Burhaniye, Balıkesir ilinin Ege Denizi kıyısında bulunan bir ilçesidir. Kuzey Ege olarak tanımlanan bölge coğrafyası içindedir. Ağırlıklı olarak zeytinyağı üretimine yönelik zeytincilik ve iç turizm merkezidir. Çanakkale-İzmir Karayolu (E87) ilçe merkezinden geçer.

Coğrafya
Ege Bölgeside yer alan ilçe, kuzeyde Kazdağı güneyde Madra Dağı arasında kalan Edremit Körfezi bölgede bulunur. İlçe merkezi ve ilçenin kuzeyi, Edremit Kıyı Ovasının güneyinde bulunur. İlçenin, geri kalanı Madra Dağının kuzeyi ve dağın denize doğru uzanan alçak tepelerinin üzerindedir. Kıyıda bulunan Bağlar Burnu ise ilçenin güneybatı sınırıdır. İlçenin başlıca akarsuları Havran Çayı ve Karınca Çayıdır.

İlçenin güney ve güneybatısında Madra Dağlarının kıyıya doğru alçalan Peneplen alanlarının faylarla kaplı olması ilçe merkezinin etrafının 1. derecede deprem merkezi kuşağında yer almasına neden olmuştur.  2011 yılı 18 Nisan'da gerçekleşen  2,6 büyüklüğündeki deprem, bölgenin sismik hareketliliğin bir göstergesidir.

Bölgede ılıman Akdeniz iklimi görülür. Kışlar ılık ve yağışlı yazlar ise sıcak ve kurak geçer. Soğuk kuzey rüzgârlarını, Kaz dağının kestiği ilçede, hakim rüzgârlar; poyraz, lodos ve Ege'ye özgü imbat rüzgârlarıdır. İlçe merkezinde yer alan devlet meteroloji istasyonunda yapılan ölçümler aşağıdadır;

Ortalama Sıcaklık:  16.0 °C
Ortalama Nem:   %60
Yıllık Toplam Yağış Ortalaması: 595,2 kg/m²
Hakim Rüzgâr Yönü: NE(Poyraz)
Ortalama Rüzgâr Hızı:2.5 m/sn
Ortalama Basınç:1012.4 hPa

En Düşük Sıcaklık: -12.0 °C   (09.01.2004)
En Yüksek Sıcaklık: 42.6 °C   (11.07.1980)
En Çok Yağış:   210.5 kg/m² (19.01.1963)
En Hızlı Rüzgâr:  86.0 km/sa  (23.09.2008)
En Yüksek Kar:  16 cm   (18.02.2008)

İlçenin idari komşuları şu şekildedir;

Tarihçe

Türkler öncesi tarih

İlk Çağdan günümüze önemli bir yerleşim merkezi olan ilçede yapılan kazılar sonucu önemli erken dönem kült merkezleri keşfetilmiştir. Sunak amacıyla kullanıldığı düşünülen bu yerlerden bazılaraın bulunan buluntular Roma ve Bizans dönemleride uzanmaktadır. İçlerinde en bilineni Dutluca mahallesindeki "Deliklitaş"tır. Altarla sırasıyla şunlardır;

Asartepe
Balıklı taş
Börezli mahallesi Altarı
Çamlık Tepe

Dede Kaya
Dede Tepe
Deliklitaş
Duvanlı Kaya

Fuğla Tepe
Harmankaya
Hisarköy Altarı
İnkaya Mağrası

Kaplan Sivrisi
Merdivenli Kaya
Pekmez tepe
Yılantepe

İlçedeki en önemli antik kent Adramytteion'dur. Yapılan araştırmalar ve elde edilen bulgulara göre kentin ilk olarak Balkanlardan gelen Misyalılar tarafından kurulduğu anlaşılmaktadır. Daha sonraları Lidyalıların egemenliğine giren kentin adının, Lidya kralının kardeşi "Adramis (Adramys)" 'den aldığı düşünülür. Diğer bir görüşte isimin "adra-mut (adra vadisi)" yani adra isimli erkek baş tanrının vadisi şeklinde ortaya çıktığıdır. Antik kent önceleri, ilçe merkezinin bir mahallesi olan Ören'de denize hakim bir tepeyken (Karataş Tepesi), zamanla depremler ve sahilden yapılan saldırılar neticesinde, iç kesimlere kaymış ve bugün komşu Edremit İlçesi ile bu ad hâlâ yaşamaktadır.

Antik Troas, Misya ve Aiolis bölgelerinin kesişiminde yer alan Adramytteion şehri, antik coğrafyacı Strabon tarafından, Atinalılar tarafından kolonize edilmiş, hem bir liman hem de bir deniz üssü olarak tanımlanır. Ayrıca Strabon, Adramytteionluların, Havran Çayı (Euenos) üzerine yaptıkları güzel su kemerlerinden de söz eder. İlçenin eski adı bu su kemerlerine itafen "Kemer" 'dir. Truva ile Pergamon şehir merkezlerini birbirine bağlayan ticaret yolu üzerinde bulunan kent, Pergamon krallığının Roma egemenliğini tanıması ile önce Roma, sonra Bizans egemenliğine girmiştir.

Türk egemenliği dönemi

Anadolu Selçuklu Devleti Sultanı Kurtulmuş Oğlu Süleyman Bey in Uç Beylerinden Taylı Baba'yı yöreye yolladığı ve bu gün Taylıeli Köyü olarak bilinen köye obası ile gelip yaylak olarak yerleştiği, kışlık olarak ise bu gün ilçe merkezinin bir mahallesi olan Geriş'i tuttuğu ve böylece, Türk hakimiyetinin yöreye yerleşmesini sağladığı görülmüştür. Kent 1300 yılında Karesioğulları yönetimine katılmıştır.

1484 yılında Taylıeli'nde yaşayan halk göç ederek şimdiki kent merkezine yerleşmiştir.

Madra dağının suyunu yöreye taşıyan su kemerlerine atfen "Kemer" olarak adlandırılan kent 1866 yılına kadar Edremit ilçesinin bir nahiyesi olarak yönetilmiş ve 1867'de ilçe teşkilatı kurulmuştur.Kemer Nahiyesinin ilçe merkezi olmasında büyük emekleri bulunan Sultan II. Abdülhamit'in oğlu Şehzade Burhanettin'in adına, İlçe merkezi Kemer isminin yanına Burhaniye olarak da adlandırılmıştır. 1906 yılında Burhaniye Kazasında yapılan nüfus sayımı sonucu bölgede 5091 kişinin yaşadığı, bunlardan 4176'sının Müslüman, 889'unun Rum ve 26'sının Ermeni olduğu belirtiliyor.

İlçenin Millî Mücadele'de ayrı ve özel bir yeri vardır. İlk kurşunu atma şerefini Burhaniyeliler taşımaktadır. İlçe, 29 Haziran 1920'de Yunan işgaline uğramış ve 8 Eylül 1922'de Yunan işgalinden kurtulmuştur. Yunan geri çekilişi sırasında, ilçe merkezinin yakılıp yıkılmasını önlemek için Pelitköylü Borazan Çavuş, bir minareye çıkarak düşman birliklerini gördüğünde hücum borusu çalmaya başlar, düşman kuvvetleri de ilçe merkezi Türkler'in eline geçmiş düşüncesiyle merkeze girmeden geri çekilmeye devam ederler.

Nüfus
İlçe 38 mahalleden oluşmaktadır. İlçe merkezi birbirinden kopuk olarak gelişen iç kısımdaki merkez ve sahil kesiminden oluşur. Artık aradaki kopukluk, gelişen yazlık tipi konut sektörüyle tamamlanmaktadır.

İlçenin etnografik yapısı, Manavlar, Yörükler, Mübadil ve Muhacırlardan oluşur. Ayrıca ilçedeki Tahtacı mahallesi, Alevi mahallesidir ve Pelitköy beldesi ise Sünni-Alevi karışık bir yerleşim yeridir.

Altyapı

Ulaşım: İlçeye Balıkesir merkezinden karayoluyla ulaşmak mümkündür. Ayrıca havayolunu tercih edenler BALIKESİR KOCA SEYİT HAVALİMANI'NI NI ( 13 km )
tercih edebilirler. İlçede Bostancı adında belde vardır.
Ayrıca İstanbul'dan ulaşım için BANDIRMA İDO kullanılabilir. İlçede tren garı bulunmamaktadır.

Turistik yerler

Ören

Tarihi ve doğal  sit alanı olan Ören'deki asırlık palamut ağaçları, Kültür ve Tabiat Varlıkları Koruma Kurulu tarafından koruma altına alınmıştır.

Ören Plajı, 2000 yılında Avrupa Çevre Eğitim Vakfı (FEE) tarafından verilen ve artık tüm dünyada  "Denize Girilebilirlik Ölçütü" olan Mavi Bayrak ile tescil ettirmiştir.

Ören'deki doğal bitki örtüsü de 'Doğal ve Tarihi Sit alanı' kapsamında koruma altına alınmıştır. Ören Meydanı'nda çokça Sedir (Cedrus liboni), Fıstık çamı (Pinus pinea) ve Palamut meşesi  (Quercus Sg) gibi anıt ağaçlar bulunur.

İskele
Sahilinde yat limanı, balıkçı lokantaları ve çay bahçeleri bulunur.

Öğretmenler Mahallesi
Pek çok turistik konaklama, eğlence, yeme-içme, alışveriş ve dinlenme tesislerinin bulunduğu bir sayfiye yeridir.

Pelitköy
Köy merkezi ana yola 2 km, ilçe merkezine ise 12 km uzaktadır. Yöre halkının başlıca geçim kaynağı zeytinciliktir. Mahallenin deniz kıyısı yeni gelişen ve yazlık sitelerin bulunduğu mahaldir. Sahil kuzeyden güneye doğru Muratçeşme, Yalı, Bağlar Burnu ve İçmeler diye adlandırılır. Ancak aşırı derecede ikincil konut inşası ise zeytinlikler sökülerek sürdürülmektedir. Burhaniyenin bir mahallesidir.

İçmeler
Yeni gelişen ve yazlık sitelerin bulunduğu mahaldir. Pelitköy'e bağlıdır. Deniz kıyısında belediyeye ait bir tesis vardır.

Ekonomi

Sanayi
İlçede toplam 18 adet zeytinyağı fabrikası bulunmaktadır. Bu fabrikalar son yıllarda sulu baskılı sistemden kontinü sisteme dönüşmektedir. Fabrikalarda zeytin el değmeden ambalajlanmaktadır. Son yıllarda ilçede yapılan çalışmalar neticesinde yağlık olarak değerlendirilen zeytin çeşitleri TSE tarafından yeşil ve siyah sofralık standartlarına alınmıştır. İlçede bulunan 2 salça ve konserve fabrikası yörede ve civar ilçelerde üretilen sebzeleri mevsimlik olarak işlemektedir. Yine ilçede 4 adet süt işleme tesisi (mandıra) ile Körfez bölgesine yönelik çok sayıda ekmek fabrikası faaliyet göstermektedir.

Ticaret
Meslek odalarına kayıtlı toplam 5.000 civarında tüccar ve esnafın ortalama % 50'si faal olarak ticari hayatını sürdürmektedir. İlçede T.C.Ziraat bankası, Türkiye Halk Bankası, Türkiye iş bankası,Yapı kredi bankası, Akbank, Vakıfbank, Garanti Bankası, Denizbank  şubeleri bulunmaktadır.

Turizm
İlçede 5 adet turizm işletme belgeli, 1 adet turizm yatırım belgeli, 22 adet belediye ruhsatlı konaklama tesisi bulunmaktadır. Turizm işletme belgeli tesislerde 677, turizm yatırım belgeli tesislerde 276, belediye ruhsatlı tesislerde 1.575 olmak üzere toplam 2.528 adet "turistik nitelikli yatak" mevcuttur. Son yapılan denetimlerde tespit edilen verilere göre; ilçede 28 adet belediye ruhsatlı, 22 adet vergi kayıtlı kiralık ev- oda, 12 adet faaliyete yeni başlamış veya ruhsatsız olmak üzere toplam 62 adet pansiyon bulunmaktadır. Pansiyonların toplam yatak sayıları ise 958 olup, bunların 425'i turistik niteliktedir.

İlçedeki mavi bayraklı plajları 4 tane olmak üzere isimleri şunlardır;
 Ören Halk Plajı
 Öğretmenevleri Plajı
 Club Orient
 Artemis Tatil Köyü

Kültür

Burhaniye, Kuzey Ege'deki birçok yer gibi, turizm ile geç tanıştığından hala büyük oranda yerel kültürünü korumaktadır. Özellikle iç kesimlerdeki dağ köyleri tipik Yörük köyleridir. İlçede Ege şivesi ile hâlen yaygın olarak konuşulmaktır. İlçe merkezi için "Kemer" adı, Edremit Körfezi ve kıyıları için sadece "Körfez" adı kullanılmaktadır. Keşkek özellikle köylerde yapılan geleneksel bir yemektir. İlçenin pazartesi günleri kurulan pazarı, ilçe geneli ve civar ilçelerde de meşhurdur.

İlçenin konu olduğu "Kozak Dağının Çamları" türküsünden bir bölüm;

"Kozak Dağı'nın çamları, yere değer dalları.
Bizim için yapılmış, şu Kemer konakları."

Burhaniye Kuvvay-i Milliye Müzesi: Eski halkevi binası olan 2 katlı taş bina restore edilerek müzeye dönüştürülmüştür. İlçe merkezinde Koca Cami yakınında Kuvâ-i Milliye Şehitler Anıtı 'nın karşısında yer almaktadır. Müzenin ilk katı ilçede çıkan arkeolojik eserlere, ikinci katı ise etnografya bölümü görüntüsündedir.

Yağcı Kültür Merkezi: Aslen İskele mahallesindeki eski bir yağ fabrikası olan yapı artık ilçede kültür merkezi olarak faaliyet göstermektedir. Galeri olarak sergilere ve sınırlı sayıda katımcının bulunduğu konsere ev sahipliği yapmaktadır.

Ören Açık Hava Tiyatrosu: Ören mahallesinin iç tarafında yer alan tiyatro, yaz döneminde ilçenin başlıca tiyatro ve konser alanıdır.

Uluslararası Zeytin ve Zeytinyağı Festivali: İlçenin temel ürünü zeytin ve zeytinyağını tanıtmayı amaçlayan etkinlik, birçok kültürde olduğu gibi hasat sonrası yapılan bir şenliktir. Deve Güreşleri festival bünyesinde yapılan önemli bir etkinliktir.

Burhaniye Ören Turizm Kültür ve Sanat Festivali: 20 yılı aşkın bir geçmişi olan festival, yaz döneminde ilçedeki yerli turistlerinde katılımla çok sayıda kişiye ulaşabilmektedir.

Spor
İlçede bir yelken kulübü mevcuttur.

Kardeş şehirler

  Bijelo Polje, Karadağ
  Hürth, Almanya
  Murfatlar, Romanya

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Burhaniye belediyesi
Cumhuriyet gazetesi Ozan Yayman,  Aksi Yön'ün Güzelliği: Burhaniye
Milliyet gazetesi Fatih Türkmenoğlu, Buz gibi sularda: Ören-Burhaniye

Burhaniye


Les Samoa américaines participe aux Jeux olympiques d'hiver de 2022 à Pékin en Chine du 9 au . Il s'agit de sa deuxième participation à des Jeux d'hiver après une première apparition aux jeux de Lillehammer où une équipe avait concouru en bobsleigh à deux.

Le skeletonneur Nathan Crumpton, porte-drapeau de la petite délégation, fait sensation dans la parade des nation en défilant torse nu dans une température glaciale.

Résultats en skeleton

Nathan Crumpton parvient à obtenir sa qualification olympique en skeleton. Fait rare, ce dernier a déjà participé aux jeux olympiques de Tokyo en 2020 en athlétisme ; il est engagé sur l'épreuve du 100 m où il réalise un temps de 11,27 s mais qui ne le permet pas d'être qualifié. Il est également porte-drapeau de sa délégation.

Crumpton réside dans l'état de l'Utah et a déjà participé à des compétitions de skeleton depuis 2012 sous les couleurs des États-Unis avec une remarquable onzième place lors de la coupe du monde 2016-2017. Pour la saison 2021-2022, il atteint la 42 place au 16 janvier 2022, suffisant pour accrocher une place (25 concurrents mais il y a des quota maximum par comité nationaux).

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Jeux olympiques d'hiver de 2022
 Samoa américaines aux Jeux olympiques
 Tonga aux Jeux olympiques d'hiver de 2014 - Bruno Banani

Samoa américaines
2022
2022 aux Samoa américaines

Samoa américaines aux Jeux olympiques d'hiver de 2022


Die Montagne de Reims (übersetzt etwa: 'das Gebirge von Reims'; in Deutschland oft 'Reimser Hügelland' genannt) ist ein bewaldetes geographisches Ensemble, das zwischen Reims und Épernay im Département Marne in der französischen Region Grand Est liegt und zum Teil als Regionaler Naturpark Montagne de Reims (frz.: Parc naturel régional de la Montagne de Reims) geschützt ist.

Geographie

Der Begriff "Montagne" (franz. Gebirge) passt angesichts der geringen Höhe des Geländes nicht: Höchster Punkt der Montagne de Reims ist der Mont Sinaï mit 286 Meter. Der Eindruck eines Gebirges ergibt sich daraus, dass sich der Rand des Höhenzuges aus der flachen Tiefebene (80 Meter) als Schichtstufe mit einer 150 bis 200 Meter hohen und steilen Bruchlinie erhebt. Die flache Ebene ist Teil des Pariser Beckens und die Montagne de Reims ist als erste Kalkschichtstufe die östliche Begrenzung der Île-de-France, die sich als "Côte des Blancs" südlich der Marne fortsetzt.

Entlang dieser Kalk-Schichtstufe liegen zahlreiche Champagner-Weingüter.

Die 6200 Hektar Wald, die öffentlichen Gebietskörperschaften gehören, sind in einer gemeinsamen Forsteinrichtung bewirtschaftet, dem Office national des forêts (ONF). Die 13800 Hektar Privatwald unterliegen der Bedingung, den Fortbestand des Massifs zu gewährleisten. Mehr als 3500 Hektar Wald des Naturparks gelten als Habitat und sollen ins Netzwerk Natura 2000 aufgenommen werden. Auf dem Südhang besteht bereits ein 1725 Hektar große Fläche, die dort aufgenommen wurde.

Naturpark

Der französische Naturpark parc naturel régional de la Montagne de Reims umfasst einen großen Teil der Landschaft Montagne de Reims und wurde im Jahre 1976 gegründet. Der 530 Quadratkilometer große Park ist vor allem bekannt für die Süntel-Buchen (eine Form der Rotbuche), von denen dort über 800 Exemplare stehen. Süntel-Buchen sehen so bizarr verdreht aus wie Bonsai-Bäume und werden selten höher als 15 Meter.  Das Naturparkhaus "Maison du Parc" befindet sich in Pourcy.

Fauna
Die Fauna besteht aus großen Säugetieren wie zum Beispiel Wildschweine, Hirschen, deren Bestand in den 1950er Jahren wieder eingeführt wurde, und Rehen. Die kleinen Säugetiere sind auch vertreten, wie zum Beispiel Wiesel, Marder, Hermeline, Fuchs, Dachse und Wildkatzen.

Man findet auch einige für europäische Wälder typische Reptilienarten wie Eidechsen.

Die Amphibien die man dort hauptsächlich findet sind:
 Frösche: (grüner Frosch, Rotfrosch, Springfrösche)
 Kröten
 Molche (Wassermolch, Fadenmolch, Bergmolch).

Die Vogelfauna ist in diesen Bergen auch sehr vielfältig und groß. Es gibt Turmfalken und Greifvögel wie den Mäusebussard und den Wespenbussard. Die Montagne de Reims beherbergt ebenfalls sieben Fledermausarten, darunter die Art Großes Mausohr.

Flora

Im Naturpark gibt es typische Exemplare der kontinentalen Flora und der atlantischen Flora. Im Massiv stehen überwiegend Laubwälder, darin gibt es viele morbide Bäume und viel Totholz. Die Wälder stehen auf einem großen Plateau aus lehmhaltigem Kalk umhüllt von Schluff.

Eichenhaine dominieren diesen Raum (60 % Eichen); daneben findet man Eschen (10 %), Koniferen (Waldkiefer (Pinus sylvestris) und Schwarzkiefer), Rotbuchen (Fagus sylvatica) und Weißbuchen. Die säureliebenden Buchenhaine sind auf das Vorkommen der sandig-schluffigen Böden zurückzuführen. Man findet auch mit Kalkmagerrasen Lichtungen.

Dutzende von Quadratkilometern sind von Dickicht und Niederwald bedeckt. Daran erkennt man die ehemalige Nutzung des Waldes: jahrhundertelang versuchte man, dort soviel (Brenn)holz wie möglich in möglichst kurzer Zeit zu erzeugen.

Weinbau

Nach der Waldregion benannt ist auch die Appellation Montagne de Reims, eine etwa 8000 Hektar umfassende Appellation d'Origine Contrôlée. Dort werden die drei Rebsorten Pinot Noir, Pinot Meunier und Chardonnay kultiviert (etwa im Verhältnis 40:30:30). Zu den Weinorten gehören Vrigny, Coulommes-la-Montagne, Pargny-les-Reims, Jouy-les-Reims, Villedommange, Sacy, Écueil, Chamery, Sermiers, Villers-Allerand, Rilly-la-Montagne, Chigny-les-Roses, Ludes, Mailly-Champagne, Verzenay, Verzy, Villers-Marmery, Trépail, Ambonnay, Louvois, Tauxières-Mutry, Bouzy, Avenay-Val-d'Or, Mutigny, Ay, Dizy, Cumières, Hautvillers und Champillon.

Siehe auch
 Liste der regionalen Naturparks in Frankreich

Weblinks

 Parc naturel de la montagne de Reims
 Museum des Weinbaus und des Weins, Verzenay
 Fotos

Einzelnachweise

Département Marne
Waldgebiet in Frankreich
Geographie (Grand Est)
Weinbaugebiet in Frankreich

Montagne de Reims


Odderøya () er en ø udenfor Kristiansand i Norge, forbundet til fastlandet med broer syd for centrum af byen. Øen bruges i dag på forskellige måder. Odderøya er et rekreativt område for byens befolkning, og der udføres mangfoldig kulturel aktivitet. Havnen på vestsiden af Odderøya er en del af Kristiansand Havn. Resten af øen er et tidligere militært område. Der har været flere fæstningsværk på øen på forskellige tidspunkter. I en periode var den nordlige del af øen karantænestation med et lazaret for pest-syge.

Historie
Der er tegn på, at der har været mennesker på øen også i fordums tid. I Bendiksbukta er der fundet en dolk, en økse og andre redskaber i flint som skriver sig tilbage til stenalderen.

Fra 1667 og fremover blev der rejst et batteri på Nederbjærget på Odderøya (senere Lazarethøjden), med nogle kanoner som var beskyttet af et bolværk af jord, sten og træstammer. Batteriet støttet Christiansholm Fæstning med flankerende ild, og kunne også bombardere dele af Vestre Havn. Fæstningen fik også et tårn og en ringmur af sten. Dette arbejdet blev afslutet i 1697. På sit højeste var der 15 kanoner på fæstningen..

Hundrede år senere, i 1797 blev det besluttet, at stedet ville blive overført fra Fæstningsværket til Karantænevæsenet. Der blev taget en beslutning om opførelse af et "Quarantaine-Lazaræth" for besætninger på skibe hvor der var brudt ud pest ombord, og dette skulde bygges på Odderøya. I 1804 blev bygeriet af karantænestationen med en lang mur i sten for at blokere området afsluttet. "Det Kgl. Quarantaine-Lasaræth for Kongerigerne Danmark-Norge samt Hertugdømmerne Slesvig-Holsten" var Nordeuropas største og mest anerkendte karantænestation. Efter at have været karantenestation i mere eller mindre kontinuerlig drift i 110 år, blev den endeligt lukket i 1914.

Da der igen var en risiko for krig, blev det bygget et fæstningsværk på den sydlige del af Odderøya i begyndelsen af 1800-tallet, kaldet Søndre Batteri. Andre dele af Odderøya fik kraftfulde kanonstillinger i begyndelsen af 1900-tallet. Der var både et Hoved-, et Mellem-, et Søndre-, et Vestre- og et Østre Batteri, samt flere anti-luftskyts positioner og en lygte stilling.

Anden Verdenskrig
Ved udbruddet af den Anden Verdenskrig 9. april 1940 blev fæstningen angrebet af en tysk flådestryke. Fæstningen besvarede ilden og forsinket det tyske angrebet. Bomberfly fra Luftwaffe angreb også fra luften. Tre gange mellem 5:00 og 7:00 forsøgte tyskerne at trænge ind og sætte tropper i land, men valgte at trække sig tilbage på grund af beskydning fra Odderøya. Klokken ti besluttede kommandanten på den tyske krydseren Karlsruhe at bryde igennem uanset hvor hård modstanden ville være. I mellemtiden, fik forsvarerne på Odderøya en forvirrende besked om ikke at skyde på britiske eller franske krigsskibe. Da tyskerne angreb igen, blev et signalflag forvekslet med et fransk flag, og fæstningen tilbageholdt yderligere beskydning. Tyske tropper blev sat i land og mødte ingen modstand.  Den norske kommandant overgav fæstningen efter at den også var bombet fra luften, og den blev besad af tyskerne.  Under søslaget kom det tyske fragtskib MS Seattle under krydsild. Skibet blev skudt i brand, og blev efterladt drivende i Kristiansandsfjorden. De tyske styrker besad fæstningen. 8 nordmænd blev dræbt under kampene. Fæstningen blev yderligere styrket under den tyske besættelse. Efter krigen var fæstningen blandt andet base og rekrutskole for det norske kystartilleri, indtil den blev udfaset og ophørede som fæstning i 1992.

I det område, hvor den tidligere fæstning lå, har der været og er koncerter, festivaler og kunstudstillinger. Det er også et populært vandreområde.

Kultur og fritid
I dag er Odderøya, med beliggenheden tæt på centrum af Kristiansand, en populær destination for oplevelser. Der er en masse levn fra fortiden. En række kunstnere har deres atelier på Odderøya. Der arrangeres udendørs koncerter og festivaler (som Quartfestivalen). Meget af Odderøya består af skove, og der er populært at gå vandreture. Øens højeste punkt er Odderøytoppen, der ligger 92 m.o.h.. De, der kan lide at tage et bad fra klipperne eller de små strande på øen, eller fiskeri med fiskestang, vil finde mange muligheder for det på Odderøya. Udsigten fra toppen af øen er overvældende. Der er vilde rådyr på Odderøya og salamandre i nogle damme. Odderøyas Venner udfører omfattende frivilligt arbejde, blandt andet cafè hver søndag 11-16 hele året i den tidligere vagtmandsboligen helt syd på øen.

Fæstningen har pligt til at skyde salut vigtige mærkedage. Det sker på Karantenehøjden (Nederbjærget), som også er den ældste del af fæstningen.

Udendørs koncertsteder
I årenes løb, har Odderøya været et populært koncertsted. Mange verdensberømte musikere har holdt udendørs koncerter på de to koncertsteder på øen, Odderøya Amfi og Bendiksbukta. Her er nogen, der har holdt koncerter på Odderøya: David Bowie, Bryan Adams, Alice Cooper, John Fogerty, Bob Dylan, Sting, The Who, Black Eyed Peas, Damian Marley, Backstreet Boys, Pink, Slash, Oasis, Snoop Dogg, 50 Cent, Muse, Coldplay og No Doubt.

Silokaia og marinaen
Den såkaldte Silokaia er havnen på på den vestlige side af øen. Den tjener blandt andet den omfattende cruise trafiken til Kristiansand. Ved siden af kornsiloen finder vi Kilden teater- og koncerthus som åbnet i 2012. Syd for havnen ligger Odderøya fyr.

Syd for havnen på Odderøya er stejle klipper. Der er en gangvej ned til Odderøya fyr fra det vestre batteri. På vejen oser ud vond lugt, fordi byens rensningsanlæg er beliggende i en tunnel ind i klippen nedenfor. Der er også en trappe op og ned fra fyret til den sydlige del af Odderøya. At slentre omkring disse trapper er på egen risiko, på grund af fare for at sten eller blokke løsner fra den stejle klippevægen.

I juli 2015 åbnet Odderøya Museumshavn på den nordlige del af øen.

I fremtiden
Brugen af øen har været debatteret siden fortet blev opgivet. I hvilket omfang bør nybygning være tilladt, og hvad bør der bevares? Der er udbredt enighed om at der skal bevares meget af historisk værdi. Men i hvilket omfang bør der byges ud på den vestlige side af øen, som bevaringsplanen giver mulighed for? Hvad skal gøre plads til mere hensigtsmæssige bygninger? Det er en debat, der stadig er i gang. Der er planer om at renovere, gendanne og genåbne bunkeren under kanonstillingerne på toppen af øen som et museum.

Det er besluttet at bygge et boligområde tæt på kajen, hvor den gamle kornsilo står i dag. Dette område har fået navnet Kanalbyen. Her skal skabes kunstige kanaler mellem de nye højhuse. Den gamle kornsilo vil blive konverteret til nyt og omfattende kunstgalleri.

Galleri

Referencer

Eksterne henvisninger

 odderoya.no
 HKH Kronprindsregent Frederiks Laug af 1788
 Odderøyas Venner
 Rundtur på Odderøya Lommekjent
 Befæstningen på Odderoya DigitaltMuseum
 Karantenehavnen på Odderøya DigitaltMuseum

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Kristiansand
Fæstningsanlæg i Norge
Norges historie
Øer i Agder
Seværdigheder i Norge
Salmonsens

Odderøya


بردية مكتبة ريلاندس 52 (P52) أو قصاصة القديس يوحنا هي قطعة من مخطوطة بردية (تصل إلى 9 بـ 6،4 سم) محفوظة في مكتبة جون ريلاندس في مانشستر. في وجه البردية سطور من إنجيل يوحنا 18: 31-33 باليونانية وفي الوجه الأخر سطور من 18: 37:38.

تعتبر هذه البردية أقدم قطعة باقية لأي نص من العهد الجديد القانوني، لكن ليس هناك إجماع على تأريخها. أسلوب الخط هادرياني مما يقترح تاريخا بين 125 و160 للميلاد. لكن بالاعتماد على الباليوغرافيا يمكن أن تكون البردية قبل 100 للميلاد وإلى ما بعد 150 للميلاد.

النص اليوناني
هناك كتابة على وجهي المخطوطة. الأحرف بالخط العريض هو ما يرى على البردية 52.

 حروف من إنجيل يوحنا 18: 31-33

ΟΙ ΙΟΥΔΑΙΟΙ ΗΜΙΝ ΟΥΚ ΕΞΕΣΤΙΝ ΑΠΟΚΤΕΙΝΑΙ OYΔΕΝΑ ΙΝΑ Ο ΛΟΓΟΣ ΤΟΥ ΙΗΣΟΥ ΠΛΗΡΩΘΗ ΟΝ ΕΙΠΕΝ ΣΕΜΑΙΝΩΝ ΠΟΙΩ ΘΑΝΑΤΩ ΗΜΕΛΛΕΝ ΑΠΟΘΝΕΣΚΕΙΝ ΕΙΣΗΛΘΕΝ ΟΥΝ ΠΑΛΙΝ ΕΙΣ ΤΟ ΠΡΑΙΤΩΡΙΟΝ Ο ΠΙΛΑΤΟΣ ΚΑΙ ΕΦΩΝΗΣΕΝ ΤΟΝ ΙΗΣΟΥΝ ΚΑΙ ΕΙΠΕΝ ΑΥΤΩ ΣΥ ΕΙ ΒΑΣΙΛΕΥΣ ΤΩΝ ΙΟΥΔΑΙΩN

بالعربية

31... فقال له اليهود لا يجوز لنا ان نقتل احدا

32 ليتم قول يسوع الذي قاله مشيرا إلى اية ميتة كان مزمعا ان يموت

33 ثم دخل بيلاطس أيضا دار الولاية ودعا يسوع و قال له هل أنت ملك اليهود؟

 وفي الوجه الأخر حروف من إنجيل يوحنا 18: 37-38

ΒΑΣΙΛΕΥΣ ΕΙΜΙ ΕΓΩ ΕΙΣ ΤΟΥΤΟ ΓΕΓΕΝΝΗΜΑΙ ΚΑΙ (ΕΙΣ ΤΟΥΤΟ) ΕΛΗΛΥΘΑ ΕΙΣ ΤΟΝ ΚΟΣΜΟΝ ΙΝΑ ΜΑΡΤΥΡΗΣΩ ΤΗ ΑΛΗΘΕΙΑ ΠΑΣ Ο ΩΝ ΕΚ ΤΗΣ ΑΛΗΘΕIΑΣ ΑΚΟΥΕΙ ΜΟΥ ΤΗΣ ΦΩΝΗΣ ΛΕΓΕΙ ΑΥΤΩ Ο ΠΙΛΑΤΟΣ ΤΙ ΕΣΤΙΝ ΑΛΗΘΕΙΑ ΚΑΙ ΤΟΥΤΟ ΕΙΠΩΝ ΠΑΛΙΝ ΕΞΗΛΘΕΝ ΠΡΟΣ ΤΟΥΣ ΙΟΥΔΑΙΟΥΣ ΚΑΙ ΛΕΓΕΙ ΑΥΤΟΙΣ ΕΓΩ ΟΥΔΕΜΙΑΝ ΕΥΡΙΣΚΩ ΕΝ ΑΥΤΩ ΑΙΤΙΑΝ

بالعربية

37... اني ملك. لهذا السبب ولدت انا ولهذا قد اتيت إلى العالم لأشهد للحق كل من هو من الحق يسمع صوتي

38 قال له بيلاطس ما هو الحق و لما قال هذا خرج أيضا إلى اليهود وقال لهم انا لا شيء اجد فيه

مراجع

برديات العهد الجديد
برديات مصرية
مصر القديمة
نسخ وترجمات الكتاب المقدس

مخطوطات كتابية القرن 2

إنجيل يوحنا

بردية 52


التصميم هو مخطط للعمل يضعه المدير أو صاحب الحكم أو صاحب العمل أو صاحب العلم ليسير ومن يعملون معه على هديه، والجمع: تصاميم. وهو عملية التكوين والابتكار، أي جمع عناصر من البيئة ووضعها في تكوين معين لإعطاء شيء له وظيفة أو مدلول والبعض يفرق بين التكوين والتصميم على أن التكوين جزء من عملية التصميم لأن التصميم يتدخل فيه الفكر الإنساني والخبرات الشخصية.

وأيضاً هو التخطيط الذي يرسي الأساس لصنع كل كائن أو نظام. يمكن أن يستخدم كاسم وفعل على حد سواء، وعلى نحو أوسع يعني الفنون التطبيقية والهندسة، «يصمم» كفعل، يشير إلى عملية إنشاء ووضع خطة لمنتج، هيكل تنظيمي، نظام، أو أي مكوّن ذو هدف.

«تصميم» كاسم يستخدم إما لخطة (الحل) النهائي (على سبيل المثال رسم، نموذج، وصف) أو نتيجة تنفيذ تلك الخطة في شكل المنتج النهائي من عملية التصميم. وبعيداً عن التصنيف، بأوسع معانيه لا وجود لأية قيود أخرى، فالمنتج النهائي يمكن أن يكون أي شيء من الجوارب والمجوهرات إلى واجهات المستخدم الرسومية، والرسوم البيانية، حتى الأفكار التخيليّه مثل الهوية المؤسسية والتقاليد الثقافية، مثل الاحتفال بأعياد معيّنه تكون مصممة في بعض الأحيان. وفي الآونة الأخيرة، العمليات (بشكل عام) كانت أيضاً تعامل على أنها من منتجات التصميم، مما أعطى معنى جديداً للمصطلح تصميم العمليات.

إن الشخص الذي يصمم يدعى مصمم، وهو أيضاً مصطلح يستخدم للأشخاص الذين يعملون مهنياً في أحد مجالات التصميم المختلفة، ويحدد عادةً مجال التخصص الذي يتعامل معه (مثل مصمم أزياء، مصمم أفكار أو مصمم على شبكة الإنترنت. إن التصميم غالباً ما يتطلب من المصمم أن ينظر إلى الجوانب الجمالية والوظيفية، والعديد من الجوانب الأخرى في الكائن أو العملية، وهي عادة ما تتطلب قدرا كبيرا من البحث، التفكير، النمذجة، التكيف التفاعلي، وإعادة التصميم.

ومن أهم الفنانين في مجال التصميم الفنان التشكيلي رأفت عدس الذي قام بعمل أكثر من 100000 لوحة ورسم وتصميم من الممكن أن تؤهله لدخول موسوعة جينيس للأرقام القياسية العالمية.
وتتميز تصميمات رأفت عدس بأنها من الممكن أن تستخدم في تنفيذ لوحة تشكيلية تجريدية أو زخرفية أو في أعمال التنفيذ الصناعي مثل تصميم أغلفة المجلات أو الكتب أو المنتجات أو الإعلانات أو في أعمال السجاد أو خزف أو الزخرفة الجدارية.

ويعتبر الفن العربي الإسلامي واحد من هذه الفنون وقد ظهرت عدة لوحات فنية كما في مساجد تركيا وبغداد وغيرها.

التصميم كعملية

ومع مثل هذا التعريف الواسع، ليس هناك أي لغة عالمية أو مؤسسة لتوحيد المصممين في جميع التخصصات، وهذا يسمح لكثير من الفلسفات المتباينة والنهج إلى هذا الموضوع. ومع ذلك، دراسة جادة تتعلق بالتصميم طالبت بزيادة التركيز على عملية التصميم.

فروع التصميم
 تصميم فني
 تصميم معماري
 تصميم داخلي عمارة داخلية
 تصميم صفحات ويب
 تصميم هندسي
 تصميم برامج
 تصميم نظم معلومات
 تصميم تنسيق مواقع
 تصميم جرافيك
 تصميم الازياء

طالع أيضا
 تصميم تصوري
 عناصر ومبادئ التصميم
 مراجعة التصميم

المصادر

ابتكارات
إبداع
بنية
تخصصات الهندسة
تطوير المنتجات
فلسفة الجمال
فنون
مبتكرون
نشاطات بشرية

تصميم


Aysun Boyacı (d. 1972, Karadeniz Ereğli), Türk futbolcudur.

Marmara Üniversitesi Spor Akademisi Beden Eğitimi Öğretmenliği bölümünü Futbol ihtisas branşında 1996 yılında bitirmiştir. 1991-1996 yıllarında 1. ligde Dinarsu Bayan Futbol Takımında oynamıştır. 1996 yılından itibaren beden eğitimi öğretmenliği, 2005-2010 yılları arasında TFF'de Kadın millî takımlar Antrenörü olarak görev yapmış, halen Kadıköy Ticaret Meslek Lisesi'nde beden eğitimi öğretmenliği yapmaktadır.

1972 doğumlular
Karadeniz Ereğli doğumlular
Zonguldak doğumlu futbolcular
Zonguldak doğumlu sporcular
Türk kadın futbolcular
Resim aranan futbolcular
Türk teknik direktörler
Yaşayan insanlar
Bilgi kutusu bulunmayan futbolcular

Aysun Boyacı


André Dills war ein belgischer Autorennfahrer.

Karriere

André Dills war in den 1920er-Jahren als Werksfahrer des belgischen Automobilunternehmens Excelsior bei internationalen Sportwagenrennen aktiv. 1923 zählte er zu den Rennfahrern die bei ersten 24-Stunden-Rennen von Le Mans der Motorsportgeschichte am Start war. Gemeinsam mit seinem Landsmann und Teampartner Nicolas Caerels erreichte er auf einem Excelsior Albert 1er den sechsten Rang in der Gesamtwertung.

Dreimal war er beim 24-Stunden-Rennen von Spa-Francorchamps gemeldet. 1925 fiel er nach technischem Defekt am 3,5-Liter-Excelsior Ade Sport aus; 1926 erreichte der den neunten Gesamtrang. Beide Male war erneut Nicolas Caerels sein Teampartner. 1927 wurde er in Spa Gesamtzweiter.

Statistik

Le-Mans-Ergebnisse

Literatur

 Moity/Teissedre: 24 Stunden Le Mans 1923–1992. Edition D'Art J.P. Barthelemy, ISBN 2-909-413-06-3.

Weblinks

 André Dills bei 24-h-en-piste

Rennfahrer des 24-Stunden-Rennens von Le Mans
Rennfahrer (Belgien)
Geboren im 19. oder 20. Jahrhundert
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann
Belgier

André Dills


Lukáčovce este o comună slovacă, aflată în districtul Nitra din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.164 de locuitori.

Istoric
Localitatea Lukáčovce este atestată documentar din 1309.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Lukáčovce


Neveser (Nev'Eser), Klasik Türk müziğinde birleşik bir makam.

Ayrıca bakınız
 neva makamı

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Nev'Eser (notalar)

Klasik Türk müziği makamları

Neveser


تجكجة مدينة بوسط موريتانيا . وتُعرف بالتمور.

تقع على ظهر هضبة تكانت. وهي عاصمة ولاية تكانت. وقد اشتهرت هذه المدينة تاريخياً بدور سكانها العلمي، وانتساب العلامة سيدي عبد الله بن الحاج إبراهيم العلوي إليها، كما قتل فيها الغازي والحاكم الفرنسي كزافيي كبولاني سنة 1905 م.

لها ظهير زراعي غني يعتمد على مياه دائمة. ساعدها على النمو في الفترة الأخيرة اختيارها عاصمة للولاية التاسعة عند إنشائها، بالإضافة إلى الجفاف الذي حدا ببعض القبائل إلى الهجرة إليها.

شهدت المدينة نمواً حضرياً بدرجة لا تقل عن مدن الفترة الإستعمارية، والتي تهيأت لها كل أسباب النمو والازدهار مثل مدينتي كيفة وكيهيدي، وكذلك على الرغم من سوء حالة الطريق الذي يربطها بواحات وادي تامورت النعاج أثناء المواسم. فهنالك علاقة وارتباط بين هذه الواحات وبين تجكجة مما يزيد من أهمية وظيفتها التجارية.

تتميز المدينة ببساطتها. فلا يزال الطريق الرئيسي يصل بين الحي الإداري إلى الغرب، حيث توجد القلعة التي قتل فيها كوبولاني. أما في الجانب الشرقي من الطريق، فتوجد المدينة القديمة بحواريها الضيقة حيث يسود نظام المظلات التي تقي من أشعة الشمس الشديدة. ويوجد في هذا القسم أيضاً المسجد الكبير «الجامع». وتوجد به كذلك السوق الرئيسة. وتتكوّن منازل هذا الجزء من طبقتين. ولقد شهدت المدينة نمواً عمرانياً حديثاً حول منطقة النواة القديمة. وكان هذا النمو في الاتجاه الشمالي أساساً على طول الطريق الذي يؤدي إلى المطار. ومن خصائص مناطق النمو الحديث أنها قائمة على أسس هندسية ومعمارية حديثة.

طالع أيضاً
 زافييه كبولاني
 ماء العينين القلقمي
 مطار تجكجة

مصادر

 الحكواتي

أماكن مأهولة أسست في 1680
أماكن مأهولة في موريتانيا
بلديات موريتانيا
تأسيسات سنة 1680 في إفريقيا
عواصم ولايات موريتانيا
مدن موريتانيا
ولاية تكانت

تجكجة


François Guerrette, né en 1986 à Rimouski, est un poète québécois.

Biographie
François Guerrette est né en 1986 à Rimouski. Il détient une maitrise en création littéraire à l'Université du Québec à Montréal, et complète une thèse de doctorat sur l'œuvre de Denis Vanier à l'Université de Montréal.

Il publie son premier recueil de poésie, Les oiseaux parlent au passé, chez Poètes de brousse en 2010, pour lequel il est Finaliste au prix Émile-Nelligan 2010. Guerrette y publie ses cinq prochains recueils. Son second, Panique chez les parlants, parait en 2010, lui vaut un prix de l'Académie de la vie littéraire. En 2011 il remporte le prix Félix-Antoine-Savard pour Pleurer ne sauvera pas les étoiles, une suite poétique publiée dans la revue Estuaire. Il fait paraitre un recueil de poésie du même nom en 2012, qui lui vaut d'être finaliste au Prix Émile-Nelligan pour une seconde fois. La même année, il remporte le prix Jean-Lafrenière–Zénob du Festival international de la poésie de Trois-Rivières. En 2015, Guerrette publie Mes ancêtres reviendront de la guerre, et se mérite le prix des libraires, en plus d'être finaliste au prix Alain-Grandbois. Son cinquième recueil, Constellation des grands brûlés, parait en 2017 et se mérite le Prix Émile-Nelligan. Sous mon costume de vivant, son dernier recueil, est publié en 2020. Il a également publié des textes dans plusieurs anthologies et ouvrages collectifs au Québec, en Europe et en Amérique latine.

Animateur de cabarets, Guerrette a organisé les Cabarets de la Pègre au Bistro de Paris de 2011 à 2013, ainsi que les Cabarets des Brumes du Festival international de la littérature. Il vit à Montréal, et enseigne la création littéraire à l'Université de Montréal.

Œuvres

Poésie
 Les oiseaux parlent au passé, Montréal, Poètes de brousse, 2009, 64 p.
 Panique chez les parlants, Montréal, Poètes de brousse, 2010, 68 p.
 Pleurer ne sauvera pas les étoiles, Montréal, Poètes de brousse, 2012, 87 p.
 Mes ancêtres reviendront de la guerre, Montréal, Poètes de brousse, 2014, 61 p.
 Constellation des grands brûlés, Montréal, Poètes de brousse, 2017, 74 p.
 Sous mon costume de vivant, Montréal, Poètes de brousse, 2020, 140 p.

Prix et honneurs

 2010 - Finaliste au Prix Émile-Nelligan pour Les oiseaux parlent au passé
2011 - Prix Félix-Antoine-Savard pour Pleurer ne sauvera pas les étoiles, suite poétique publiée dans la revue Estuaire
2011 - Prix de l'Académie de la vie littéraire pour Panique chez les parlants
2012 - Finaliste au Prix Émile-Nelligan pour Pleurer ne sauvera pas les étoiles
2012 - Prix Jean-Lafrenière–Zénob
2015 - Prix des libraires pour Mes ancêtres reviendront de la guerre
2015 - Finaliste au prix Alain-Grandbois pour Mes ancêtres reviendront de la guerre
2017 - Prix Émile-Nelligan pour Constellation des grands brûlés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Poètes de brousse
 Prix Émile-Nelligan
 Prix Félix-Antoine-Savard

Liens externes

Écrivain québécois
Poète québécois
Naissance en 1986
Naissance à Rimouski
Université de Montréal
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois

François Guerrette


Separator je dio baterijskog članka. Uloga mu je mehaničkog odvajanja elektroda radi dodatnog sprječavanja kratkog spoja. Budući da su elektrode uronjene u elektrolit, radi zadržavanja ionske vodljivosti separator je propustan za elektrolit. Separator i oklop spadaju u nereaktivne komponente baterije. Dodaje masu i obujam članku zbog čega se u praksi može iskoristiti samo dio teorijski dostupne energije.
Nekad separator služi da se ne bi miješali dva elektrolita ako su kemijski različita sastava da ne bi međureagirali, ali ipak omogućuje protok iona.

Izvori

Baterije

Separator (baterija)


Fred Olen Ray (n. 10 septembrie 1954, Wellston, Ohio) este un regizor american, producător de film și actor.

Pseudonime
Fred Olen Ray a folosit mai multe pseudonime, unele dintre ele folosite anterior de regizorul  de filme B Sam Newfield.

Bill Carson
Dr. S. Carver
Roger Collins
Peter Daniels
Nicholas/Nick Medina
Sam Newfield
Fred Ray

Ed Raymond
Randy Rocket
Sherman Scott
Peter Stewart
Freddie/Freddy Valentine
Brian Wolfe

Filmografie

Referințe și note

Legături externe

Nașteri în 1954
Regizori americani
Producători de film americani
Actori americani

Fred Olen Ray


Giganți (Os Gigantes) este o telenovelă braziliană produsă și difuzată de Rede Globo între 20 august 1979 și 2 februarie 1980, în 147 episoade.

Scris de Lauro César Muniz, în regia lui Régis Cardoso și Jardel Mello. Ultimul capitol a fost rescris de Walter George Durst, în colaborare cu Maria Adelaide Amaral, la cererea radiodifuzorului, care dorea un alt final. Autorul a fost eliminat.

Producere
A avut scene înregistrate în Vassouras, în Rio de Janeiro. A fost debutul lui Maria Adelaide Amaral ca scriitor. Ea a scris 18 capitole și a preluat complotul când Lauro César Muniz sa mutat departe de complot. Dar ultimul capitol a fost rescris de Walter George Durst.

Distribuție
Dina Sfat - Paloma Gurgel
Francisco Cuoco  - Francisco Rubião (Chico)
Tarcísio Meira - Fernando Lucas
Susana Vieira - Veridiana Gurgel
Joana Fomm - Vânia Lucas
Vera Fischer - Helena
Mário Lago - Antônio Lucas
Lauro Corona - Polaco
Lídia Brondi - Renata
Jonas Mello - Victor
Rogério Fróes - Dr. Osvaldo
Castro Gonzaga - Amadeu
Flora Geny - Ivone
Miriam Pires - Eulália Gurgel
Norah Fontes - Matilde
Perry Salles - Novak
Cleyde Blota - Selma
Fábio Mássimo - Ciro
Mayara Norbim - Ana
Lúcia Alves - Maria Lúcia
Hemílcio Fróes - Jaime
Denny Perrier - Murilo

 Copiii
Monique Curi - Paloma Gurgel (copil)
João Batista Vieira - Fred (copil)
Maurício M. Quintas - Francisco Rubião/Chico (copil)
Luís Felipe de Lima - Fernando Lucas (copil)

 și încă
Roberto de Cleto - Frederico Gurgel (Fred)

Referințe

Legături externe

Telenovele braziliene

Giganți (telenovelă)


Loco Vox é o segundo álbum de estúdio do grupo espanhol de europop Loco Mía. Da mesma maneira que no debut, a formação consistia em um quarteto, do qual participavam: Xavier Font, Juan Antonio Fuentes, Carlos Armas e Manuel Arjona. A sonoridade mistura a música pop que estava em voga na Europa com ritmos latinos.

Para promovê-lo, foram escolhidas quatro músicas de trabalho: "Loco Vox", "Fiesta Latina", "Niña" e "Magia Negra" que foram cantadas em um número substancial de programas durante a divulgação, além de ganharem videoclipes nos quais destacavam-se as suas vestimentas (agora mais sóbrias do que as que usavam na época de divulgação de Taiyo) com o predomínio, sobretudo, das cores preto e branco.

Obteve sucesso comercial, ganhou discos de ouro e de platina em cinco países, a maioria da América Latina, e as vendas atingiram a marca de 800 mil cópias no mundo, o que o torna o segundo mais vendido da carreira.

No final dos trabalhos de divulgação, Juan Antonio Fuentes deixou o grupo e foi substituído por Santos Blanco López.

Antecedentes e produção
O ano de 1990, marcou o auge do sucesso para o grupo Loco Mía, seu álbum de estreia, intitulado Taiyo, vendera mais de 1 milhão de cópias, o que rendeu ao grupo numerosos discos de ouro e platina, sobretudo, em países da América Latina. Pensando em aproveitar a boa fase, seu empresário e a gravadora, do qual ele era dono, resolveram começar as gravações do que seria o seu segundo disco. Para esse trabalho, a sonoridade que privilegiava europop e ritmos latinos do antecessor foram mantidas. No entanto, o grupo mudou radicalmente o seu visual, embora não tivesse abandonado as grandes ombreiras, agora se apresentavam ao público com um estilo mais sóbrio com uma clara predominância do preto e branco.

Lançamento e divulgação
Para promovê-lo foram escolhidas quatro músicas de trabalho: "Loco Vox", "Fiesta Latina", "Niña" e "Magia Negra", que foram cantadas em programas de TV e shows, além de ganharem videoclipes que apresentavam as coreografias e figurinos marcantes do quarteto.

O single de "Loco Vox" estreou nas tabelas mexicanas, da revista Notitas Musicales, na segunda quinzena de setembro, na posição de número 14. Na sua segunda semana caiu para o número 16, e atingiu seu pico na posição de número 12, na quinzena seguinte. Na Espanha, atingiu a posição de #8 nas paradas de sucesso.

Desempenho comercial
Comercialmente, o álbum obteve êxito. Na Espanha, atingiu a posição de número 28 entre os mais vendidos, sete posições acima do seu antecessor, que teve pico na posição de número 35.

Em 28 de dezembro de 1991, o jornal mexicano El Siglo de Torreón, informou que o grupo acabara de ganhar um disco de platina no Chile, por 25 mil cópias vendidas. De acordo com o site oficial, tempos depois, foram premiados com um disco duplo de platina, tornando-se o maior sucesso da carreira naquele país.

No México, onde estavam em uma maratona de divulgação em novembro de 1991, receberam um disco de ouro por 150 mil discos vendidos. Após terem vendido 300 mil cópias, foi entregue um disco de platina, fazendo desse seu maior sucesso em território mexicano.

Obteve disco de ouro ou platina em mais três países: Argentina, Peru e Uruguai. Dessa forma, tornou-se no segundo maior sucesso da carreira, com 800 mil de cópias vendidas mundialmente.

Lista de faixas
Créditos adaptados do lançamento em CD Loco Vox, de 1991.

Tabelas

Tabelas semanais

Certificações e vendas

|-
!colspan="3" style="text-align:center;"|Resumos
|-
| style="background-color: #eee;"|Vendas mundiais
|
|800,000
|-

Álbuns de 1991

Loco Vox (álbum do Loco Mía)


was a town located in Ōita District, Ōita Prefecture, Japan.

As of 1 June 2005, the town had an estimated population of 9,586 and the density of 68.33 persons per km². The total area was 140.29 km².

On October 1, 2005, Shōnai, along with the towns of Hasama and Yufuin (all from Ōita District), was merged to create the city of Yufu.

External links
 Yufu official website

Dissolved municipalities of Ōita Prefecture

Shōnai, Ōita


In der Liste der Kulturdenkmale in Lenningen sind alle Kulturdenkmale der luxemburgischen Gemeinde Lenningen aufgeführt (Stand: 28. September 2022).

Kulturdenkmale nach Ortsteil

Canach

|}

Lenningen

|}

Legende: PCN – Immeubles et objets bénéficiant des effets de classement comme patrimoine culturel national; IS – Immeubles et objets inscrits à l'inventaire supplémentaire

Weblinks

Quelle
 Liste des immeubles et objets beneficiant d'une protection nationales, Nationales Institut für das gebaute Erbe, Fassung vom 12. September 2022, S. 69 (PDF)

Lenningen
!Kulturdenkmal

Liste der Kulturdenkmale in Lenningen (Luxemburg)


Epoksi,  'epoksi reçineleri'  nin temel bileşenlerinden veya kürlenmiş son ürünlerinden herhangi biri ve ayrıca epoksit fonksiyonel grubun adıdır. Poliepoksitler olarak da bilinen epoksi reçineler, epoksit grupları içeren bir reaktif prepolimer ve polimer sınıfıdır.

Epoksi reçineler, katalitik homopolimerizasyon yoluyla kendileriyle veya çok işlevli aminler, asitler (ve asit anhidrit, fenoller, alkoller ve tioller (genellikle merkaptanlar olarak adlandırılır). Bu ortak reaktanlara genellikle sertleştiriciler ve çapraz bağlama reaksiyonuna genellikle kürleme denilir.

Poliepoksitlerin kendileriyle veya çok işlevli sertleştiricilerle reaksiyonu, genellikle olumlu mekanik özelliklere ve yüksek ısıl ve kimyasal dirence sahip bir ısıyla sertleşen ting polimer oluşturur. Epoksi, metal kaplamalar, elektronik/elektrik parçaları/ LED'lerde kullanım, yüksek gerilimli elektrik izolatörleri, boya fırçası imalatı, elyaf takviyeli plastik malzemeler ve yapışkan dahil olmak üzere yapısal ve diğer amaçlar için geniş bir uygulama alanı vardır.

Epoksi, termosetler grubundan yapıştırıcı bir kimyasal reçinedir. Suya, aside ve alkaliye direnci çok iyidir, zamanla direnç özelliğini yitirmez. Çatlağa doldurulmuş epoksi yapıştırıcısı, çatlağın yarattığı süreksizlik ortamını sürekli duruma dönüştürür, çatlağın her iki yüzünü çatlak boyunca sürekli olarak birbirine bağlar ve gerilme birikimlerini önler.

Genellikle iki bileşenli olan epoksiler, diğer termoset plastikler gibi belli süre sonra sıvı halden katı hale geçer ve takibeden bir iki hafta içinde olgunlaşarak nihai sertliğe ulaşır. Cam veya karbon elyafı ile epoksi kombinasyonu mükemmel mekanik dayanıklılığa sahiptir. Bu yüzden uzay ve havacılık teknolojilerinde ve denizcilik alanında çok kullanılır.
Epoksi, inşaat alanında da yaygın kullanılan bir malzemedir. Onarım sırasına uygun çatlakların doldurulmasında, sonradan betonun içine eklenecek çelik donatıların yerleştirilmesinde kullanılır. Betonarme içine saplanan donatılar için çekme mukavemetleri oldukça yüksektir. Epoksi, aynı zamanda bir yüzey kaplama ürünüdür. Ayrıca, boya veya astar olarak da kullanılır.

Epoxy sözcüğü Yunanca iki önekten türemiştir: "üzerinde" anlamına gelen "epi" ve "keskin/asitli" anlamına gelen "oxy".

Kullanım Alanları

Sanat
Pigment ile karıştırılmış epoksi reçine resim yapmak için üst üste tabakalar şeklinde dökülerek boyama ortamı yapılabilir. Ayrıca takı, süsleme ve etiket için kubbe reçinesi şeklinde ve sanat, tezgahlar ve masalar için dekupaj uygulamalarında kullanılır.

Kaynakça

Organik polimerler
Tutkal
Sentetik reçineler
Yapı malzemeleri

Epoksi


Hacienda Tanlum, es una hacienda ubicada en la localidad de Mérida, municipio de Mérida, en Yucatán, México. Se encuentra en la colonia del mismo nombre al noreste de la ciudad de Mérida, capital del estado de Yucatán.

Toponimia
El nombre (Tanlum) es una palabra en idioma maya.

Datos históricos
En 1691 Doña Luisa  Hernández afdquiere la propiedad a Bernardino de la Cerda..
En 1799 es propiedad de José Naria Calzadilla.
En 1856 es vendida por Gertrudis Espinosa Losa a Ana Peón Fajardo.
En 1910 cambia su nombre de Tanlum a Tanlún.
 Actualmente se llama Tanlum.

Restauración
Sólo se conserva la casa principal.

Demografía
Según el censo de 1960 realizado por el INEGI, la población de la localidad era de 212 habitantes, de los cuales 103 eran hombre y 109 eran mujeres.

Referencias

Enlaces externos

 Las Haciendas en Yucatán

Haciendas de Yucatán
Localidades del municipio de Mérida (Yucatán)

Tanlum (Mérida)


Baron Parmoor, of Frieth in the County of Buckingham, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 16 January 1914 for the lawyer and politician Sir Charles Cripps. He and his second wife, Marian Ellis, were anti-war activists. Two of his sons, the second and third Baron, both succeeded in the title. The third Baron was succeeded by his son, the fourth Baron.  the title is held by the latter's first cousin, the fifth Baron, who succeeded in 2008. He is the grandson of Major the Hon. Leonard Harrison Cripps, third son of the first Baron.

The Labour politician the Hon. Sir Stafford Cripps was the youngest son of the first Baron. Violet, wife of the 3rd Baron and mother of the 4th Baron, was previously the second wife of Hugh Grosvenor, 2nd Duke of Westminster.

His daughter, Ruth Julia Cripps, married Sir Alfred Egerton in 1912, becoming the Hon Lady Egerton. They had no children but did adopt a nephew. She set up and was the chairman of the Women's Advisory Council on Solid Fuels in 1943.

Parmoor House in Parmoor hamlet near Frieth, Buckinghamshire, was the home of the first Baron Parmoor.

Barons Parmoor (1914)
Charles Alfred Cripps, 1st Baron Parmoor (1852–1941)
(Alfred Henry) Seddon Cripps, 2nd Baron Parmoor (1882–1977)
Frederick Heyworth Cripps, 3rd Baron Parmoor (1885–1977)
(Frederick Alfred) Milo Cripps, 4th Baron Parmoor (1929–2008)
(Michael Leonard) Seddon Cripps, 5th Baron Parmoor (b. 1942)

The heir apparent is the present holder's son Hon. Henry William Anthony Cripps (b. 1976).

Arms

References

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

1914 establishments in the United Kingdom
Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1914
Noble titles created for UK MPs
History of Buckinghamshire

Baron Parmoor


فيرخنيايا إنتا  هي مدينة في جمهورية كومي في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 2106   نسمة.

مراجع

مدن جمهورية كومي

فيرخنيايا إنتا (كومي)


Giuseppe De Santis () a fost un regizor de film și scenarist italian, reprezentant al neorealismului cinematografic. Este cunoscut pentru filmele sale
de critică socială Vânătoare tragică (1947) sau Orez amar din 1949, care au contribuit la solicitarea de reforme sociale. De Santis a fost fratele cameramanului Pasqualino De Santis.

Biografie

Filmografie selectivă

Regizor
 1942 La gatta (scurtmetraj)
 1945 Giorni di gloria (co-regie)
 1947 Vânătoare tragică (Caccia tragica)
 1949 Orez amar (Riso amaro)
 1950 Nu-i pace sub măslini (Non c'è pace tra gli ulivi)
 1952 Roma, orele 11 (Roma ore 11)
 1953 Anna Zaccheo (Un marito per Anna Zaccheo)
 1954 Zile de dragoste (Giorni d'amore)
 1957 Oameni și lupi (Uomini e lupi) (co-regie cu Leopoldo Savona)
 1958 Strada lungă cât un an (La strada lunga un anno)
 1960 Garsoniera (La garçonnière)
 1965 Ei mergeau spre răsărit (Italiani brava gente)
 1972 Un apreciat profesionistcu viitor sigur (Un apprezzato professionista di sicuro avvenire)

Scenarist
 1953 Donne proibite, regia Giuseppe Amato
 1953 Riscatto, regia Marino Girolami

Premii și nominalizări
 1947 Nastro d'Argento premiul pentru cea mai bună regie  Vânătoare tragică
 1950 nominalizare Premiul Oscar împreună cu coautorul Carlo Lizzani, pentru cel mai bun subiect original al filmului Orez amar
 1959  nominalizare Premiul Oscar pentru cel mai bun film străin pentru  filmul La strada lunga un anno
 1959 Globul de Aur pentru cel mai bun film: La strada lunga un anno
 1995 Festivalul de film din Veneția a obținut Leone d'Oro alla carriera pentru întreaga sa carieră cinematografică

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1917
Regizori de film italieni
Regizori italieni
Scenariști italieni
Globul de Aur pentru cel mai bun film străin
Câștigătorii premiilor Nastro d'Argento

Giuseppe De Santis


A Perdiz-chucar (Alectoris graeca) é uma ave galiforme pertencente à família Phasianidae.

Subespécies
A perdiz-chucar tem 14 subespécies reconhecidas:
A. c. chukar (espécie nomeada) (J. E. Gray, 1830) - leste do Afeganistão a leste do Nepal
A. c. cypriotes (Hartert, 1917) - sudeste da Bulgária ao sul da Síria, Creta, Rodes e Chipre
A. c. dzungarica (Sushkin, 1927) - noroeste da Mongólia a Russian Altai e leste do Tibete
A. c. falki (Hartert, 1917) - centro-norte do Afeganistão até Montanhas Pamir e oeste da China
A. c. kleini (Hartert, 1925) - norte da Grécia através da Bulgária e norte da Turquia até ao Cáucaso
A. c. koroviakovi (Zarudny, 1914) - leste do Irão até ao Paquistão
A. c. kurdestanica (Meinertzhagen, 1923) - Montanhas do Cáucaso até Irão
A. c. pallescens (Hume, 1873) - nordeste  doAfeganistão a Ladakh e oeste do Tibete
A. c. pallida (Hume, 1873) - noroeste da China
A. c. potanini (Sushkin, 1927) - Mongólia ocidental
A. c. pubescens (R. Swinhoe, 1871) - Mongólia interior até ao noroeste do Sujuão e leste de Qinghai
A. c. sinaica (Bonaparte, 1858) - norte do Deserto da Síria até à Península do Sinai
A. c. subpallida (Zarudny, 1914) – Kyzyl Kum e Montanhas do Kara Kum (Tadjiquistão)
A. c. werae (Zarudny e Loudon, 1904) – leste do Iraque e sudoeste do Irão

Aves descritas em 1830
Alectoris

Perdiz-chucar


La  du Critérium du Dauphiné a lieu du 5 au . La course se déroule sur un format de huit étapes, au départ de La Voulte-sur-Rhône.

L'épreuve fait partie du calendrier UCI World Tour 2022 en catégorie 2.UWT.

Présentation

Parcours
Les 5 premières étapes se disputent entre Ardèche et Saône-et-Loire, les 3 dernières en rive gauche du Rhône, entre la Drôme et les Alpes. Le profil, vallonné en début de semaine se termine en montagne. Seul le contre-la-montre individuel de la 4 étape, long de près de 32 km, ne présente pas de dénivelé, entre Montbrison et le Château de la Bâtie d'Urfé, sur la commune de Saint-Étienne-le-Molard.

Équipes
Vingt-deux équipes participent à ce Critérium du Dauphiné - les 18 WorldTeams et 4 ProTeams :

Principaux coureurs

Étapes

Classement par étapes

étape
Deux boucles sont prévues pour le parcours de la première étape de cette édition 2022, avec un premier passage sur la ligne d'arrivée au . Après avoir gravi le col de Leyrisse et le col des Baraques, le peloton effectuera également deux passages par la côte du Chambon de Bavas, longue de  à 5,2 % de moyenne.

étape
L'étape compte 2 côtes en 3e catégorie, une côte en 4e catégorie et la col de Mézilhac en 2e catégorie. Les échappés ne sont pas repris et se jouent la victoire. Olivier Le Gac commence son sprint, Alexis Vuillermoz va le chercher et gagne l'étape; comme le peloton arrive cinq secondes derrière, il endosse le maillot jaune à barre bleue.

étape
Wout van Aert pensant avoir gagné lève les bras trop tôt juste avant la ligne, David Gaudu le voyant jette son vélo et gagne l'étape. van Aert est à nouveau leader au classement général.

étape
Au départ de Montbrison, le contre-la-montre individuel se court sur un profil majoritairement plat, sur les 31,900 km qui se termine au château de la Bâtie d'Urfé.

étape
Les quatre échappés, les Français Benjamin Thomas, et Fabien Doubey, l'Autrichien Sebastian Schönberger et le Belge Jan Bakelants, sont repris par le peloton à une centaine de mètres de l'arrivée. Le sprint est remporté par le maillot jaune Wout van Aert.

étape
Après une cinquantaine de kilomètres, six hommes s'échappent du peloton, font toute l'étape en tête et maintiennent un écart suffisant pour se disputer la victoire. Sous la flamme rouge, Valentin Ferron place une attaque et gagne en solitaire avec trois secondes d'avance sur ses compagnons d'échappée.

étape
Dernier rescapé du groupe de dix-huit échappés ayant passé une bonne partie de l'étape en tête, Carlos Verona parvient à résister au groupe des favoris dont Primož Roglič s'extraie en fin de course pour prendre la deuxième place et s'emparer du maillot jaune.

étape

Classements finals

Classement général

Classements annexes

Classement par points

Classement de la montagne

Classement du meilleur jeune

Classement par équipes

Classements UCI
La course attribue des points au Classement mondial UCI 2022 selon le barème suivant :

Évolution des classements

Liste des participants

Notes et références

Liens externes

 Règlement officiel

2022
Cyclisme en France en 2022
Cyclisme sur route en 2022
Sport en France en juin 2022
Cyclisme en juin 2022

Critérium du Dauphiné 2022


An Eurystyles domingensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Donald Dungan Dod. An Eurystyles domingensis in nahilalakip ha genus nga Eurystyles, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eurystyles

Eurystyles domingensis


Folketingsvalget 2022 var det 71. valg til Folketinget i Kongeriget Danmark og blev afholdt den 31. oktober på Færøerne og 1. november i Grønland og Danmark. Alle Folketingets 179 pladser var på valg, heraf 175 i Danmark og to hver på Færøerne og i Grønland. Valget blev udskrevet 5. oktober efter en trussel om et mistillidsvotum mod Mette Frederiksens socialdemokratiske mindretalsgregering fra dens hidtidige støtteparti Radikale Venstre på baggrund af Minksagen. Valgdeltagelsen endte på 84,1% i Danmark, en lille tilbagegang i forhold til 84,6% ved det forudgående valg i 2019.

I alt 14 partier var opstillet i Danmark, heraf de 3 nye partier Moderaterne, Danmarksdemokraterne og Frie Grønne. Ved valget bevarede rød blok et knebent flertal på 90 mandater inklusive tre nordatlantiske (2 i Grønland og 1 på Færøerne).

Indenfor rød blok blev Radikale Venstre mere end halveret og gik fra 16 til 7 mandater. Enhedslisten tabte 4 mandater og endte på 9, mens regeringspartiet Socialdemokratiet fik sit bedste valg siden 2001 med i alt 50 mandater, en fremgang på 2. Socialistisk Folkeparti og Alternativet vandt hver især et mandat og endte dermed på henholdsvis 15 og 6 mandater. Det nye midterparti Moderaterne kom ind med 16 mandater og blev dermed Folketingets tredjestørste parti. I blå blok gik Venstre tilbage med 20 mandater og fik dermed sit dårligste valg siden 1988, men vedblev alligevel med at være det største borgerlige parti. Det nye parti Danmarksdemokraterne kom ind med 14 mandater, og Liberal Alliance vandt 10 mandater og blev dermed mere end tredoblet, da partiet gik fra 4 til 14 mandater efter at have ført en kampagne, der i høj grad var henvendt yngre vælgere. Dansk Folkeparti blev omvendt mere end halveret og gik fra 16 til 5 mandater, partiets laveste vælgertilslutning nogensinde. Det Konservative Folkeparti fik 10 mandater, en tilbagegang på 2, mens Nye Borgerlige fik 6 mandater og således gik 2 frem.

Hverken Frie Grønne eller Kristendemokraterne opnåede valg til Folketinget.

Mette Frederiksen indgav dagen efter valget regeringens afskedsbegæring og indledte forhandlinger om en bred regering henover midten. De rekordlange forhandlinger førte 15. december til dannelsen af Regeringen Mette Frederiksen II bestående af Socialdemokratiet, Venstre og Moderaterne. De tre partier rådede over 89 mandater, og med støtte fra nordatlantiske mandater blev den nye regering dermed reelt en flertalsregering.

Baggrund
I henhold til Danmarks Riges Grundlov, § 32, der definerer, at en valgperiode maksimalt er fire år, skulle valget senest have været afholdt 4. juni 2023. Det forrige folketingsvalg blev afholdt 5. juni 2019, hvor rød blok vandt valget, og Socialdemokratiet derpå dannede Regeringen Mette Frederiksen I med støtte fra partierne Radikale Venstre, Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten.

Under coronaviruspandemien i november 2020 besluttede regeringen at beordre aflivningen alle mink i Danmark for at forhindre overførsel af virus fra mink til mennesker. Beslutningen viste sig at være uden lovhjemmel, og minksagen førte til nedsættelse af Minkkommissionen for at vurdere de juridiske aspekter i sagen. I juni 2022 udkom kommissionens beretning, som kaldte ordrerne om minkaflivninger og såkaldte tempobonusser "klart ulovlige". Som konsekvens af beretningen oplyste Radikale Venstres leder, Sofie Carsten Nielsen, at hvis ikke Mette Frederiksen udskrev valg senest ved Folketingets åbning den 4. oktober 2022, ville partiet vælte regeringen ved et mistillidsvotum. Dette kunne imidlertid i praksis først lade sig gøre efter Folketingets åbningsdebat 6. oktober, hvorfor Radikale også udskød fristen. Den 5. oktober meddelte Mette Frederiksen, at hun havde indstillet til Dronningen, at der blev udskrevet folketingsvalg til afholdelse tirsdag den 1. november 2022. Efterfølgende blev valgdatoen for Færøerne ændret til 31. oktober, idet 1. november på Færøerne er en officiel mindedag for de færinger, der har mistet livet på søen.

Meningsmålingerne i de seneste dage inden valget pegede på, at hverken rød eller blå blok ville opnå flertal, og at partiet Moderaterne ville få den afgørende rolle som tungen på vægtskålen i det kommende folketing.

Valgmetode

Danmark er inddelt i tre landsdele: Hovedstaden, Sjælland-Syddanmark og Midtjylland-Nordjylland. De er yderligere inddelt i 10 storkredse, hvor der vælges i alt 135 kredsmandater. Når kredsmandaterne er fordelt, skal der i landsdelene tildeles i alt 40 tillægsmandater. Et parti kan som regel kun få tillægsmandater, hvis det har fået mindst 2 procent af de gyldige stemmer i hele landet (den såkaldte spærregrænse), men visse undtagelser findes, blandt andet hvis et parti har fået mindst ét kredsmandat.

Når alle de 175 danske mandater er fordelt mellem partierne, skal der udvælges, hvilke kandidater der får partiernes mandater i hver storkreds. De kandidater for partiet i storkredsen, som har flest personlige stemmer plus evt. tildelte stemmer på partiet (partistemmer), vælges. Hvordan partistemmerne tildeles de enkelte kandidater, afhænger af, hvilken opstillingsmetode partiet bruger i pågældende storkreds.

I Færøerne og Grønland vælges hver to mandater i en enkelt valgkreds med D'Hondts metode.

Stemmeret
Personer har stemmeret, hvis de er fyldt 18 år på valgdagen, er danske statsborgere, bor i Kongeriget (Danmark, Grønland og Færøerne) og ikke er umyndiggjorte. Alle stemmeberettigede har også valgbarhedaltså kan de stille op til valget og blive valgt. Efter valget skal samtlige nyvalgte folketingsmedlemmer skrive under på, at de agter at overholde Grundloven, mens det nye Folketing skal godkende valget og de enkelte medlemmers valgbarhed.

Opstillede partier
Nedenstående tabeller viser de af Indenrigs- og Boligministeriet opstillingsberettigede partier til folketingsvalget 2022.

Danmark

Grønland

Færøerne

Resultater

Valgdeltagelsen var på 84,1 %, hvilket var den laveste siden 1990. Valgdeltagelsen faldt dermed for tredje gang i træk ved et folketingsvalg, hvilket valgforsker Kasper Møller Hansen fra Københavns Universitet tilskrev, at forskellene på de forskellige partiers og blokkes holdninger ikke længere var så stor. Samtidig stemte rekordmange vælgere blankt, nemlig 46.272, hvilket var en stigning på mere end 50 procent i forhold til det foregående valg i 2019. Til gengæld var antallet af spildte stemmer, dvs. stemmer til partier, der endte under spærregrænsen, og stemmer på kandidater opstillet udenfor partierne, med 50.265 blot en tredjedel af antallet ved det foregående valg.

Rød blok (Socialdemokratiet og dets hidtidige støttepartier samt Alternativet) fik 87 mandater og kunne samtidig mønstre støtte fra tre ud af fire nordatlantiske mandater (2 i Grønland og 1 på Færøerne), hvorfor rød blok akkurat opnåede et flertal på 90 mandater. Medvirkende til dette var, at Socialdemokratiet fik et mandat mere, end partiets proportionale vælgerandel egentlig tilsagde, idet partiet opnåede 50 kredsmandater, mens dets andel af vælgerne kun svarede til 49 af de 175 mandater. En sjældent anvendt paragraf i valgloven (paragraf 77, stk. 3 og 4) bestemmer, at kredsmandater er endelige, så et parti aldrig kan miste et af disse i sådan en situation. Der var dermed ét mandat mindre til fordeling blandt Folketingets øvrige partier, hvilket endte med at koste partiet Venstre et mandat.

Indenfor rød blok blev Radikale Venstre, der havde udløst valget, mere end halveret og gik fra 16 til 7 mandater. Enhedslisten tabte 4 mandater og endte på 9, mens regeringspartiet Socialdemokratiet vandt 2 mandater. Det var partiets bedste valg siden 2001, og det forblev dermed det største parti i Folketinget. Socialistisk Folkeparti gik 1 mandat frem til 15 mandater. Alternativet, der i lang tid op til valget i meningsmålingerne stod til at ryge ud af Folketinget, vandt ligeledes 1 mandat og fik dermed i alt 6 mandater. Det nye midterparti Moderaterne kom ind med 16 mandater og blev dermed Folketingets tredjestørste parti. I blå blok gik Venstre tilbage med 20 mandater og fik sit dårligste valg siden 1988, men vedblev alligevel med at være det største borgerlige parti. Det nye parti Danmarksdemokraterne kom ind med 14 mandater, og Liberal Alliance vandt 10 mandater og blev dermed mere end tredoblet, da partiet gik fra 4 til 14 mandater efter at have ført en kampagne, der i høj grad var henvendt til yngre vælgere. Dansk Folkeparti blev omvendt mere end halveret og gik fra 16 til 5 mandater, partiets laveste vælgertilslutning nogensinde. Det Konservative Folkeparti gik tilbage med 2 mandater til i alt 10, mens Nye Borgerlige fik 6 mandater og således gik 2 frem.

Det nye parti Frie Grønne ledet af Sikandar Siddique fik 0,9 % af stemmerne og kom dermed ikke over spærregrænsen. Det samme gjaldt Kristendemokraterne, som opnåede 0,5 % af stemmerne.

Danmark

Landsresultat

Kredsresultater

Socialdemokratiet blev største parti i 84 af de 92 opstillingskredse i Danmark. Venstre opnåede flest stemmer i fire af kredsene, mens Enhedslisten blev det største parti i fire opstillingskredse i Københavns Storkreds.

Færøerne

Grønland

Personlige stemmer
Følgende kandidater fik flest personlige stemmer:

 Mette Frederiksen (A): 60.837
 Inger Støjberg (Æ): 47.211
 Lars Løkke Rasmussen (M): 38.439
 Alex Vanopslagh (I): 38.284
 Jacob Mark (F): 31.235
 Magnus Heunicke (A): 22.102
 Jakob Ellemann-Jensen (V): 20.945
 Pia Olsen Dyhr (F): 18.758
 Nicolai Wammen (A): 18.022
 Søren Gade (V): 17.998

Efterspil

Som et resultat af Radikale Venstres dårlige valgresultat og hendes eget dårlige personlige stemmetal trådte partiets leder Sofie Carsten Nielsen dagen efter valget tilbage fra denne post. Hun blev afløst af Martin Lidegaard den 3. november.

Rød blok fik et snævert flertal på 90 mandater; men fordi Radikale Venstre ikke længere støttede Socialdemokratiets etpartiregering, var regeringens flertal baseret på dens hidtidige parlamentariske grundlag væk, og 2. november indgav Mette Frederiksen regeringens afskedsbegæring med henblik på at indlede forhandlinger om at danne en ny regering over den politiske midte. Regeringen fortsatte i mellemtiden som forretningsministerium.

Kongehuset oplyste samme dag, at fungerende statsminister Mette Frederiksen var blevet udpeget af et flertal af det nye Folketings mandater til at lede forhandlingerne om dannelsen af en ny regering. Partierne, der pegede på Frederiksen som kongelig undersøger, var Socialdemokratiet, Moderaterne, Socialistisk Folkeparti, Enhedslisten, Radikale Venstre og Alternativet. Disse dækkede samlet over 103 mandater og havde derfor flertal i det nye Folketing.

Efter rekordlange forhandlinger meddelte Mette Frederiksen 13. december, at Socialdemokratiet, Venstre og Moderaterne ville danne en regering sammen. De tre partier havde 89 mandater bag sig, og med støtte fra de nordatlatlantiske mandater var det reelt en flertalsregering. Radikale Venstre havde deltaget i regeringsforhandlingerne lige til det sidste, men meddelte tidligere på dagen den 13. december de øvrige forhandlingspartnere, at partiet ikke ønskede at indgå i regeringen. Regeringsgrundlaget for Regeringen Mette Frederiksen II blev offentliggjort den 14. december, mens regeringen officielt tiltrådte den 15. december, hvor dens enkelte medlemmer også blev præsenteret.

Noter
Uddybende noter

Referencer

Eksterne henvisninger

Folketingsvalg
Politiske valg i 2022

Folketingsvalget 2022


Klasik genetik terimi, ters genetiğin karşılığı olarak kullanılan genetiğin eski dönemlerine ait bir kavram ve genetiğin alt dallarından biridir.

Klasik genetik, bilimin diğer alanlarından biraz farklılıklarla çalışır. İlk olarak, hipotezle başlamak yerine, araştırma yöntemleri, istatistik, jenealojik anket yöntemini kapsar.

Klasik genetik


Bruno Görgen (* 22. August 1777 in Trier; † 29. Mai 1842 in Wien) war ein österreichischer Psychiater.

Leben
Görgen wurde als Sohn eines Architekten in Trier geboren und um die Jahrhundertwende in Wien zum Doktor der Medizin promoviert. Schon als junger Arzt war er Primarius der Irrenanstalt im k.k. allgemeinen Krankenhaus, zu der auch der bekannte Narrenturm gehörte (1805–1808), den er als höchst unglücklich empfand. Ab dem Jahr 1813 projektierte Görgen eine Irrenanstalt für besser situierte Geisteskranke und war auch für die Hofkanzlei als Gutachter in solchen Fragen aktiv. Das Palais Windischgrätz in Gumpendorf bei Wien eignete sich für diesen Zweck und konnte im Juli 1819 erste Kranke aufnehmen. Später siedelte die Anstalt in den ehemaligen Besitz des Barons Henikstein im Mai 1831 über. Damit war der Grundstock für die bis 1917 bestehende Döblinger Privatanstalt gelegt. Görgens Neuerungen bestanden darin, nach napoleonischem Vorbild die Irren als Kranke zu sehen und Zwangsmaßregeln wie Ketten, Gurte und die englische Weste niemals anzuwenden (No restraint). Er legte großen Wert auf Beschäftigungstherapie bei den Kranken, Werkstätten und die heilende Wirkung der Musik. In seinem Ideal gibt es keine Wärter mehr, sondern Therapeuten. Der berühmteste Bewohner der Anstalt dürfte der gemütskranke Dichter Nikolaus Lenau gewesen sein.

Nach Görgens unerwartetem Tod 1842 übernahm sein Sohn Gustav (1814–1860) die Leitung der Anstalt, diesem folgte 1860 Maximilian Leidesdorf. 1917 wurde im 19. Wiener Gemeindebezirk Döbling die Görgengasse nach Bruno Görgen benannt.

Literatur
 Franz Englisch: Die Döblinger Privatirrenanstalt. In: Wiener Geschichtsblätter. Bd. 1 (1969), S. 398–406.
 Bruno Goergen: Privat-Heilanstalt für Gemüthskranke. In Wien eröffnet. Franz Wimmer, Wien 1820 (Digitalisat).
 Joseph Johann Knolz: Darstellung der Humanitäts- und Heilanstalten im Erzherzogtum Österreich unter der Enns. Wien 1840.
 Heinrich Obersteiner: Bruno Görgen. In: Theodor Kirchhoff (Hrsg.): Deutsche Irrenärzte. Band 1, Springer, Berlin 1921, S. 103–105.
 Manfred Skopec: Strassennamen – Zeugen berühmter Ärzte, 44: Bruno Görgen (1777–1842). In: Arzt, Presse, Medizin. Jg. 78, H. 11, S. 6–8.

Anmerkungen

Einzelnachweise

Psychiater
Mediziner (19. Jahrhundert)
Person (Wien)
Person (Kaisertum Österreich)
Geboren 1777
Gestorben 1842
Mann

Bruno Görgen


40 Anos - Celebra João Paulo & Daniel é o oitavo álbum ao vivo e o décimo DVD do cantor brasileiro Daniel em carreira solo. Foi gravado no dia 21 de dezembro de 2022 no Vibra, em São Paulo, e lançado em 12 de maio de 2023 pela ONErpm. O projeto faz parte das comemorações de 40 anos de carreira do cantor, sendo uma homenagem ao seu falecido parceiro João Paulo.

O álbum recebeu uma indicação ao Grammy Latino na categoria Melhor Álbum de Música Sertaneja.

Sobre o álbum
Daniel, há muito tempo, já desejava gravar um projeto com canções dos auros tempos de João Paulo & Daniel, trazendo participações de artistas que tiveram a dupla como referência. O cantor diz que a ideia da gravação deste DVD começou quando se reunia com seus amigos e juntos, cantavam músicas da dupla. Porém, ele teve que ser adiado várias vezes, primeiramente por conta da disponibilidade dos artistas, e segundo, por conta da pandemia de COVID-19. "Durante as nossas conversas, eles sempre me falavam sobre a influência que João Paulo e Daniel tiveram na carreira deles e que um dia poderíamos nos reunir e relembrar as músicas daquela época. Foi assim que tudo começou. São participações muito especiais de pessoas que fizeram história, artistas que já estão no mercado há muito tempo. Eu sou muito grato a cada um que está participando, por terem aceito, por entenderem o significado e, acima de tudo, por estarem presentes comigo nessa celebração. Com certeza vai ser um momento único. Nós vamos vibrar muito juntos;" comemorou.

Foram 20 participações especiais, divulgadas aos poucos pelo cantor em suas redes sociais, sendo elas Chitãozinho & Xororó, Bruno & Marrone, Jorge & Mateus, Luan Santana, Maiara & Maraisa, Henrique & Juliano, Fernando & Sorocaba, Marcos & Belutti, Rionegro & Solimões, Rick & Renner, Edson & Hudson, Paraná, João Bosco & Vinícius, César Menotti & Fabiano, Ataíde & Alexandre, Cezar & Paulinho, Michel Teló, Guilherme & Santiago, João Neto & Frederico e Gian & Giovani. "Eu posso dizer que esse é o projeto da minha vida. Se não fosse tudo o que vivemos juntos, hoje eu não estaria aqui diante do meu público. Momentos incríveis que vivi e que só a música tem o poder de deixar registrado. Tudo se deve a essa parceria, ao meu saudoso irmão e parceiro que nos deixou há 25 anos. Que bom saber que as nossas canções daquela época permanecem acesas depois de 25 anos da ausência dele. É realmente muito prazeroso o poder que a música tem e saber, principalmente, que fizemos algo que ficou registrado e que novas gerações estarão presenciando;" explicou. Por se tratar de um projeto tão grandioso, e com tantas participações, Daniel e os artistas não tiveram tempo de ensaiar, apenas se comunicavam através do WhatsApp. Cada artista ensaiou sua respectiva canção em casa, e a executou no show junto ao cantor. A gravação começou as 22h e terminou as 4h30m. A ideia de todos cantarem no início foi porque alguns artista tinham outros shows para fazerem na mesma noite.

Os ingressos para a apresentação se esgotaram em apenas 3 dias. Os convidados se revezaram ao longo do espetáculo para ser a segunda voz de Daniel. Uma maneira encontrada pelo cantor para honrar o antigo parceiro, que marcou a carreira de todos os artistas presentes e também a música brasileira. A gravação contou ainda com duas surpresas: a primeira foi a participação de José Camillo, pai de Daniel, e a segunda, a participação de Jéssica dos Reis, filha de João Paulo. Os dois cantaram em frente a uma projeção do cantor, em seguida, distribuíram rosas vermelhas ao público. Ao longo da apresentação, os dois se abraçam e aparecem visivelmente emocionados. Como é normal em eventos de grande porte, houve um atraso até o início da apresentação. A chuva atormentava São Paulo, o trânsito estava parado, mas isso não intimidou ninguém. Na verdade, a atitude do nome da noite foi louvável: Daniel ligou para todos os artistas, um por um, pedindo desculpas pelo ocorrido. O cantor também confirmou que irá realizar uma turnê para o lançamento do DVD. "Eu sou só gratidão de poder vivenciar tudo isso, de poder atingir essa marca e a consciência de que cada pessoa, que estava aqui e aquelas que não puderam vir, são parte fundamentais nessa história. A gente jamais conseguiria atingir essa meta sem a presença de todo mundo, sozinho jamais! A cada dia eu percebo que a minha vida é cantar, é estar diante das pessoas e saber que aquela música que estou cantando, aquela letra, aquela melodia está atingindo alguém, está fazendo a diferença na vida de alguém. Eu prometi pra ele (João Paulo), depois que ele partiu, que enquanto puder e tiver oportunidade, eu vou dar prosseguimento na nossa história e tentar, de alguma maneira, ajudar que ela se mantenha acesa. A carreira, a história de João Paulo e Daniel está muito viva para todo mundo, é muito notório isso. A alegria que eu senti de cada palavra que ouvi aqui, de todos esses artistas, é muito gratificante. É muito difícil reunir um time desse e poder comemorar a vida, celebrar o amor, as coisas que as vida nos dá, em um momento único. Sou grato a tudo isso e espero ter outras oportunidades de fazer o bem para alguém e reunir pessoas, seja nos bastidores e para esse público maravilhoso que me acompanha. Obrigado, de coração!" finalizou.

Durante o show de gravação do DVD, também foi executada a canção "Saudade", com a participação de Luan Santana, composição de César Augusto e William Santana, porém, por algum motivo desconhecido, a canção não foi adicionada a versão final do álbum. A dupla Zé Neto & Cristiano foi confirmada no projeto, porém, por motivos de força maior, não puderam comparecer.

Lançamento
Por se tratar de um projeto que abrangeu muitas canções, o álbum foi lançado em volumes, sendo 4 no total, somando 39 músicas ao todo. O primeiro tinha previsão de lançamento para 3 de abril de 2023, porém foi adiado para o dia 10, devido o falecimento de Maria Aparecida, mãe de Daniel. O lançamento do DVD também foi acompanhado por uma matéria exclusiva no Fantástico, exibida no dia anterior. O segundo foi em 14 de abril, o terceiro no dia 28 do mesmo mês. Por fim, o  quarto foi lançado em 12 de maio, juntamente com o álbum unificado.

Lista de faixas

Ficha técnica

Daniel Camillo - criação
Matheus Possebon - direção geral
Fernanda Faria - produção executiva
Casagrande - produtor
Alessandra Meschini - gerente artística
Ludmila Machado - cenografia
Alexandre Augusto - direção de fotografia
Douglas "Ninja" Guedes - montagem e color grading
Rodrigo Costa - direção, produção musical, arranjos e mixagens
Marcelo Amiky - direção
Daniel Promoções / Opus Entretenimento - realização
LAB 3 TV - divulgação digital
ONErpm - distribuição

Músicos:
Rodrigo Costa - arranjos, direção musical, mixagem, masterização, piano, coro
Aderson Karan - bateria
Lau Gomes - baixo
Alexandre Bueno - guitarra
Anderson Toledo - teclado
 Franco Alencar - violão
Ale di Vieira - percussão
Fabi Moreira - coro
Monaliza Nunes - coro
Marcos Schefell - violino
Cuca - violino
Daniel Pires - viola
Rafael Cesário - cello
Azeitona - trompete
Bruno Bellasco - trompete
Jorginho Neto - trombone
Denilson Martins - sax
Samuel Pompeo - sax
Jessica Vicente - trompa
Sandra Ribeiro - fagote

Álbuns de 2023
Álbuns ao vivo de 2023
Álbuns de Daniel (cantor)
Álbuns de música sertaneja
Álbuns em língua portuguesa

40 Anos - Celebra João Paulo & Daniel


Tijuana (okunuşu "Tihuwana"), Meksika'nın kuzeybatısınıda Baja California eyâletinde bir şehir. 2014 yılı itibarıyla tahmini 1.896.430 kişilik nüfusa sahiptir. Şehir özellikle ABD'den gelen turistler için önemli bir turizm merkezidir.

Tijuana direkt ABD sınırında olup, sınır kontrol noktası San Ysidro'dan yıllık 50 milyon insan ve 14 milyon araç geçiş yapar. Sınır ötesi çalışanlar dolayısıyla özellikle ABD istikametindeki sınır geçişlerinde yoğunluk yaşanır.

Kaynakça

Baja California'daki şehirler
Baja California'nın belediyeleri
Meksika'daki kıyı yerleşim birimleri
Meksika-Amerika Birleşik Devletleri sınırı
1889'da kurulan yerleşim birimleri

Tijuana


Simpson County is the name of two counties in the United States:

 Simpson County, Kentucky
 Simpson County, Mississippi

Simpson County


Américo de Campos es un municipio brasilero del estado de São Paulo. La ciudad tiene una población de 5.706 habitantes (IBGE/2010). Américo de Campos pertenece a la Microrregión de Votuporanga.

Historia
 Fundación:

Geografía
Se localiza a una latitud 20º17'57" sur y a una longitud 49º43'54" oeste, estando a una altitud de 471 metros.

Posee un área de 253,1 km².

Demografía
Datos del Censo - 2010

Población total: 5.706
 Urbana: 4.788
 Rural: 918
 Hombres: 2.862
 Mujeres: 2.844
Densidad demográfica (hab./km²): 22,54

Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 14,82

Expectativa de vida (años): 71,79

Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 1,95

Tasa de alfabetización: 87,30%

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,774
 IDH-M Salario: 0,696
 IDH-M Longevidad: 0,780
 IDH-M Educación: 0,846
(Fuente: IPEAFecha)

Clima
El clima de Américo de Campos puede ser clasificado como clima tropical de sabana (Aw), de acuerdo con la clasificación climática de Köppen.

Carreteras
 SP-479

Administración
 Prefecto: Cesar Schumaher de Alonso Gil (2009/2012)
 Viceprefecto: Carlos Roberto Achilles
 Presidente de la cámara: Benedito Reginaldo da Silva (2010/2011)

Referencias

Enlaces externos
 Página de la prefectura
 Asociación Paulista de Municipios
 Américo de Campos en el WikiMapia

Localidades de São Paulo

Américo de Campos


Tommy Mikael Salo (født 1. februar 1971 i Surahammar, Sverige) er en svensk tidligere ishockeyspiller (målmand), og olympisk guldvinder med Sveriges landshold.

Salo spillede størstedelen af sin karriere i den nordamerikanske NHL-liga, hvor han repræsenterede henholdsvis New York Islanders, Edmonton Oilers og Colorado Avalanche. Han spillede også af flere omgange i hjemlandet hos blandt andet Västerås IK, Modo og Frölunda HC.

Med det svenske landshold vandt Salo guld ved OL 1994 i Lillehammer. Han deltog også ved både OL 1998 i Nagano og OL 2002 i Salt Lake City. Derudover blev det til guld ved VM 1998 i Schweiz.

OL-medaljer
 1994:  Guld

VM-medaljer
 1998:  Guld
 1997:  Sølv
 2003:  Sølv
 1994:  Bronze
 1999:  Bronze
 2001:  Bronze
 2002:  Bronze

Referencer

Eksterne henvisninger

Ishockeyspillere fra Sverige
NHL-spillere
Deltagere for Sverige ved vinter-OL 1994
Deltagere for Sverige ved vinter-OL 1998
Deltagere for Sverige ved vinter-OL 2002
Olympiske mestre fra Sverige

Tommy Salo


Škrgonošci (lat. Branchiopoda) razred rakova, obuhvaća uglavnom malene slatkovodne rakove koji se hrane planktonom i detritusom. Podijeljeni su na tri podrazreda.

Podrazredi
 Subclassis Calmanostraca Tasch, 1969
 Subclassis Diplostraca Gerstaecker, 1866
 Subclassis Sarsostraca Tasch, 1969

Izvori

Rakovi

Škrgonošci


was a town located in Ochi District, Ehime Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 7,683 and a density of 368.31 persons per km2. The total area was 20.86 km2.

On January 16, 2005, Hakata, along with the towns of Kamiura, Kikuma, Miyakubo, Namikata, Ōmishima, Ōnishi, Tamagawa and Yoshiumi, and the villages of Asakura and Sekizen (all from Ochi District), was merged into the expanded city of Imabari and no longer exists as an independent municipality.

Location
Hakata was located on one of the islands in the Inland Sea, northeast of Imabari.

External links
Official website of Imabari in Japanese

Dissolved municipalities of Ehime Prefecture
Imabari, Ehime

Hakata, Ehime


Václav Vorlíček ()  un regizor de film ceh. A studiat cinematografia la Facultatea de Film a Academiei de Arte Teatrale din Praga (FAMU) din 1951 până în 1956 și a lucrat încă de la începutul anilor 1960 ca scenarist și regizor la Studiourile de Fim Barrandov. A colaborat timp de mai mulți ani, împreună cu scenaristul și scriitorul Miloš Macourek, la realizarea mai multor comedii și basme cinematografice.

Biografie
Filmul său de absolvire a fost Direktiva (1956). Ulterior, după absolvirea studiilor universitare la FAMU, el a început să lucreze ca asistent de regie la Studiourile de Film Barrandov din Praga, devenind apoi scenarist și regizor secund. Primul său film pe care l-a regizat ca regizor principal a fost filmul pentru copii Případ Lupínek (1960).

În cursul unei cariere îndelungate, el a realizat apoi numeroase comedii și filme pentru copii, remarcându-se în anii 1980-1990 ca regizor al serialelor de televiziune pentru copii Arabela (1979-1981, 13 episoade) și Arabela se întoarce (1990-1993, 26 de episoade).

Filmografie (selectiv)

Asistent de regie
 Bomba, 1957
 Roztržka, 1956

Regizor secund
 Touha, 1958
 Dům na Ořechovce, 1959
 Neděle ve všední den, 1962

Regizor
 Muzikanti, 1954 – (FAMU, scurtmetraj) + scenariu
 Direktiva, 1956 – (FAMU) + scenariu
 Případ Lupínek, 1960 + scenariu
 Kuřata na cestách, 1962
 Marie, 1964 + scenariu
 1966 Cine a vrut s-o ucidă pe Jessie? (Kdo chce zabít Jessii?) + scenariu
 1967 Sfârșitul agentului W4C (Konec agenta W4C prostřednictvím psa pana Foustky), + scenariu
 Pane, vy jste vdova!, 1970 + scenariu
 Dívka na koštěti, 1971 + scenariu
 Smrt si vybírá, 1972
 1973 Trei alune pentru Cenușăreasa, (Tři oříšky pro Popelku) + scenariu
 1974 Cum să-l înecăm pe Dr. Mracek (Jak utopit dr. Mráčka aneb Konec vodníků v Čechách) + scenariu
 Dva muži hlásí příchod, 1975 + scenariu
 Bouřlivé víno, 1976 + scenariu
 Což takhle dát si špenát, 1977 + scenariu
 1977 Cum se trezește o prințesă (Jak se budí princezny)
 Princ a Večernice, 1978 + scenariu
 Arabela, 1979 (serial TV)
 Zralé víno, 1981
 1982 Valul verde (Zelená vlna)
 Létající Čestmír, 1983
 1984 Rumburak
 Já nejsem já, 1985 + scenariu
 Mladé víno, 1986
 Dědečkův odkaz, 1987
 Křeček v noční košili, 1988
 Arabela se întoarce, 1993 (serial TV)
 Kouzelný měšec, 1996 + scenariu
 Pták Ohnivák, 1997
 Jezerní královna, 1997
 Král sokolů, 2000
 Mach, Šebestová a kouzelné sluchátko, 2001 + scenariu
 On je žena!, 2005
 Saxána a Lexikon kouzel, 2011 + scenariu

 Actor
 Na dobré stopě, 1948
 Bomba, 1957
 Jak se dělá smích, 1980 – Václav Vorlíček
 Neviditelní''

Referințe

Legături externe

 Václav Vorliček

Vezi și
 Listă de regizori cehi

Nașteri în 1930
Decese în 2019
Regizori cehi
Regizori de filme de limbă germană

Václav Vorlíček


Percy Lau (Arequipa, Pérou,  – Rio de Janeiro, ) était un dessinateur brésilien.

Vie et œuvre
Percy Lau nait à Arequipa, au Pérou, le 16 octobre 1903. Selon certaines sources ses parents, Bruno et Sofia Lau, étaient allemands, selon d'autres son père était anglais.

Il émigre en 1921 à Olinda (Pernambouc, Brésil) où il entreprendra en autodidacte une carrière de dessinateur. Il passe le reste de sa vie au Brésil, dont il prend la nationalité. Après avoir résidé de 1936 à 1938 à Recife (ville voisine d'Olinda) il s'installe à Rio de Janeiro. En 1939 il épouse sa femme Ismênia, dont il aura un unique fils, Frederico Lau, en 1941.

C'est en 1939 qu'il entre au service de l'Instituto Brasileiro de Geografia e Estatística (IBGE) comme dessinateur documentaire. Il illustre notamment une série d'articles de la Revista brasileira de geografia, par divers auteurs, dont , qui sont réunis en 1940 dans le volume Tipos e aspectos do Brasil, publié par l'IBGE. Lau y représente différents types humains, des activités artisanales, des paysages brésiliens. L'ouvrage assure la célébrité du dessinateur et remporte un grand succès. Il connaîtra dix éditions en portugais jusqu'en 1975. Il est traduit en anglais, en espagnol et en espéranto dans les années 1945-1946, puis en français en 1957.

Lau réside à Niterói, en face de Rio de Janeiro, à partir de 1941, puis revient définitivement à Rio en 1952.

Outre des ouvrages documentaires, il illustre de nombreuses œuvres littéraires.

Il obtient plusieurs récompenses, dont en 1964 le prix Jabuti.

Il meurt à Rio le 12 janvier 1972.

Hommages
Carlos Drummond de Andrade lui rend hommage avec le poème Perda (perte) publié dans le Jornal do Brasil.

En 1992, une résidence où il a habité, au 756 rua Humberto de Campos, dans le quartier de Leblon, prend le nom d'Edifício Percy Lau.

Bibliographie

Livres illustrés par Percy Lau

 Arraial do Tijuco, cidade de Diamantina / Aires da Mata Machado Filho. Rio, 1945.
 Arruar. História pitoresca do Recife antigo / Mário Sette. 2a ed. Rio, 2001?
 Ascensão, poemas de amor / Ofélia e Narbal Fontes. Companhia Brasileira de Artes Gráficas, 1961.
 Auf dem Amazonas /  ; Au fil de l'Amazone, traduction française de Maurice Muller-Strauss, Bruxelles : Éditions de la Paix, 1955
 Casas do patrimônio. Brasília, 2010.
 Cercas sertanejas / Souza Barros. Massangana, 1985.
 Ciclo do carro de bois no Brasil / Bernardino José de Souza. São Paulo, 1958.
 O ciclo do couro no Nordeste / José Alípio Goulart. Rio, 1966.
 A cidade colonial / Nelson Omegna. Rio, 1961.
 Os dois amores / Joaquim Manuel de Macedo. Rio, 1966.
 Dom Pedro II / Renato Seneca Fleury. Melhoramentos, 1967.
 É de Tororó, maracatu / H Borba Filho et alii. Casa do Estudante do Brasil, 1965.
 E eles verão a Deus : Aleijadinho / Kurt Pahlen. Melhoramentos, 1958.
 Engenhos de rapadura do Cariri / José de Figueiredo Filho. Rio, 1958.
 Estado do Rio de Janeiro / Alcione José Asta et alii. Rio, 1959.
 A estância gaúcha / Dante de Laytano. Rio, 1952.
 A fazenda de café em São Paulo / Olavo Baptista Filho. Rio, 1952.
 Geografia física e humana do Brasil, para a terceira série ginasial / Delgado de Carvalho. 8a ed. S. Paulo, 1949.
 Guia histórico e sentimental de São Luís do Maranhão / Astolfo Serra. Civilização Brasileira, 1965.
 O homem no vale do São Francisco / Donald Pierson. Rio, 1972.
 Jangadeiros / Luis da Câmara Cascudo. Ministério da Agricultura, 1957.
 Lendas da terra do ouro / Lúcia Machado de Almeida. Melhoramentos, 1949.
 Maxambombas e maracatus / Mário Sette. Rio, 1958.
 Memórias da rua do Ouvidor / Joaquim Manuel de Macedo. Rio, 1966.
 Minas Gerais / (col.). Rio, 1955.
 O môço loiro / Joaquim Manuel de Macedo. Rio, 1966.
 A moreninha / Joaquim Manuel de Macedo. 9a ed. São Paulo, 1963.
 As mulheres de mantilha, romance histórico / Joaquim Manuel de Macedo. 3a ed. S. Paulo, 1965.
 Mutirão : Formas de ajuda mútua no meio rural / Clovis Caldeira. São Paulo, 1956.
 Noites do Sertão / João Guimarães Rosa. José Olympio, 1969.
 Origem da imoralidade no Brasil : História da formação do caráter nacional / Abelardo Romero. Rio, 1967.
 O palanquim dourado / Mário Sette. Casa do Estudante do Brasil, 1953.
 Rio Grande do Sul / Alcione José Asta et alii. Rio, 1956.
 Santa Maria de Belém do Grão Pará, instantes e evocações da cidade / Leandro Tocantins. Rio, 1963.
 Senhora de engenho / Mario Sette. Melhoramentos, 1937.
 O seringal e o seringueiro / Arthur Cezar Ferreira Reis. Rio, 1953.
 Teófilo Ottoni, ministro do povo / Paulo Pinheiro Chagas. 2a ed. Rio, 1956.
 Tipos e aspectos do Brasil, excertos da Revista brasileira de geografia / (col.). Rio, 1940, et rééditions
 Tradições populares da pecuária nordestina / Luís da Câmara Cascudo. Rio, 1956.
 Types et aspects du Brésil, extraits de la Revista brasileira de geografia. Traduit par Annette et Francis Ruellan. Rio, 1957.
 Vila dos confins / Mário Palmério. Rio, 1956, et rééditions.

Publications sur Percy Lau

 Percy Lau, suas ilustrações / Barbosa Leite. Rio de Janeiro : IBGE, 1969.
 Ilustradores brasileiros da literatura infantil e juvenil / Arnaldo Niskier. Rio de Janeiro : Consultor, 1989.
 Percy Lau, um desenhista e seu traço, catalogue d'exposition. Rio de Janeiro : Museu Nacional de Belas Artes, 2000.
 Tipos e aspectos do Brasil: a paisagem cultural brasileira na iconografia de Percy Lau, Ana M. Daou. Simpósio Nacional sobre Espaço e Cultura, Universidade do Estado do Rio de Janeiro, 2000.
 « A construção de representações nacionais : os desenhos de Percy Lau na Revista Brasileira de Geografia e outras visões iconográficas do Brasil moderno », Heliana Angotti-Salgueiro, in Anais do Museu Paulista, vol. 13, n° 2, 2005, p. 21-72.

Notes et références

Liens externes

Naissance en octobre 1903
Naissance à Arequipa
Décès en janvier 1972
Décès à Rio de Janeiro
Dessinateur brésilien
Décès à 68 ans

Percy Lau


Nam Cam, Vietnam'ın en büyük mafya babası olarak bilinen Truong Van Cam'ın liderliğini yaptığı organize suç örgütü.

Aralık 2001'de tutuklanan Nam Cam Çetesi'nin en namlı eylemi rakibi mafya anası Dung Ha'nın öldürülmesiydi. Cam'a hakaret amacıyla lokantalarından birine fare dolu bir hediye paketi gönderen Dung Ha, 2 Ekim 2000'de başından vurulmuş olarak bulundu.

1948 doğumlular
2004 yılında ölenler
İdam edilmiş Vietnamlılar
Kurşuna dizilerek idam edilmiş kişiler
Vietnamlı mafya liderleri

Nam Cam


Ferdinand Feldigl (* 5. April 1861 in Landsberg am Lech; † 9. April 1928 in Fürstenfeldbruck) war ein deutscher Schriftsteller und Musiker. Er entdeckte verschollene Handschriften zu den Oberammergauer Passionsspielen wieder. Nach Ferdinand Feldigl sind Straßen in Oberammergau und Fürstenfeldbruck sowie eine Grundschule in der Jachenau benannt.

Leben
Ferdinand Feldigl war ein Sohn des Landsberger Stadtschreibers Johann Georg Feldigl und ein Enkel des Chirurgen Georg Feldigl. Seine Mutter Magdalena, geb. Miller, war eine Schwester Ferdinand Millers, nach dem Ferdinand Feldigl wohl benannt wurde. Sie starb, als der Sohn zehn Jahre alt war. Ferdinand Feldigl wurde in Landsberg und Freising zum Lehrer ausgebildet und hatte seine ersten Stellen in Reischach bei Altötting und in Bad Aibling. 1883 wurde er fest angestellt und wurde Lehrer in der Jachenau. Dort heiratete er Maria Oswald. Aus der Ehe gingen fünf Kinder hervor, von denen drei noch in der Jachenau geboren wurden, ehe Feldigl nach Oberammergau versetzt wurde. Ein Enkel war der Dirigent und Chorleiter Hans Feldigl.

In der Jachenau war Feldigl in der Zeit von 1882 bis 1891 Lehrer, anschließend bis 1902 in Oberammergau, danach in Fürstenfeldbruck. Im Alter von 59 Jahren ließ er sich wegen Dienstunfähigkeit in den Ruhestand versetzen. Er starb einige Jahre später im Schwalber-Haus in Fürstenfeldbruck an Magenkrebs und wurde auf dem Brucker Friedhof, dem heutigen alten Friedhof Fürstenfeldbruck, bestattet. Das Grab ist erhalten geblieben.

Literarische Tätigkeit
Feldigl fühlte sich zum Dichter und Komponisten berufen und pflegte seine Eingebungen sofort niederzuschreiben, auch wenn sie ihm während des Schulunterrichts in den Sinn kamen. Dies führte häufiger zu Anzeigen bei der Schulbehörde, auf die er in seinem Roman Ikarus anspielte. Außer diesem Roman schrieb er noch Ein deutscher Meister. Erzgießer Ferdinand von Miller sowie Der Weg übers Moor, Geschichten für den stillen Herd und Maria Magdalena. Außerdem verfasste er die Texte zu den Ziehbildern Lothar Meggendorfers unter dem Titel Prinz Liliput und zu Meggendorfers Bilderbuch Neues Einmaleins und veröffentlichte in zahlreichen Zeitschriften, Vereinschroniken etc. Texte. Ferner arbeitete er auch als Herausgeber. So gab er die vierbändige Sammlung Fromm' und fröhlich mit Kinder- und Volksreimen, Volkssprüchen und Volksspielen heraus.

Nicht veröffentlicht wurden Arm und reich, Der Kastellan vom Herzogstand, die Pädagogischen Bekenntnisse und eine unvollendete Biographie des Komponisten der Oberammergauer Passionsmusik Rochus Dedler.

Feldigls Kompositionen sind bis auf das Lied von der Jachenau weitgehend vergessen. Die umfangreichste Komposition war Die frommen Schwestern von St. Marie, 1912 vom Brucker Männergesangverein uraufgeführt.

Feldigl und die Oberammergauer Festspiele
Bei den Oberammergauer Festspielen im Jahr 1900 übernahm Feldigl die musikalische Leitung und dirigierte die Passionsmusik in allen Aufführungen. Außerdem verfasste er mehrere Fremdenführer zu dem Ort, den ersten bereits 1900, weitere in den Jahren 1910 und 1922. Zu einem Bilderwerk Vinzenz Marschalls über die Festspiele schrieb er das Geleitwort.

Auf dem Krankenbett entdeckte Feldigl im Jahr 1920 den verschollen geglaubten Passionstext aus dem Jahr 1811 wieder. Dieser Text von Othmar Weis war in die Brucker Pfarrbücherei geraten. Feldigl rekonstruierte den Weg der Handschrift aus dem Nachlass Weis' in die Bücherei und entdeckte dabei eine weitere Originalhandschrift Weis' aus dem Jahr 1815. Seine Entdeckungen veröffentlichte er in dem Werk Oberammergauer Bilder und Gestalten. Eine vollständige Geschichte der Passionstexte kam unter dem Titel Denkmäler der Oberammergauer Passionsliteratur heraus.

Feldigl in Fürstenfeldbruck
In Fürstenfeldbruck gründete Feldigl einen Literaturkreis und leitete den Männergesangverein. Er schrieb mehrere Theaterstücke – Rauhnacht, Bildstöckl, Der Wildauf, Die Steinlechner-Drillinge etc. –, die vom Gesellenverein und dem Literaturkreis auf die Bühne gebraucht wurden. Genutzt wurde dafür der Jungbräu-Keller.

Der Markt bat Feldigl außerdem, eine Chronik des Ersten Weltkrieges anzulegen. Die zehn Mappen, die er zusammenstellte, befinden sich heute im Stadtarchiv Fürstenfeldbruck.

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Literatur (19. Jahrhundert)
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Deutscher
Geboren 1861
Gestorben 1928
Mann

Ferdinand Feldigl


Moordorf Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Steinburg iline bağlı yerleşim yeri. 4,74 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 18 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Wilhelm Brockmann tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-breitenburg.de

Moordorf (Steinburg)