Great Lie (1941).

Astor was a Metro-Goldwyn-Mayer contract player through most of the 1940s and continued to work in film, television and on stage until her retirement in 1964. She authored five novels. Her autobiography was a bestseller, as was her later book, A Life on Film, which was about her career.

Director Lindsay Anderson wrote of Astor in 1990 that when "two or three who love the cinema are gathered together, the name of Mary Astor always comes up, and everybody agrees that she was an actress of special attraction, whose qualities of depth and reality always seemed to illuminate the parts she played."

Early life and career

Astor was born in Quincy, Illinois, the only child of Otto Ludwig Wilhelm Langhanke and Helen Marie de Vasconcellos. Her parents were teachers. Her German father emigrated to the United States from Berlin in 1891 and became a naturalized U.S. citizen; her American mother was born in Jacksonville, Illinois, and had Portuguese roots. They married on August 3, 1904, in Lyons, Kansas.

Astor's father taught German at Quincy High School until the U.S. entered World War I. Later on, he took up light farming. Astor's mother, who had always wanted to be an actress, taught drama and elocution. Astor was home-schooled in academics and was taught to play the piano by her father, who insisted she practice daily. Her piano talents came in handy when she played piano in her films The Great Lie and Meet Me in St. Louis.

In 1919, Astor sent a photograph of herself to a beauty contest in Motion Picture Magazine, becoming a semifinalist. When Astor was 15, the family moved to Chicago, Illinois, with her father teaching German in public schools. Astor took drama lessons and appeared in various amateur stage productions. The following year, she sent another photograph to Motion Picture Magazine, this time becoming a finalist and then runner-up in the national contest. Her father then moved the family to New York City, in order for his daughter to act in motion pictures. He managed her affairs from September 1920 to June 1930.

A Manhattan photographer, Charles Albin, saw her photograph and asked the young girl with haunting eyes and long auburn hair whose nickname was "Rusty" to pose for him. The Albin photographs were seen by Harry Durant of Famous Players–Lasky and Astor was signed to a six-month contract with Paramount Pictures. Her name was changed to Mary Astor during a conference among Paramount Pictures chief Jesse Lasky, film producer Walter Wanger, and gossip columnist Louella Parsons.

Silent movie career

Astor's first screen test was directed by Lillian Gish, who was so impressed with her recitation of Shakespeare that she shot a thousand feet of her.

She made her debut at age 14 in the 1921 film Sentimental Tommy, but her small part in a dream sequence wound up on the cutting room floor. Paramount let her contract lapse. She then appeared in some movie shorts with sequences based on famous paintings. She received critical recognition for the 1921 two-reeler The Beggar Maid. Her first feature-length movie was John Smith (1922), followed that same year by The Man Who Played God. In 1923, she and her parents moved to Hollywood.

After appearing in several larger roles at various studios, she was again signed by Paramount, this time to a one-year contract at $500 a week. After she appeared in several more movies, John Barrymore saw her photograph in a magazine and wanted her cast in his upcoming movie. On loan-out to Warner Bros., she starred with him in Beau Brummel (1924). The older actor wooed the young actress, but their relationship was severely constrained by Astor's parents' unwillingness to let the couple spend time alone together; Mary was only seventeen and legally underage. It was only after Barrymore convinced the Langhankes that his acting lessons required privacy that the couple managed to be alone at all. Their secret engagement ended largely because of the Langhankes' interference and Astor's inability to escape their heavy-handed authority, and because Barrymore became involved with Astor's fellow WAMPAS Baby Star Dolores Costello, whom he later married.

In 1925, Astor's parents bought a Moorish style mansion with  of land known as "Moorcrest" in the hills above Hollywood. The Langhankes not only lived lavishly off of Astor's earnings, but kept her a virtual prisoner inside Moorcrest. Moorcrest is known not only for its ornate style, but its place as the most lavish residence associated with the Krotona Colony, a utopian society founded by the Theosophical Society in 1912. Built by Marie Russak Hotchener, a Theosophist who had no formal architectural training, the house combines Moorish and Mission Revival styles and contains such Arts and Crafts features as art-glass windows (whose red lotus design Astor called "unfortunate"), and Batchelder tiles. Moorcrest, which has since undergone a multimillion-dollar renovation, remains standing. Before the Langhankes bought it, it was rented by Charlie Chaplin, whose tenure is memorialized by an art glass window featuring the Little Tramp.

Astor's parents were not Theosophists, though the family was friendly with both Marie Hotchener and her husband Harry, prominent Theosophical Society members. Marie Hotchener negotiated Astor's right to a $5 a week allowance (at a time when she was making $2,500 a week) and the right to go to work unchaperoned by her mother. The following year when she was 19, Astor, fed up with her father's constant physical and psychological abuse as well as his control of her money, climbed from her second floor bedroom window and escaped to a hotel in Hollywood, as recounted in her memoirs. Hotchener facilitated her return by persuading Otto Langhanke to give Astor a savings account with $500 and the freedom to come and go as she pleased. Nevertheless, she did not gain control of her salary until she was 26 years old, at which point her parents sued her for financial support. Astor settled the case by agreeing to pay her parents $100 a month. Otto Langhanke put Moorcrest up for auction in the early 1930s, hoping to realize more than the $80,000 he had been offered for it; it sold for $25,000.

Astor continued to appear in movies at various studios. When her Paramount contract ended in 1925, she was signed at Warner Bros. Among her assignments was another role with John Barrymore, this time in Don Juan (1926). She was named one of the WAMPAS Baby Stars in 1926, along with Mary Brian, Dolores Costello, Joan Crawford, Dolores del Río, Janet Gaynor, and Fay Wray. On loan to Fox Film Corporation, Astor starred in Dressed to Kill (1928), which received good reviews, and the sophisticated comedy Dry Martini (also 1928). She later said that, while working on the latter, she "absorbed and assumed something of the atmosphere and emotional climate of the picture." She said it offered "a new and exciting point of view; with its specious doctrine of self-indulgence, it rushed into the vacuum of my moral sense and captivated me completely." When her Warner Bros. contract ended, she signed a contract with Fox for $3,750 a week. In 1928, she married director Kenneth Hawks at her family home, Moorcrest. He gave her a Packard automobile as a wedding present and the couple moved into a home high up on Lookout Mountain in Los Angeles above Beverly Hills. As the film industry made the transition to talkies, Fox gave her a sound test, which she failed because the studio found her voice to be too deep. Though this result was probably due to early sound equipment and inexperienced technicians, the studio released her from her contract and she found herself out of work for eight months in 1929.

New beginnings

During her time off, Astor took voice training and singing lessons with Francis Stuart, an exponent of Francesco Lamperti, but no roles were offered. Her acting career was then given a boost by her friend, Florence Eldridge, (wife of Fredric March), in whom she confided. Eldridge, who was to star in the stage play Among the Married at the Majestic Theatre in Downtown Los Angeles, recommended Astor for the second female lead. The play was a success, and her voice was deemed suitable, being described as low and vibrant. She was happy to work again, but her happiness soon ended. On January 2, 1930, while filming sequences for the Fox movie Such Men Are Dangerous, Kenneth Hawks was killed in a mid-air plane crash over the Pacific. Astor had just finished a matinee performance at the Majestic when Florence Eldridge gave her the news. She was rushed from the theatre to Eldridge's apartment.  A replacement, Doris Lloyd, stepped in for the next show. Astor remained with Eldridge at her apartment for some time, then soon returned to work. Shortly after her husband's death, she debuted in her first talkie, Ladies Love Brutes (1930) at Paramount, in which she co-starred with her friend Fredric March. While her career picked up, her private life remained difficult. After working on several more movies, she suffered delayed shock over her husband's death and had a nervous breakdown. During the months of her illness, she was attended to by Dr. Franklyn Thorpe, whom she married on June 29, 1931. That year, she starred as Nancy Gibson in Smart Woman, playing a woman determined to retrieve her husband from a gold-digging flirtation.

In May 1932, the Thorpes purchased a yacht and sailed to Hawaii. Astor was expecting a baby in August, but gave birth in June in Honolulu. The child, a daughter, was named Marylyn Hauoli Thorpe: her first name combined her parents' names, and her middle name is Hawaiian. When they returned to Southern California, Astor freelanced and gained the pivotal role of Barbara Willis in MGM's Red Dust (1932) with Clark Gable and Jean Harlow. In late 1932, Astor signed a featured player contract with Warner Bros. Meanwhile, besides spending lavishly, her parents invested in the stock market, which often turned out unprofitable. While they remained in Moorcrest, Astor dubbed it a "white elephant," and she refused to maintain the house. She had to turn to the Motion Picture Relief Fund in 1933 to pay her bills. She appeared as the female lead, Hilda Lake, niece of the murder victims, in The Kennel Murder Case (1933), co-starring with William Powell as detective Philo Vance. Film critic William K. Everson pronounced it a "masterpiece" in the August 1984 issue of Films in Review.

Soon unhappy with her marriage, due to Thorpe having a short temper and a habit of listing her faults, by 1933 Astor wanted a divorce. At a friend's suggestion, she took a break from movie-making in 1933 and visited New York alone. While there, enjoying a whirlwind social life, she met the playwright George S. Kaufman, who was in a strong, but open marriage. She documented their affair in her diary. Thorpe, by now making use of his wife's income, discovered Astor's diary, and told Astor that her liaisons with other men, including Kaufman, would be used in any divorce proceeding to support the charge that she was an unfit mother.

Custody case

Thorpe divorced Astor in April 1935. A custody battle over their four-year-old daughter, Marylyn, drew press attention to Astor in 1936. Astor's diary was never formally offered as evidence during the trial, but Thorpe and his lawyers constantly referred to it, and its notoriety grew. Astor admitted that the diary existed and that she had documented her affair with Kaufman, but maintained that many of the parts that had been referred to were forgeries, following the theft of the diary from her desk. The diary was deemed inadmissible as a mutilated document because Thorpe had removed pages referring to himself and had fabricated content. The trial judge, Goodwin J. Knight, ordered it sealed and impounded. Florabel Muir, then with the New York Daily News, is known to have invented fabricated diary passages in her articles.

News of the diary became public when Astor's role in Dodsworth (1936), as Edith Cortwright, was beginning to be filmed. Producer Samuel Goldwyn was urged to fire her, as her contract included a morals clause, but Goldwyn refused. With Walter Huston in the title role, Dodsworth received rave reviews on release, and the public's acceptance assured the studios that casting Astor remained a viable proposition. Ultimately, the scandal caused minimal harm to Astor's career, which was actually revitalized because of the custody fight and the publicity it generated.

In 1952, by court order, Astor's diary was removed from the bank vault where it had been sequestered for 16 years and destroyed.

Mid-career

In 1937, Astor returned to the stage in well-received productions of Noël Coward's Tonight at 8.30, The Astonished Heart, and Still Life. She also began performing regularly on radio. Over the next few years, she had roles on film  in The Prisoner of Zenda (1937), John Ford's The Hurricane (1937), Midnight (1939) and Brigham Young (1940). In John Huston's classic The Maltese Falcon (1941), Astor played scheming temptress Brigid O'Shaughnessy. The film, based on the novel by Dashiell Hammett, also starred Humphrey Bogart and featured Peter Lorre and Sydney Greenstreet. For her performance in The Great Lie (also in 1941) she won an Oscar as Best Supporting Actress in the 14th Academy Awards. As Sandra Kovak, the self-absorbed concert pianist who relinquishes her unborn child, her intermittent love interest was played by George Brent, but the film's star was Bette Davis. Davis wanted Astor cast in the role after watching her screen test and seeing her play Tchaikovsky's Piano Concerto No. 1. She then recruited Astor to collaborate on rewriting the script, which Davis felt was mediocre and needed work to make it more interesting. Astor further followed Davis's advice and sported a bobbed hairdo for the role.

The soundtrack of the movie in the scenes where she plays the concerto, with violent hand movements on the piano keyboard, was dubbed by pianist Max Rabinovitch. Davis deliberately stepped back to allow Astor to shine in her key scenes. In her Oscar acceptance speech, Astor thanked Bette Davis and Tchaikovsky. Astor and Davis became good friends.

Astor was not propelled into the upper echelon of movie stars by these successes, however. She always declined offers to star in her own right. Not wanting the responsibility of top billing and having to carry the picture, she preferred the security of being a featured player. She reunited with Humphrey Bogart and Sydney Greenstreet in John Huston's Across the Pacific (1942). Though usually cast in dramatic or melodramatic roles, Astor showed a flair for comedy as The Princess Centimillia in the Preston Sturges film, The Palm Beach Story (also 1942) for Paramount.

In February 1943, Astor's father, Otto Langhanke, died in Cedars of Lebanon Hospital as a result of a heart attack complicated by influenza. His wife and daughter were at his bedside.

That same year, Astor signed a seven-year contract with Metro-Goldwyn-Mayer (MGM), a move she soon came to regret. She was kept busy, playing what appeared to be under-written and largely interchangeable supporting roles, a category Astor later dubbed "Mothers for Metro." After Meet Me in St. Louis (1944), the studio allowed her to debut on Broadway in Many Happy Returns (1945). The play was a failure, but Astor received good reviews. On loan-out to 20th Century Fox, she played a wealthy widow in Claudia and David (1946). She was also loaned to Paramount to play Fritzi Haller in Desert Fury (1947), the tough owner of a saloon and casino in a small mining town.

Before Helen Langhanke died of a heart ailment in January 1947, Astor said she sat in the hospital room with her mother, who was delirious and did not know her, and listened quietly as her mother told her all about terrible, selfish Lucile, referring to Astor by her birth name. After her death, Astor said she spent countless hours copying her mother's diary so she could read it and was surprised to learn how much she was hated.

At MGM, Astor continued being cast in undistinguished, colorless mother roles. One exception was when she played a prostitute in the film noir Act of Violence (1948). The last straw came when she was cast as Marmee March in Little Women (1949). Astor found no redemption in playing what she considered another humdrum mother and grew despondent. She later described her disappointment with her cast members and the shoot in her memoir A Life on Film:

The studio wanted to renew her contract, promising better roles, but she declined the offer.

Middle years

At the same time, Astor's drinking was growing troublesome. She admitted to alcoholism as far back as the 1930s, but it had never interfered with her work schedule or performance. She hit bottom in 1949 and went into a sanitarium for alcoholics.

In 1951, she made a frantic call to her doctor and said that she had taken too many sleeping pills. She was taken to a hospital and the police reported that she had attempted suicide, this being her third overdose in two years. The story made headline news. She maintained it had been an accident.

That same year, she joined Alcoholics Anonymous and converted to Roman Catholicism. She credited her recovery to a priest, Peter Ciklic, also a practicing psychologist, who encouraged her to write about her experiences as part of therapy. She also separated from her fourth husband, Thomas Wheelock (a stockbroker she married on Christmas Day 1945), but did not actually divorce him until 1955.

In 1952, she was cast in the leading role of the play The Time of the Cuckoo, which was later made into the movie Summertime (1955), and subsequently toured with it. After the tour, Astor lived in New York for four years and worked in the theater and on television. During the 1952 presidential election, Astor, a lifelong Democrat, supported the campaign of Adlai Stevenson.

Her TV debut was in The Missing Years (1954) for Kraft Television Theatre. She acted frequently in TV during the ensuing years and appeared on many big shows of the time, including The United States Steel Hour, Alfred Hitchcock Presents, Rawhide, Dr. Kildare, Burke's Law, and Ben Casey. In 1954, she appeared in the episode "Fearful Hour" of the Gary Merrill NBC series Justice in the role of a desperately poor and aging film star who attempts suicide to avoid exposure as a thief. She also played an ex-film star on the Boris Karloff-hosted Thriller in an episode titled "Rose's Last Summer."

Astor starred on Broadway again in The Starcross Story (1954), another failure, and returned to southern California in 1956. She then went on a successful theatre tour of Don Juan in Hell directed by Agnes Moorehead and co-starring Ricardo Montalbán.

Astor's memoir, My Story: An Autobiography, was published in 1959, becoming a sensation in its day and a bestseller. It was the result of Father Ciklic urging her to write. Though she spoke of her troubled personal life, her parents, her marriages, the scandals, her battle with alcoholism, and other areas of her life, she did not mention the movie industry or her career in detail. In 1971, a second book was published, A Life on Film, where she discussed her career. It, too, became a bestseller. Astor also tried her hand at fiction, writing the novels The Incredible Charley Carewe (1960), The Image of Kate (1962), which was published in 1964 in a German translation as Jahre und Tage, The O'Conners (1964), Goodbye, Darling, be Happy (1965), and A Place Called Saturday (1968).

Astor appeared in several movies during this time, including Stranger in My Arms (1959). She made a comeback in Return to Peyton Place (1961) playing Roberta Carter, the domineering mother who insists the "shocking" novel written by Allison Mackenzie should be banned from the school library, and received good reviews for her performance. According to film scholar Gavin Lambert, Astor invented memorable bits of business in her last scene of that film, where Roberta's vindictive motives are exposed.

Final years and death

After a trip around the world in 1964, Astor was lured away from her Malibu, California home, where she was gardening and working on her third novel, to make what she decided would be her final film. She was offered the small role as a key figure, Jewel Mayhew, in the murder mystery Hush...Hush, Sweet Charlotte (1964), starring her friend Bette Davis. She filmed her final scene with Cecil Kellaway at Oak Alley Plantation in southern Louisiana. In A Life on Film, she described her character as "a little old lady, waiting to die." Astor decided it would serve as her swan song in the movie business. After 109 movies in a career spanning 45 years, she turned in her Screen Actors Guild card and retired.

Astor later moved to Fountain Valley, California, where she lived near her son, Anthony del Campo (from her third marriage to Mexican film editor Manuel del Campo), and his family, until 1971. That same year, suffering from a chronic heart condition, she moved to a small cottage on the grounds of the Motion Picture & Television Country House, the industry's retirement facility in Woodland Hills, Los Angeles, where she had a private table when she chose to eat in the resident dining room. She appeared in the television documentary series Hollywood: A Celebration of the American Silent Film (1980), co-produced by Kevin Brownlow, in which she discussed her roles during the silent film period. After years of retirement, she had been urged to appear in Brownlow's documentary by a former sister-in-law Bessie Love, who also appeared in the series.

Astor died on September 25, 1987, at age 81, of respiratory failure due to pulmonary emphysema while in the hospital at the Motion Picture House complex. She is interred in Holy Cross Cemetery in Culver City, California. Astor has a motion pictures star on the Hollywood Walk of Fame at 6701 Hollywood Boulevard.

Filmography

Radio appearances

See also

 List of actors with Academy Award nominations

Bibliography

 My Story: An Autobiography (1959)
 The Incredible Charlie Carewe (1963)
 The O'Conners (1964)
 Goodbye Darling, Be Happy (1965)
 The Image of Kate (1966)
 A Life on Film (1967)
 A Place Called Saturday (1968)

The Great Lie: The Creation of Mary Astor (2021)

References

Further reading
 TES staff (March 1922). "Film Catalogue: Literary and Historical". The Educational Screen. p. 152
 Martin, Quinn (February 1923). "Cinema: 'Success'". Theatre Magazine. p. 30
 LHJ staff; photographs, Nickolas Muray [sic] (September 1925). "Velours Is Best for Our First Fall Hat". The Ladies' Home Journal. p. 65
 Barton, Ralph (June 1927). "As Imagined by a Noted American Artist, Ralph Barton". Vanity Fair. p. 63
 Calkins, Selby (January 1939). "Cupid Gets Streamlined". Flying Magazine. p. 22
 U.S. House of Representatives, Subcommittee of the Special Committee to Investigate Un-American Activities (August 27, 1940). "Investigation of Un-American Propaganda Activities in the United States; Volume 4: Executive Hearings". p. 1756

External links

 AFI Catalog Silent Films entry for Mary Astor
 Mary Astor photo gallery
 Photographs and literature
 Wedding day photo of Mary Astor and Kenneth Hawks
 A Lady's a Lady: The Versatile Elegance of Mary Astor, by Imogene S. Smith
 "You Don't Wanna Know About How Frank She Was": A Conversation with Marylyn Roh, daughter of Mary Astor by SelfStyledSiren (July 6, 2010)
 Mary Astor scrapbook, Brigham Young University, Harold B. Lee Library, L. Tom Perry Special Collections
 The Mary Astor Collection, historical website dedicated to the study of Mary Astor's work as an actress and author
kinotv

1906 births
1987 deaths
Actors from Quincy, Illinois
Actresses from Illinois
American film actresses
20th-century American memoirists
American women memoirists
20th-century American novelists
American women novelists
American silent film actresses
American stage actresses
American television actresses
American people of German descent
American people of Portuguese descent
Best Supporting Actress Academy Award winners
Burials at Holy Cross Cemetery, Culver City
Respiratory disease deaths in California
Deaths from respiratory failure
Deaths from emphysema
Metro-Goldwyn-Mayer contract players
20th-century American actresses
Warner Bros. contract players
Paramount Pictures contract players
20th Century Studios contract players
20th-century American women writers
WAMPAS Baby Stars
Catholics from California
Catholics from Illinois
Converts to Roman Catholicism

Mary Astor


Start Cycling Team (código UCI: STF) es un equipo ciclista venezolano de categoría Continental que debutó como profesional en la temporada 2012. Nació como un equipo paraguayo pero en 2016 continuó bajo licencia serbia pasando en 2017 a tener licencia boliviana.

Historia

Fue creado como amateur por el ciclista argentino Mauricio Frazer en 2010 (quién a su vez también corrió en el equipo), con el objetivo de darle oportunidades de participar en carreras de nivel internacional a jóvenes ciclistas de Paraguay y desarrollar el ciclismo en ese país, aunque su base estaba en La Plata (Argentina). Así fue que los primeros años su licencia fue de ese país .

Luego de 2 años de amateurismo, en 2012 el equipo fue registrado en la UCI, ascendiendo a la categoría Continental (última categoría del profesionalismo). Para ello Frazer encontró apoyo en Chile, donde varias empresas se sumaron al proyecto.

En sus inicios el proyecto prácticamente sostuvo su presupuesto gracias al aporte de la familia de Frazer, principalmente por su hermana Laura dueña de la empresa de diseño START, quién además fue mánager general del equipo.

Clasificaciones UCI
En su debut como equipo profesional, participó de carreras profesionales en tres de los Circuitos Continentales UCI, el UCI America Tour, UCI Europe Tour y UCI Africa Tour. Las clasificaciones a nivel de equipo e indivivual fueron las siguientes:

UCI Africa Tour

UCI America Tour

UCI Asia Tour

UCI Europe Tour

Palmarés
Para años anteriores véase: Palmarés del Start Cycling Team.

Palmarés 2022

Circuitos Continentales UCI

Plantilla
Para años anteriores véase:Plantillas del Start Cycling Team

Plantilla 2022

Referencias

Equipos ciclistas de Bolivia
Equipos ciclistas Continentales

Start Cycling Team


Turgutreis ya da eski adıyla Karatoprak Ege Bölgesi'nde Muğla'nın Bodrum ilçesinin bir mahallesidir.

Geçmiş
Adını aldığı Amiral Turgut Reis'in 1485 yılında Turgutreis'in Karabağ mahallesinde dünyaya geldiği iddia edilir. 1960'ların sonlarına kadar ulaşım şartlarının elverişsizliğinden dolayı kapalı bir iktisadi yapıya sahip olan Turgutreis, Bodrum Yarımadası'ndaki turizm potansiyelinin fark edilmesiyle hızla değişmeye başladı. Turgutreis Belediyesi 1968'de kurulmuştur. 30 bin'i geçen nüfusuyla ilçe merkezinden sonra Bodrum Yarımadası'ndaki ikinci büyük yerleşim yeridir.

Akyarlar (Kefaluka), Fener Burnu, Karaincir Plajı, Aspat (Aspartos), Kadıkalesi ve Bağla çevredeki önemli turistik noktalardan bazılarıdır. Bodrum Yarımdası'nın batı ucunda yer alan Turgutreis, 2003 yılında açılan D-Marin ile ününü daha da arttırdı.
Sabancı Parkı ve sahilleri gezilebilecek yerlerdir. Cumartesi günleri bölgede pazar kurulmaktadır. Dünya harikası bir gün batımı manzarasına sahiptir.

Daha önceleri Karatoprak olan yerleşimin adı, 11 Şubat 1972'de "Turgutreis" olarak değiştirildi.

Coğrafya
Turgutreis, Bodrum'a 18 km, Akyarlar'a 8 km, Gümüşlük'e 6,5 km, Milas-Bodrum Havalimanı'a 50 km ve Muğla'ya 124 km mesafededir.

Kardak Krizi
Ana madde: Kardak Krizi

Ocak 1996'da Yunanistan ile Türkiye arasında, bir Türk gemisinin karaya oturması sonucu meydana gelen olaylar yüzünden iki ülke savaşın eşiğine geldiğinde Turgutreis'te bulunan sahil güvenlik botu ilk müdahaleyi yapmıştır. Türk savaş gemileri de Turgutreis açıklarına bu olay nedeniyle demirlemiştir.

Galeri

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Turgutreis Belediyesi

Türk Rivierası
Bodrum'un mahalleleri

Turgutreis


Licania membranacea est une espèce d'arbre sud-américain, de la famille des Chrysobalanaceae.

On le connaît en Guyane sous les noms de Gaulette noire, Gaulette (Créole), Koko, Baaka koko, Santi koko (Nenge tongo), Blaka foenge (Sranan tongo), Wokiri kupesisni (Kali'na), Bukutru ateu (Palikur), Pali'ɨ (Wayãpi), et aussi Pintadinha au Brésil, Counter au Guyana.

Description
Licania membranacea est un arbre atteignant jusqu'à  de haut.
Les jeunes branches sont pubérulentes, devenant glabres et lenticellées par la suite.

Le bois est dur, très lourd (densité : 1,20).
Ses vaisseaux sont plus ou moins bien disséminés, ne formant pas cependant d'amas distincts, au nombre de , moyens à gros ().
Les thylles sont rares à abondants.
La structure de son bois est atypique.

Les stipules sont coriaces, linéaires, longs de , persistants, adnés à la base du pétiole.
Les pétioles sont longs de , glabres ou glabrescents, non glanduleux, canaliculés, transversalement rugueux.
Les limbes mesurent , sont coriaces, de forme oblongue, avec un acumen fin long de  à l'apex, arrondi à subcuné à la base.
Elles sont glabres sur la face supérieure, avec une courte pubescence laineuse-arachnoïde apprimée sur la face inférieure.
La nervation est peu profonde.
La nervure médiane est plane ou proéminente dessus, glabre.
Les 7-10 paires de nervures secondaires sont planes dessus, saillantes dessous.

Les inflorescences sont des panicules terminaux et axillaires.
Le rachis et les axes sont pubérulents, avec des cymules sur de longs pédoncules minces attachés aux axes primaires.
Les bractées et bractéoles sont longues de , persistantes, pubérulentes.
Les pédicelles sont longs de .

La fleur est longue d'environ .
Le réceptacle est de forme campanulée, tomentelleux sur les deux faces.
Les lobes du calice sont aigus, tomentelleux sur les deux faces.
Les pétales sont absents.
On compte 3-5 étamines incluses, unilatérales, avec des filets plus courts que les lobes du calice, glabres, libres à la base.
L'ovaire est tomenteux, inséré à la base du réceptacle, avec le style laineux et de même taille que les filets.

Le fruit est pyriforme, long d'environ , avec l'épicarpe (ou exocarpe) tomenteux de couleur brun roux.
Le mésocarpe est fin, charnu.
L'endocarpe est dur, fin, ligneux, hirsute à l'intérieur.

Répartition
Licania membranacea est présent à Trinidad, au Venezuela, en Guyane, et à l'est du Brésil amazonien.

Écologie
Licania membranacea pousse sur les pentes boisées et les forêts de terre ferme (non inondées).
Il fleurit en Septembre, et fructifie en novembre.

Licania membranacea est une espèce à fruits charnus zoochores, à graines pesant  en moyenne, et à plantules sciaphiles, dont la probabilité de survie est corrélée à la hauteur des semis.

Licania membranacea est souvent associé à la liane "cipó-titica" (Heteropsis flexuosa) employée en vannerie traditionnelle au Venezuela.

La captation racinaire de Licania membranacea a été mesurée.

Utilisation
Les cendres de Licania membranacea (ainsi que d'autres Licania) sont utilisées par des amérindiens en Guyane, pour dégraisser l'argile de poterie.

Le bois est de couleur brune avec des marbrures plus sombres, lourd, très siliceux et très difficile à travailler, et est donc peu utilisé, excepté pour des perches.

Protologue

En 1775, le botaniste Aublet propose le protologue suivant pour Caraipa latifolia (synonyme de Licania membranacea) :

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Liens externes

Chrysobalanaceae
Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Plante décrite par Aublet

Licania membranacea


فقارة الزاوية أو «فقارة الزوى» هي إحدى بلديات ولاية عين صالح أكبر بلدية في الجزائر مساحة.

التسمية
اسم فقارة الزوى يتكون من كلمتين الأولى فقارة وجمعها فقاقير وهي عبارة عن سلسلة من الآبار بين كل بئر وبئر درجات مثل السلم ويربط بين كل بئر وبئر نفق يبدأ العمل فيها من مكان عالي ولا يزال ينحدر من أعلى إلى أسفل حتى يخرج الماء على وجه الأرض وقيل أن الاسم اشتق من التفجير لأن الماء يتفجر منها ومن المؤرخين من يرى أن اسمها مأخوذ من الفقار أي فقاقير الظهر لأن آبارها تشبه الظهر.

والكلمة الثانية *الزوى* وهو اسم يطلق على عرش أولاد سيدي عبد القادر بن محمد المعروف بسيد الشيخ دفين الأبيض سيد الشيخ بولاية البيض ويعود أصل كلمة الزوى نسبة إلى الزاوية وهي من الزوي وهو المكان الذي يقصده عابري السبيل لأن عرش الزوى يتميز بالجود والكرم كغيره من الشعوب العربية الأخرى وكان اسم الزوى في الأول البوبكرين نسبة إلى جدهم الأول بعد الإسلام الصحابي الجليل أبو بكر الصديق بن قحافة ومن بعدها إلى اسم المعمرين أو المعمرية نسبة إلى جدهم معمر بن عالية وإلى السماحيين نسبة إلى جدهم سيدي بوسماحة دفين منطقة تبو التابعة لدائرة شروين المتواجدة بولاية أدرار وإلى الباشخة أو البوشيخي نسبة إلى سيد الشيخ
ويقول المؤرخون أن أصل نشأة هذه البلدة تعود إلى قدوم فرع من أولاد سيد الشيخ وهم أولاد سيد الحاج امحمد الذي يتواجد ضريحه بمنطقة الساهلة الفوقانية التي تبعد عن فقارة الزوى حوالي 35 كلم الذين أتوا إلى هذه المنطقة للتعمير فيها حيث قاموا بحفر هذه الآبار أو الفقاقير وربطها ببعضها لاستعمال مياهها في ظروف الحياة .

السكان
تضم بلدية فقارة الزوى أربع 4 تجمعات سكانية كبرى
 فقار الزوى
 فقارة العرب.
 سيلافن.
 حينون.

السياحة والمواقع الأثرية
يتواجد ببلدية فقارة الزوى مواقع أثرية هامة من بينها الغابة
المتحجرة ومنبع تمزقيدة وموقع القطارة والعين الكحلة، وكل من بين هذه
المواقع ميزة خاصة يمتاز بها عن غيره. نذكر على سبيل المثال منبع تمزقيدة يمتاز بحرارة مياه تقدر بـ:72° ويعالج عدة أمراض منها الروماتيزم...إلخ.

مراجع

بلديات ولاية عين صالح
طوارق

فقارة الزاوية


Paul M. Clemens, fæddur Páll Melsteð Jónsson f. 1870 - d. 14. október 1966 var Vestur-Íslendingur sem starfaði sem arkitekt vestanhafs áður en nokkur Íslendingur hafði aflað sér slíkrar menntunar í gamla landinu. Hann fæddist í Reykjavík, sonur Jóns Þorkelssonar og Ingibjargar konu hans. Fjölskyldan flutti til Chicago árið 1884 og tók þá upp ættarnafnið Clemens, sem talið er ensk aðlögun að nafninu Klemensson, en ættfaðirinn Runólfur Klemensson hafði um tíma verið forstjóri Innréttinganna í Reykjavík.

Ævi og störf
Páll eða Paul nam arkitektúr í Chicago og starfaði við teiknistofur í Illinois. Á fyrri hluta ferils síns var hann áhugasamur um stjórnmál og skrifaði m.a. róttækar greinar um efnahagsmál undir dulnefni. Árið 1900 fékk hann leyfi frá störfum sínum í Illinois til að heimsækja foreldra sína sem höfðu flutt til Íslendingasamfélagsins í Winnipeg, það sem átti að vera stutt heimsókn reyndist verða tveir áratugir. Hann stofnaði eigin arkitektastofu og sinnti fjölda verkefna fyrir vestur-íslenska athafnamenn.

Eftir Paul M. Clemens liggja byggingar af ýmsu tagi, s.s. kirkjur og iðnaðarbyggingar. Hann var einnig ötull þátttakandi í hvers kyns arkitektasamkeppnum og liggja því eftir hann fjöldi teikninga af mannvirkjum sem ekki urðu að veruleika en bera vitni um færni hans og höfundareinkenni. Árið 1903 vann Paul hugmyndir að höfuðstöðvum Landsbankans en uppdrátturinn mun ekki hafa borist til viðkomandi yfirvalda og kom því ekki fyrir sjónir almennings á Íslandi.

Tenglar
Grein um Paul M. Clemens í Arkitektúr og skipulag, 1.tbl. 1989

Vestur-Íslendingar
Íslenskir arkitektar

Paul M. Clemens


An Eragrostis cilianensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carlo Allioni, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Erwin Emil Alfred Janchen. An Eragrostis cilianensis in nahilalakip ha genus nga Eragrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eragrostis

Eragrostis cilianensis


Seed trees are trees left after reproduction cutting to provide seeds for natural regeneration in the seed-tree method.  These trees serve as both the gene source for the new crop of regeneration and as a source of timber during future cuttings. Because of its importance, a seed tree should be carefully chosen based upon both economic and biological factors. Selected seed trees should be the desired species, phenotypically superior, prolific in seeding and flowering, sturdy and healthy, free of damage, and of good growth form.

After the site has been successfully regenerated, seed trees may be commercially harvested or the trees may be retained for visual enhancement and as backup against catastrophic losses of regeneration due to agents such as fire or drought.  The presence of seed trees distinguishes the seed-tree method from clearcutting.  Many people consider the seed-tree method more aesthetically pleasing than clearcutting because some mature trees are retained on the site for at least until regeneration becomes well established.

The seed-tree method is usually applied to plants with a wind-blown seed (Scots pine), rather not to those with hard seeds, such as oak and beech which do not travel far from the originating tree.

See also

Mast (botany)
Shelterwood cutting

References

External links
Mississippi State University Extension Service: Natural regeneration using seed trees.
Victoria: Australia: Department of Sustainability and Environment: Harvesting Fact Sheet: Seed trees.
Forest Encyclopedia Network: The seed-tree method.

Forest ecology

Seed tree


Rochester Castle er et slot på østsiden af floden Medway i Rochester i Kent i S Ø England. Keepen fra 1100-tallet er et af de bedst bevarede i England og Frankrig.

Slottet, der både ligger på Medway og Watling Street, har været en strategisk vigtigt kongelig fæstning. I den sene middelalder var det med til at beskytte Englands sydøstkyst mod invasion. Den første fæstning på stedet blev grundlagt umiddelbart efter den normanniske erobring af England. Det blev herefter givet til biskop Odo af hans halvbror Vilhelm Erobreren. Under oprøret i 1088 om retten til den engelske trone, støttede Odo Robert Curthose, Vilhelms ældste søn, mod William Rufus. Det var under den konflikt, at fæstningen blev brugt militært første gang; byen og slottet blev belejret, efter Odo gjorde Rochester til hovedkvarter for oprøreret. Efter garnisonen kapitulerede blev den første borg forladt.

Mellem 1087 og 1089 bad Rufus Gundulf, Biskop af Rochester, om at bygge en ny stenfæstning i byen. Han etablerede det nuværende omfang af slottet. Selv om det er ændret meget i de næste århundreder, er dele af Gundulfs arbejde bevaret. I 1127 skænkede Henry 1. slottet til ærkebiskoppen af Canterbury i al evighed. William de Corbeil byggede en stor keep, der stadig dominerer slottet. I løbet af 1100-tallet var slottet i ærebiskoppens eje.

Under den første baronkrig (1215–1217) under kong Johns styre, blev slottet erobret fra ærkebiskop Stephen Langton og brugt mod kongen, som belejrede det. Barnwell chronicler bemærkede at "i vores tid, er der ikke kendt til en så hård belejring eller en så hård modstand". Efter at have udstået belejringen i syv uger overgrav garnisonen sig. Selv om slottet havde lidt stor skade, med revner i ydermurene og det ene hjørne af keepen var kollapset, var det sult der i sidste ende fik forsvarerne til at overgive sig. Slottet forblev ikke under kong Johns kontrol; i 1216 blev det erobret af den franske prins Ludvig, som var den nye leder af baronernes fraktion. John døde og blev fulgt af Henrik 3. i 1216; året efter sluttede krigen og slottet kom atter under kongelig kontrol.

Rochester blev belejret en tredje gang i 1264 under den anden baronkrig (1264–1267). Slottets kongelige konstrabel, Roger de Leybourne, holdt Rochester for at støtte Henrik 3. Oprørernes hær blev ledet af Simon de Montfort og Gilbert de Clare; de indtog byen uden at forsøge at erobre slottet. Endnu engang modstod forsvarerne belejringen, og denne gang måtte den angribende hær opgive belejringen, da Henrik 3. selv ankom med en hær. Selv om garnisonen ikke overgav sig, led Rochester Castle store skader, og de blev ikke repareret før det følgende århundrede. Sidste gang slottet indgik i kamphandlinger var i 1381, da det blev erobret og udplyndret under Bondeoprøret i England. I takt med at Rochester Castles funktion ophørte, blev dets materialer genbrugt andre steder. Slottet med omgivelser blev åbnet som park for offentligheden i 1870'erne. I 1800- og 1900-tallet er der udført reparationer. Slottet er en listed building af 1. grad og et Scheduled monument. I dag er ruinerne vedligeholdt af English Heritage og er åbne for offentligheden.

Se også
 Liste over borge og slotte i England

Kildehenvisninger

Referencer

Litteratur

Slotte i Kent
Borgruiner i Storbritannien

Rochester Castle


Tommaso Maria Martinelli (4 de fevereiro de 1827 - 30 de março de 1888) foi um cardeal da Igreja Católica Romana que serviu como prefeito da Congregação dos Ritos .

Vida
Tommaso Martinelli nasceu na paróquia de Sant'Anna, Lucca como filho de Cosma Martinelli e Maddalena Pardini. Era irmão do Cardeal Sebastiano Martinelli

Educação
Entrou na Ordem dos Eremitas de Santo Agostinho (Agostinianos) em Lucca em 1842 e professou em 19 de abril de 1844.

Sacerdócio
Foi ordenado em 22 de dezembro de 1849 em Roma. Foi professor no mosteiro e colégio de Santo Agostinho, em Roma, e serviu como regente de estudos da escola em setembro de 1855. Tornou-se professor assistente de Escritura na Universidade La Sapienza, em Roma, em 1856. Foi professor titular de 1862 a 1870. Ele visitou a Bélgica, Holanda, Irlanda, Baviera e Boêmia com o superior geral da ordem em 1862. Foi consultor da Congregação do Index em 1864. Foi teólogo no Concílio Vaticano Ide 1869 a 1870.

Cardinalato
Foi criado Cardeal-Diácono de S. Giorgio em Velabro pelo Papa Pio IX no consistório de 22 de dezembro de 1873. Foi nomeado Prefeito da Congregação dos Estudos em 12 de março de 1874. Optou pela ordem dos cardeais sacerdotes e pelo título de Santa Prisca em 17 de setembro de 1875. Foi nomeado Prefeito da Congregação dos Ritos em 18 de outubro de 1877. Participou do conclave de 1878 que elegeu o Papa Leão XIII . Permaneceu na Congregação para os Ritos até ser nomeado Prefeito da Congregação do Index em 15 de julho de 1878. Serviu como Camerlengo do Sagrado Colégio dos Cardeais de 15 de março de 1883 até 24 de março de 1884.

Episcopado
Ele optou pela ordem dos cardeais bispos, tomando a sé suburbicária de Sabina em 24 de março de 1884.

Morte
Ele morreu em 1888, às 6h45 em Roma , após uma breve doença. Seu corpo foi exposto na igreja de S. Agostino, Roma, onde o funeral ocorreu no dia 4 de abril às 10 horas. A absolvição final foi dada pelo Cardeal Carlo Sacconi, Decano do Sagrado Colégio dos Cardeais ; dezoito cardeais também estavam presentes; os restos mortais foram enterrados na capela de sua ordem no cemitério de Campo Verano .

Link Externo
 Sylwetka w słowniku biograficznym kardynałów Salvadora Mirandy
 Catholic-Hierarchy

Naturais de Roma
Cardeais da Itália
Cardeais nomeados pelo papa Pio IX
Italianos do século XIX
Cardeais agostinianos

Tommaso Martinelli


«Alien Nation» es una canción de la banda alemana de hard rock y heavy metal Scorpions, publicado como sencillo en 1993 e incluido como pista uno del disco Face the Heat del mismo año. Fue escrita por Klaus Meine en las letras y Rudolf Schenker en la música, cuyas líricas tratan sobre la destrucción de la humanidad y de la Tierra, debido a una invasión alienígena. Otros medios afirman que es una metáfora a la tensión y crudeza de la ciudad de Los Ángeles (California), que a principios de los años noventa experimentaba un periodo de control por parte de las bandas callejeras.

Se lanzó en formato sencillo en CD que incluyó la versión álbum del tema, «Unholy Alliance» y la canción «Rubber Fucker», que fue escrito durante las sesiones del álbum pero no fue incluido en él. Por otro lado, ha sido tocada en vivo solo en las giras Face the Heat Tour, Pure Instinct Tour y en Humanity World Tour. Dentro del marco de la primera nombrada fue grabada en vivo en la ciudad de San Francisco (California) para el disco en directo Live Bites publicado en 1995.

Video musical

En el mismo año se grabó su correspondiente video musical, cuya dirección estuvo a cargo de Matt Mahurin. En él se muestra imágenes de gente escapando de algo terrible, sin embargo nunca se ve el motivo o el causante. Además, dichas imágenes están mezcladas con algunas secuencias de la banda interpretando el tema.

Lista de canciones

Posicionamiento en listas

Músicos

 Klaus Meine: voz
 Rudolf Schenker: guitarra rítmica
 Matthias Jabs: guitarra líder
 Ralph Rieckermann: bajo
 Herman Rarebell: batería

Referencias

Enlaces externos
 Letra de "Alien Nation" en elyricsworld.com
 Página oficial de Scorpions

Sencillos de Scorpions
Sencillos de heavy metal
Sencillos de 1993
Sencillos de Mercury Records
Canciones de Scorpions
Canciones de 1993
Canciones en inglés
Vídeos musicales certificados por VEVO

Alien Nation (canción de Scorpions)


Tour of Norway 2019 var den 9. udgave af det norske landevejscykelløb. Løbet foregik i perioden 28. maj til 2. juni 2019. Løbet var en del af UCI Europe Tour 2019 og var i kategorien 2.HC. Den samlede vinder af løbet blev norske Alexander Kristoff fra .

Løbet var det første efter at Tour of Norway blev slået sammen med Tour des Fjords, og var dermed blevet udvidet fra fem til seks dage, og længden på løbet var for første gang over 1000 kilometer. Løbet bevægede sig også for første gang udenfor Østlandet. Siden løbet blev arrangeret ugen efter Hammer Stavanger, var deltagelsen af de store professionelle hold betydelig større end tidligere, med hele elleve tilmeldte WorldTour-hold, mod tre til seks i tidligere udgaver.

Ryttere og hold

Danske ryttere

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

5. etape

6. etape

Trøjernes fordeling gennem løbet

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Ungdomskonkurrencen

Holdkonkurrencen

Eksterne henvisninger

2019
UCI Europe Tour 2019

Tour of Norway 2019


Calatrava, a Velha — antiga cidade da Mancha, Castela, Espanha, que deu origem ao topónimo
Castelo de Calatrava, a Nova — fortaleza da Mancha que sucedeu à anterior como sede da Ordem de Calatrava
Ordem de Calatrava — ordem militar castelhana fundada no século XII em Calatrava, a Velha
Campo de Calatrava — comarca histórica de Castela
Santiago Calatrava — arquiteto espanhol

Municípios das Filipinas
Calatrava (Negros Ocidental)
Calatrava (Romblon)

Desambiguações de topônimos

Calatrava


Ostatci antičkog brodoloma nalaze se kod Sutivana na Braču.

Opis
Nedaleko od Sutivana na otoku Braču na dubini između 31 i 34 metara nalaze se ostatci brodoloma sa sarkofazima i ostalim kamenim predmetima koji vjerojatno potječu iz lokalnih bračkih kamenoloma. Na morskom dnu vidljivo je 20 predmeta od kojih je 7 sarkofaga, 2 poklopca sarkofaga, 9 blokova, 1 stup kružnog presjeka te 1 kamenica s vidljivom perforacijom. Dimenzije nalazišta su 6,60 m x 4,10 (bez kamenice koja se nalazi 2 metra izvan koncentracije tereta). Okvirna datacija ovog nalazišta je kasna antika. Za pretpostaviti je da se u sloju pijeska ispod i oko spomenutih predmeta nalaze ostatci posuđa iz brodske kuhinje kao i ostatci drvene brodske konstrukcije koji bi mogli točnije datirati ovaj u jadranskim okvirima jedinstven lokalitet.

Zaštita
Pod oznakom Z-6502 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "arheološka baština".

Izvori

Sutivan
Ostatci antičkih brodoloma u Hrvatskoj
Zaštićene podvodne arheološke zone i nalazišta u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Antički brodolom kod Sutivana na Braču


Conecte SUS é um programa desenvolvido pelo Governo Federal do Brasil que prevê a informatização e integração dos dados de saúde dos cidadãos entre estabelecimentos de saúde (públicos e privados) e os órgãos de gestão em saúde dos entes federativos. Foi instituído pela Portaria nº 1.434 do Ministério da Saúde, de 28 de maio de 2020, e é coordenado pelo DATASUS.

Um dos objetivos do programa é que através do aplicativo móvel ou pela web, cidadãos consigam visualizar seu histórico clínico, como vacinas aplicadas, exames laboratoriais, internações, medicamentos dispensados, entre outras informações de serviços oferecidos pelo SUS. No caso da carteira e do certificado de imunização para a COVID-19, estes poderão ser impressos ou salvos em PDF, caso necessite apresentar em algum momento. A plataforma deverá estar disponível em três modalidades, Cidadão, Profissional e Gestor.

Rede Nacional de Dados em Saúde
A Rede Nacional de Dados em Saúde (RNDS) é uma plataforma nacional que permite a interoperabilidade de dados em saúde. Foi também instituída pela Portaria nº 1.434, e é um projeto parte do Conecte SUS, desenvolvido pelo DATASUS em conjunto com a Secretaria Executiva do Ministério da Saúde. Ela pretende constituir um "Prontuário Único de Saúde" por meio da troca de informações entre os pontos da Rede de Atenção à Saúde, incluindo os setores público e privado.

Conecte SUS Cidadão

O Conecte SUS Cidadão, anteriormente Meu digiSUS, é um aplicativo lançado pelo Ministério da Saúde que permite acesso à caderneta de vacinas, atendimentos realizados e oferta de medicamentos do SUS.

Conecte SUS Profissional
O Conecte SUS Profissional é uma interface destinada ao profissional de saúde para ter acesso ao histórico clínico do cidadão, composto pelas informações existentes na RNDS. Para acessar o Conecte-SUS Profissional, será necessário conectar-se à versão mais atualizada do Prontuário Eletrônico do Cidadão, o e-SUS da Atenção Primária à Saúde (APS), e validar os dados pelo acesso único do Governo Federal. O primeiro acesso será validado por meio da base de dados do Conselho Federal de Medicina. O sistema leva em consideração todos os critérios de segurança da informação e obedece rigorosamente às regras da Lei Geral de Proteção de Dados Pessoais.
Programas de governo do Brasil
Governo Jair Bolsonaro

Conecte SUS


OK Dinamo Zagreb je ženski odbojkaški klub iz Zagreba.  Klub je 24. srpnja 2006. godine osnovala grupa studenata, ali ubrzo su izgubili prava na dvoranu i klub je prešao u mirovanje. Nino Matjačić, jedan od osnivača kluba, klub je obnovio u proljeće 2015. Adresa kluba je Stubička 54, Zagreb.
Klub nastupa u Supeligi.

Poznate igračice
 Maja Poljak
 Senna Ušić
 Mia Jerkov
 Katarina Barun-Šušnjar

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Izvori

Dinamo
Šport u Zagrebu

OK Dinamo Zagreb