La Sierra Velluda es un estratovolcán del periodo pleistoceno localizado inmediatamente al suroeste del volcán Antuco, en la región del Biobío en Chile. La montaña tiene dos cumbres principales y es la montaña más alta en el parque nacional Laguna del Laja y de la región.

Toponimia

En el libro de Eduardo Poeppig, primer ascensionista del volcán Antuco (1829), aparece un dibujo a mano del macizo montañoso vecino al volcán. El nombre que usa Poeppig para referirse a éste es "Silla de Bermudas", probablemente haciendo referencia a la forma de silla de montar que le dan sus dos cumbres distintivas. El paso del tiempo y el dialecto de los lugareños lo habría transformado en el actual "Sierra Velluda".

Según otra versión, a la que adhiere Carlos Elgueta, autor de "Molchén, el halcón guerrero"; la Sierra Velluda originó su nombre en el conquistador y funcionario real Fernando Belluga de Moncada, cuyo apellido también se escribía Velluga de Moncada, quien vivió en la ciudad de Los Infantes de Angol y era su escribano y secretario del Cabildo al despoblarse en 1600 con motivo del Gran Alzamiento indígena que destruyó las "ciudades de arriba."

Era la "Silla de Velluga", por su forma de silla de montar. De ese nombre original derivó, en el hablar popular al nombre actual, al perderse y olvidarse el "Belluga" como apellido en Chile.

Primeras Ascensiones

El 17 de enero de 1940,	E. Fahrenkrog, K. Kroessig y H. Tilly realizaron la primera ascensión a la cumbre principal del Sierra Velluda (pico norte, 3585m) por la ruta Canaleta Oeste.

La primera ascensión al pico central (3518 m.) fue efectuada el 28 de diciembre de 1948 por los andinistas A. Mercado y V. Sepúlveda.

Sus laderas occidentales drenan en el río Duqueco.

Referencias

Enlaces externos
 Acercamiento topográfico] con OpenTopoMap.org .

Volcanes de la Región del Biobío
Estratovolcanes de Chile
Velluda

Sierra Velluda


Die Welt, njemački Svijet, njemačke dnevne novine konzervativne uređivačke politike. Prvi broj izašao je 2. travnja 1946. godine u Hamburgu, a tiskale su ga britanske okupacijske snage s ciljem stvaranja "kvalitetnih novina" po uzoru na The Times. Za vremena okupacije imale su nakladu od milijun primjeraka dnevno.

Danas novine imaju nakladu od oko 180 000 primjeraka dnevno.

Uređivačkom politikom slične su britanskom The Daily Telegraphu, francuskom Le Figaru i španjolskom ABC-u.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice

Njemačke dnevne novine

Die Welt


An Mormolyca lehmanii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Allen Rolfe, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mario Alberto Blanco. An Mormolyca lehmanii in nahilalakip ha genus nga Mormolyca, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mormolyca

Mormolyca lehmanii


Andrew Cameron Kiddie (-) est un as de la Première Guerre mondiale, crédité de 15 victoires aériennes.

Biographie
Andrew Kiddie est né à Kimberley, en Afrique du Sud, le . Après avoir servi dans le  South African Mounted Rifles, Kiddie se rend en Angleterre pour rejoindre le Royal Flying Corps, où est nommé sous-lieutenant provisoire à compter du  . Il est confirmé comme sous-lieutenant le . Il est affecté au  au début de  aux commandes d'un Airco DH.5. Il remporte sa première victoire le . Plus tard cette année-là, il est transféré en Angleterre en tant qu'instructeur. L'un des élèves qu'il a formés est James Ira Thomas Jones.

Kiddie est renvoyé au combat avec le No. 74 Squadron RAF en . Parmi ses camarades d'escadron figurent "Taffy" Jones et "Mick" Mannock, deux autres pilotes ayant commencé leur carrière d'as à peu près en même temps. Kiddie remporte sa deuxième victoire le , aux côtés de Mannock, Henry Eric Dolan et Harris Clements. Cinq jours plus tard, il est le seul survivant de son groupe de six avions lorsqu'ils attaquent dix triplans Fokker Dr.I. Kiddie est ensuite devenu un balloon buster le . Par la suite, il a remporté une douzaine de victoires, dont quatre partagées avec d'autres as sur des avions ennemis (essentiellement face à des chasseurs). Son bilan à la fin de la guerre est d'un ballon et dix avions détruits, et de quatre avions ennemis dont il provoqua la perte de contrôle et l'atterrissage d'urgence. Kiddie meurt dans sa ville de naissance, à , et y est enterré.

Décorations
 Distinguished Flying Cross
 Croix de guerre (Belgique)

Références

Naissance en novembre 1889
Décès en juin 1964
As de l'aviation
Aviateur sud-africain de la Première Guerre mondiale
Personnalité de l'aéronautique
Décès à 74 ans

Andrew Kiddie


إطار عمل دوت نت  هو إطار برمجي من مايكروسوفت لتشغيل البرامج يمكن تثبيته على أجهزة الكمبيوتر المحمل عليها أنظمة تشغيل مايكروسوفت ويندوز. ويزود عادةً مع نظام التشغيل (لكل من الأجهزة العميلة والجهاز الخادم وكذلك للموبايل). ويتضمنه نظم التشغيل ويندوز فيستا وويندوز سيرفر 2008. وهو متاح مجاناً على موقع مايكروسوفت للتحميل من على الإنترنت لكل من ويندوز إكس بي وويندوز سيرفر 2003. أما بالنسبة إلى إطار عمل دوت نت المضغوط فهو متاح كذلك للتحميل من الموقع المذكور ولكن كنسخة منفصلة.

إطار عمل دوت نت هو حلقة وصل بين البرنامج ونظام التشغيل، وذلك لإنتاج أو تشغيل برامج مستقلة عن الآلة، أي برامج يمكنها العمل بغض النظر عن البيئة والجهاز الذي تعمل عليه، فقط يجب توفير إطار عمل دوت نت للبرامج التي بنيت أصلاً لهذا الإطار.

يقف إطار عمل الدوت نت بين نظام التشغيل وبرامجنا، ونظام التشغيل يقف بينها وبين العتاد، وهذا يقرب الصورة للفهم، فالبرامج تطلب خدمات من إطار عمل دوت نت، وإطار العمل يوصل هذه الطلبات لنظام التشغيل، ونظام التشغيل يوصل هذه الطلبات للعتاد. وهنا تبرز أهم مزية من مزايا الدوت نت (القابلية للعمل على أي جهاز) فالدوت نت تتوجه لنظام التشغيل حسب نوعه، كما أن نظام التشغيل يتوجه للعتاد حسب نوعه، فبرنامجنا الذي كتبناه على ويندوز إكس بي مثلا، عند تشغيله على نظام فيستا، فإن نفس الأوامر التي كتبناها على إكس بي سيتم تنفيذها في فيستا وذلك لأن إطار الدوت نت يستطيع «التحدث بلغة إكس بي، ويستطيع التحدث بلغة فيستا» مما يعفي المبرمج من إعادة كتابة برنامجه لكل نظام.
المقصود بـ«أي جهاز»: الحواسب المحمولة، هواتف محمولة، حواسيب المساعد الرقمي الشخصي.

لمحة تاريخية

قامت مايكروسوفت بتطوير إطار عمل دوت نت في نهاية التسعينات، وكان اسم المشروع آنذاك خدمات ويندوز الجيل الثاني  أو اختصاراً (NGWS). أُعلن عن الإصدار بيتا من دوت نت 1.0 في أواخر عام 2000.

تم تضمين الإصدار 3.0 من إطار عمل دوت نت في أنظمة ويندوز سيرفر 2008 وويندوز فيستا. وتضمن ويندوز 7 وويندوز سيرفر 2008 R2 الإصدار 3.5 الذي يمكن تنصيبه أيضاً على أنظمة تشغيل ويندوز إكس بي وويندوز سيرفر 2003. في 12 أبريل 2010 أًعلن عن الإصدار 4 من إطار عمل دوت نت على التوازي مع فيجوال ستوديو 2010.

تتضمن عائلة دوت نت إصدارين خاصين بتطبيقات الجوال والأنظمة المضمنة. حيث يوجد إصدار مصغر من إطار عمل دوت نت اسمه إطار عمل دوت نت المدمج  ويعمل على منصات ويندوز سي إي بما في ذلك أجهزة ويندوز موبايل كالهواتف الذكية. بالإضافة إلى ذلك طور إطار عمل مايكروسوفت الميكروي  للعمل على الأجهزة التي تمتلك موارداً شحيحة.

مكوناته

يتكون الإصدار 3.0 من إطار عمل دوت نت من أربع واجهات برمجة تطبيقات هي:
 أساسيات عرض ويندوز
 أساسيات اتصال ويندوز

 أساسيات سير عمل ويندوز
 البطاقة الرقمية لويندوز CardSpace

مزايا الإصدار 4.5.1

يتمتع الإصدار 4.5.1 بالميزات الجديدة التالية:

بيئة تطوير أكثر إنتاجية

 تحسين تنقيح البرامج غير المتزامنة
 إمكانية تعديل قيم المتحولات والمتابعة أثناء تنقيح البرامج الخاصة بمعالجات من طراز 64 بت
 إمكانية رؤية القيمة المعادة من الطرق المُدارة
 تحسينات خاصة بتطوير تطبيقات متجر ويندوز

تحسين أداء التطبيقات

 الإيقاف المؤقت لتطبيقات آي إس بي دوت نت
 تحسين للترجمة الوقت المناسب التي تعمل على معالجات متعددة الأنوية
 إمكانية تصغير الذاكرة المستخدمة لتخزين الكائنات الكبيرة الحجم عند الطلب

استخدام أكثر سهولة لمكتبات نو جت الخاصة بإطار عمل دوت نت

 استكشاف أسهل لمكتبات نو جت
 دعم مكتبات نو جت وصيانتها من خلال تحديثات مايكروسوفت
 حل المشاكل الناتجة عن وجود إصدارات مختلفة بشكل أوتوماتيكي
كما يتمتع هذا الإصدار بالعديد من الميزات الأخرى الهامة مثل:
 حزمة نو جت تتضمن المكتبات الخاصة بعميل بروتوكول بروتوكول نقل النص الفائق
 حزمة نو جت لدعم المجموعات الغير قابلة للتعديل
 مصرّف إطار عمل دوت نت الجديد للترجمة في الوقت المناسب المسمى RyuJIT

انظر أيضا

 ويندوز بريزنتاشن فونداشن
 ويندوز كوميونيكاشن فاونداشن
 البطاقة الرقمية لويندوز CardSpace

مراجع

وصلات خارجية

أدوات تطوير مايكروسوفت
برمجيات 2002
برمجيات متعددة المنصات
منصات حوسبة
واجهات برمجة تطبيقات مايكروسوفت

دوت نت فريموورك


Der Arroyo de Chamangá, auch als Arroyo Chamangá bezeichnet, ist ein Fluss in Uruguay.

Er entspringt in einigen Kilometern südöstlicher Entfernung von Cerro Colorado sowie unmittelbar nordwestlich der Quelle des Arroyo del Sauce beim kartographisch verzeichneten Punkt Puntas de Chamangá. Von dort verläuft er auf dem Gebiet des Departamentos Flores in zunächst nördliche, dann nordnordöstliche Richtung und mündet einige Kilometer östlich von Juan José Castro als linksseitiger Nebenfluss in den Arroyo Maciel.

Einzelnachweise

Fluss im Departamento Flores

Arroyo de Chamangá


Die katholische Pfarrkirche San Vicente, auch San Vicente y San Valero, in Roda de Isábena, einem Ort in der Provinz Huesca in der autonomen spanischen Region Aragonien, ist eine ehemalige Kathedrale, die zu Beginn des 11. Jahrhunderts errichtet wurde. Zu den besonderen Sehenswürdigkeiten der Kirche gehören der Sarkophag des heiligen Raimund von Roda (1067–1126), Wandmalereien aus der Zeit um 1200 und mittelalterliche Inschriften im Kreuzgang. 1924 wurde die Kirche zum Baudenkmal (Bien de Interés Cultural) erklärt. Mit 40 Einwohnern ist Roda de Isábena der kleinste Ort in Spanien, der eine Kathedrale aufweisen kann.

Geschichte
Bereits im 10. Jahrhundert wurde Roda de Isábena Bischofssitz. Im Jahr 957 weihte man eine erste Kathedrale und stellte sie unter das Patronat des Märtyrers Vinzenz von Valencia († um 304) und des heiligen Valerius († 315), der von 290 bis 315 als Bischof von Saragossa wirkte. Diese Kirche wurde bei den Einfällen von Abd-al-Malik, des Sohnes von Almansor, in die Ribagorza in den Jahren 1003 bis 1006 weitgehend zerstört. Zu Beginn des 11. Jahrhunderts erfolgte unter Sancho el Mayor der Wiederaufbau der Kathedrale, die um 1030 geweiht wurde. Regularkanoniker, die nach der Regel des heiligen Augustinus lebten, übernahmen die Betreuung der Kathedrale. Nach der christlichen Rückeroberung von Barbastro im Jahr 1101 verlegte der Bischof San Poncio seinen Sitz dorthin. Aufgrund von Intrigen des Bischofs von Huesca und nach Streitigkeiten mit dem örtlichen Adel wurde Raimund von Roda, Bischof von 1104 bis 1126, aus Barbastro vertrieben und suchte 1116 in Roda Zuflucht. Auch die Nachfolger von Bischof Raimund residierten in Roda de Isábena und nannten sich Bischöfe von Barbastro-Roda. Als 1149 Lleida aus maurischer Herrschaft zurückerobert worden war, wurde der Bischofssitz dorthin verlegt und die Kathedrale von Roda wurde Konkathedrale. 1573 kam Roda zum wieder neu erstandenen Bistum Barbastro, das 1995 in Bistum Barbastro-Monzón umbenannt wurde.

Architektur

Außenbau
An der Südseite der Kirche erhebt sich der achteckige Glockenturm. Er wurde Ende des 18. Jahrhunderts auf Grundmauern aus dem frühen 11. Jahrhundert errichtet, die auf lombardische Baumeister zurückgeführt werden. Der Unterbau des Turmes besteht aus Quadersteinen, der Aufbau aus Backstein. Beide Teile werden durch ein breites Gesims voneinander abgegrenzt. Die Eckpilaster sind mit Volutenkapitellen versehen. Das Untergeschoss gliedern rundbogige Nischenfelder, das Obergeschoss ist auf allen acht Seiten von rundbogigen Klangarkaden durchbrochen.

Die Außenmauern der Apsiden sind aus grob behauenen Quadern erbaut und mit Lisenen und Blendarkaden verziert. Unter dem Dachansatz verläuft ein Zahnfries.

Das Stufenportal gilt als ein Werk des 13. Jahrhunderts. Die Skulpturen der Kapitelle erinnern an die Reliefdarstellungen am Sarkophag des heiligen Raimund und nehmen die gleichen Themen auf. Auf der linken Seite sind die Verkündigung, Mariä Heimsuchung, die Geburt Christi, die Anbetung der Heiligen Drei Könige, die Flucht nach Ägypten dargestellt und auf der rechten Seite die Präsentation Jesu im Tempel, der Erzengel Michael mit der Seelenwaage, ein Bischof mit zwei Diakonen, die Enthauptung eines Märtyrers, der Kampf des Erzengels Michael mit dem Drachen. Die Holztüren im Mudéjarstil haben ihre ursprünglichen Eisenbeschläge bewahrt. Die Vorhalle wurde 1724 im Stil der Renaissance hinzugefügt.

Innenraum
Die Kirche ist eine dreischiffige Basilika, deren Innenraum durch mächtige Pfeiler gegliedert wird. Das Hauptschiff ist mit einer Spitztonne gedeckt, die Seitenschiffe besitzen Kreuzgratgewölbe. Im Osten mündet das Langhaus in drei halbrund geschlossene Apsiden, die in unterschiedlicher Höhe über dem Niveau des Langhauses liegen. Die nördliche Apsis wurde im 16. Jahrhundert zur Sakristei umgebaut. Die Achskapelle liegt zwei Meter höher als das Langhaus und ist dem heiligen Vinzenz gewidmet. Unter den Apsiden liegen drei Krypten.

Krypten

Die mittlere Krypta wurde 1125 für die Aufnahme der sterblichen Überreste des heiligen Raimund von Roda angelegt und ist die größte der drei Krypten. Sie besitzt drei Schiffe mit je drei Jochen über einem rechteckigen Grundriss und schließt mit einer halbrunden Apsis. Den Eingang bildet eine Dreierarkade, die 1650 errichtet wurde. Die südliche Krypta weist an ihrer Süd- und Nordwand Blendarkaden auf, darunter auch einen Hufeisenbogen.

In der nördlichen Krypta sind Wand- und Deckenmalereien aus der Zeit um 1200 erhalten. Auf der Kalotte der Apsis ist Christus als Pantokrator dargestellt, mit einem Buch in der linken Hand und umgeben von den Evangelistensymbolen. Die Malereien an den Wänden haben Tierkreiszeichen und Monatsbilder zum Thema. Auf dem Tonnengewölbe werden die Taufe Jesu und der Erzengel Michael, der die Seelen wiegt, dargestellt. In dem Raum, der auch als Archiv und Schatzkammer genutzt wurde, sind noch fünf Tonkrüge erhalten, in denen das Öl aufbewahrt wurde, das die Bauern als Zehnt abliefern mussten. In der Mitte der Krypta befindet sich der Reliquienschrein des heiligen Valerius von Saragossa, dessen sterbliche Überreste um 1050 nach Roda überführt worden sein sollen. Nach der Legende diente der heilige Vinzenz von Valencia dem greisen Bischof Valerius von Saragossa als Diakon. Beide Heilige sind die Schutzpatrone der Kirche. Sie werden meist gemeinsam verehrt.

Chorgestühl und Orgel
Im Westen des Langhauses sind das Chorgestühl aus Nussbaum von 1722 untergebracht und die Orgel, die 1653 eingebaut wurde.

Ausstattung

 In der mittleren Krypta ist der Sarkophag des heiligen Raimund von Roda aufgestellt, der um 1170 datiert wird. Er ist mit Reliefs versehen, die auf der Vorderseite die Szenen der Verkündigung, der Heimsuchung, der Geburt christi und der Anbetung der Heiligen Drei Könige darstellen. Auf den Seiten wird die Flucht nach Ägypten und Raimund von Roda als Bischof, umgeben von zwei Diakonen, dargestellt.
 Vom sogenannten Stuhl des heiligen Raimund, einem Klappstuhl aus dem 9. Jahrhundert, sind seit einem Diebstahl im Jahr 1979 nur noch Fragmente erhalten.

Kapelle San Augustín
In der Kapelle San Augustín, die sich östlich des Kapitelsaales und im Norden der drei Apsiden anschließt, sind noch Reste von Fischgrätmauerwerk erhalten. Man schließt daraus, dass sie auf die Kapelle der nicht mehr erhaltenen Burg von Roda zurückgeht und vor dem Bau der ersten Kathedrale im 10. Jahrhundert errichtet wurde. An den Wänden sind Fragmente von Fresken erhalten, die in das 12. Jahrhundert datiert werden und Büsten von Heiligen unter Rundbogenarkaden darstellen.

Kreuzgang

Der rechteckige Kreuzgang wurde zwischen 1136 und 1143 unter dem Bischof Gaufrido errichtet. In der östlichen Galerie befindet sich der Kapitelsaal. Im Nordflügel befand sich das Refektorium, in dem heute ein Restaurant eingerichtet ist.

Die Rundbogenarkaden ruhen auf schlanken Säulen, die mit kunstvoll skulptierten Kapitellen verziert sind. Neben geometrischen und floralen Motiven finden sich auch Skulpturen von Tieren, wie ein Hund, ein Hase und ein Pferd. Über den Arkaden verläuft unter dem Dachansatz ein Gesims mit einem Schachbrettfries. Auf den Deckplatten der Kapitelle, den Wölbsteinen und auf in den Wänden vermauerten Steinplatten sind Inschriften eingemeißelt, die an verstorbene Kanoniker erinnern. Sie reichen in die Zeit von der Mitte des 12. bis ins 15. Jahrhundert zurück. In der Mitte des Kreuzganges ist ein Auffangbecken für Regenwasser (Aljibe) erhalten.

Siehe auch
 Liste der Bischöfe von Roda

Literatur
 Jaime Cobreros: Las Rutas del Románico en España. Band 2, Madrid 2004, ISBN 84-9776-112-X, S. 212–214.
 Cayetano Enríquez de Salamanca: Rutas del románico en la provincia de Huesca. Enríquez de Salamanca Editor, 2. Auflage, Madrid 1993, ISBN 84-398-9582-8, S. 123–130.
 José María Leminyana: Roda de Isábena y la Puebla de Roda. Zaragoza 1996, S. 7–18.

Weblinks

 Catedral de San Vicente Mártir SIPCA/Sistema de Información del Patrimonio Cultural Aragonés (spanisch, abgerufen am 9. Juni 2020)
 Catedral de Roda de Isábena www.romanicoaragones.com (spanischer Text)
 Catedral de Roda de Isábena www.jdiezarnal.com (spanischer Text)

Einzelnachweise

Bauwerk in der Provinz Huesca
Kirchengebäude in Aragonien
Kathedrale in Spanien
Ehemalige Kathedrale
Bauwerk der Romanik in Aragonien
Erbaut im 11. Jahrhundert
Vinzenz-von-Valencia-Kirche
Kulturdenkmal in der Provinz Huesca
Pfarrkirche des Bistums Barbastro-Monzón
Romanische Kirche
Isábena (Huesca)
Roda de Isabena

San Vicente (Roda de Isábena)


Queens County is a county in the province of Prince Edward Island, Canada. It is the largest county in the province by population with 89,770 (2021) and land. Charlottetown is the county seat of Queens County, and is the largest city and the capital of Prince Edward Island.

The county is located in the centre of Prince Edward Island, and the geography varies from relatively flat plains to rolling hills in the central interior lands known as the Bonshaw Hills. The coastline features sandstone cliffs and sandy beaches, with numerous sheltered bays on the Gulf of St. Lawrence and Northumberland Strait. The most important geographic feature of Queens County is the Hillsborough River and its extensive estuary, which almost cuts both the county and Prince Edward Island in half.

Queens County was formed in 1765, and was named by Captain Samuel Holland in honour of Charlotte of Mecklenburg-Strelitz, then queen consort of the United Kingdom. Historically the economy of the county has been primarily agricultural, similar to rest of Prince Edward Island. Today, the county is characterised by urban sprawl extending from Charlottetown in the centre of the county is the region's most dominant feature; many rural parts of the county within the Charlottetown census agglomeration, and outside, are facing increased pressures to subdivide and develop into suburbs and exurbs. Stratford, a suburb of Charlottetown located south-east across the Hillsborough River, is the third-largest community in Prince Edward Island. Queens County is the only county in Prince Edward Island to have experienced population growth since 2011, with a change of +5.3% from 77,866 recorded in the Canada 2011 Census.

Demographics

As a census division in the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Queens County had a population of  living in  of its  total private dwellings, a change of  from its 2016 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2021.

Transportation

Major highways

Municipalities
Cities
Charlottetown
Towns
Cornwall
North Rustico
Stratford
Municipalities
Afton
Alexandra
Belfast
Bonshaw
Brackley
Breadalbane
Clyde River
Covehead
Crapaud
Darlington
Hampshire
Hazelbrook
Hunter River
Kingston
Meadowbank
Miltonvale Park
Mount Stewart
New Haven-Riverdale
North Shore
North Wiltshire
Resort Municipality of Stanley Bridge, Hope River, Bayview, Cavendish, and North Rustico
Union Road
Victoria
Warren Grove
West Covehead
West River
York
Unincorporated Communities
Donagh
Long River
Orwell
Watervale
Native Reserves
Rocky Point 3
Scotchfort 4

See also
 Royal eponyms in Canada

References

Counties of Prince Edward Island

Queens County, Prince Edward Island


The Minatomirai 21 Line (みなとみらい21線 Minato-mirai-21-sen), commonly known as the Minatomirai Line (みなとみらい線 Minatomirai-sen), is a subway line in Yokohama, Japan that runs from Yokohama Station to Motomachi-Chūkagai Station through the Minatomirai 21 business district. The line opened in 2004 and is operated by the Yokohama Minatomirai Railway Company.

Maps and station numbering use navy blue and the route symbol MM to identify the line. The entire line is underground and goes under the Minato Mirai and Kannai districts, as well as numerous islands made of soft reclaimed land and channels, requiring stations to be constructed deep underground. The original above-ground section of the Tōkyū Tōyoko Line between Yokohama and Sakuragichō stations was abandoned and replaced with a new underground connector line to allow through services onto the newly completed Minatomirai Line.

Operations

All trains run from Yokohama Station to Motomachi-Chūkagai Station and vice versa, with no trains stopping and changing direction at any station in between.

Staffing/Operational management
Operations are managed by Tokyu Railways, with no changing of staff at Yokohama Station; Tokyu staff (train drivers and conductors) continue to support the train over the Minatomirai portion of the line as well.
Station-side staffing is provided by Minatomirai employees with the exception of Yokohama Station, which is managed by Tokyu Railways. Many Minatomirai employees are former employees of Tokyu Railways.
Train management is controlled by Yokohama Minatomirai Railway Company at an operational command center. Railway facilities are maintained by Yokohama Minatomirai Railway, but the actual maintenance work is contracted to Tokyu Railways employees.
Because Yokohama Minatomirai Railway does not own its own rail yard, trains are parked overnight at Tokyu Railways' Motosumiyoshi Rail Yard and at Motomachi-Chūkagai Station. There are plans to construct a portion of track for parking additional trains underneath Harbor View Park starting in 2020.

Through services with the Tōkyū Tōyoko Line
The Minatomirai Line is essentially an extension of the Tōkyū Tōyoko Line. The two lines operate as one, with no crew change at Yokohama station where trains cross between the two lines, in contrast to standard procedure with other line operators in Japan.

Through services with Tokyo Metro Fukutoshin Line
With the completion of the underground link line to the Tokyo Metro Fukutoshin Line on March 16, 2013, Minatomirai Line trains run onto the Fukutoshin Line via the Tōkyū Tōyoko Line and beyond to the Tōbu Tōjō Line, Seibu Yūrakuchō Line, and Seibu Ikebukuro Line.
Along with the link to the Fukutoshin Line being established, Tōkyū Tōyoko and Minatomirai express trains (limited express/commuter limited express/express) were expanded from eight-car to ten-car configuration (with the exception of a portion of regular express trains). Platforms were extended at Minatomirai stations receiving express trains in order to be able to accommodate the extended ten-car configuration. Regular trains stopping at each station on the line continue to operate in the eight-car configuration.

Train services

All regular trains on the Minatomirai Line use the same services as the Tōyoko Line.

S-train

The S-train is the first service on the Minatomirai Line with fully reserved seating. On weekends and holidays it makes two and a half round trips (to Motomachi-Chūkagai Station twice and from the same station three times). All trains continue to the Seibu Ikebukuro Line, and one round trip begins and ends at the Seibu Chichibu Line's Seibu-Chichibu Station.
Within the Minatomirai Line, these trains stop at Minatomirai Station and Motomachi-Chūkagai Station, but tickets are not sold for final destinations at these stations.
S-train services use the Seibu 40000 series train exclusively.

Limited express
 trains run during daylight hours during the week and at all times excepting early morning and late night on weekends and holidays. The trains use 10 cars. Limited express trains stop at Yokohama Station, Minatomirai Station, and Motomachi-Chūkagai Station within the Minatomirai Line.

Commuter Limited Express
 operate during the morning rush hour and in the evening on weekdays. The trains use 10 cars and stop at all stations on the Minatomirai Line with the exception of Shin-Takashima Station. Many trains continue to the Fukutoshin Line via the Tōyoko Line as Commuter Express services.

Express
 operate all day long. The trains stop at all stations on the Minatomirai Line with the exception of Shin-Takashima Station. Daytime trains use 8 cars, but 10 cars may be used during peak hours in the morning and evening.

Local
 trains stop at all stations. Eight cars are used to align with the Tōkyū, Yokohama, and Tokyo Metro lines.

Female-only car

In conjunction with the Tokyu Tōyoko Line, the Tokyo Metro Fukutoshin Line, the Seibu Ikebukuro Line, and the Tōbu Tōjō Line, the first car is a female-only car during certain times of the day to prevent sexual harassment.

Stations
Key:
O: Trains stop at this station
|: Trains do not stop at this station

Rolling stock
 Tokyu 5000 series 8-car EMUs
 Tokyu 5050 series 8-car EMUs
 Tokyu 5050-4000 series 10-car EMUs
 Y500 series 8-car EMUs
 Tokyo Metro 10000 series 10-car EMUs (since September 2012)
 Tokyo Metro 17000 series 8/10-car EMUs (since February 2021)
 Tobu 9000 series 10-car EMUs (since March 2013)
 Tobu 50070 series 10-car EMUs (since March 2013)
 Seibu 6000 series 10-car EMUs (since March 2013)
 Seibu 40000 series 10-car EMUs (since March 25, 2017)
 Seibu 40050 series 10-car EMUs (since 2019)

History
Construction of the line started in 1993, and the line was opened to the public on 1 February 2004.

The eight-car Tokyo Metro 10000 series entered service on the Minatomirai Line and Tokyu Toyoko Line from 7 September 2012.

See also
 List of rapid transit systems

References

External links
 Minatomirai Line Official Website
 One day Keikyū Yokohama open ticket (includes Minatomirai Line)

2004 establishments in Japan
Railway lines opened in 2004
1067 mm gauge railways in Japan
1500 V DC railway electrification
Japanese third-sector railway lines

Minatomirai Line


Joe Melson (born May 11, 1935) is an American singer and a BMI Award-winning songwriter best known for his collaborations with Roy Orbison, including "Only the Lonely" and "Crying", which are both in the Grammy Hall of Fame and have both been included in Rolling Stone's 500 Greatest Songs of All Time. Melson was inducted into the Nashville Songwriters Hall of Fame in 2018.

Life and career
Joe Melson was born in Bonham, Fannin County, Texas, United States. He was reared on a farm until he was sixteen. He attended high school in Gore, Oklahoma, and in Chicago, Illinois, before he returned to Texas to study at the two-year Odessa College in Odessa, the seat of Ector County. He studied and played music as a teenager and fronted a rockabilly band called the Cavaliers.

Beginning in 1959, first at his home in Midland, Texas, and then in Nashville, Tennessee, Melson teamed up with a Roy Orbison who had just joined Monument Records, with whom he would soon write a string of hits. Before their collaboration, Orbison had been solely a rockabilly performer. Although Melson himself was rooted in that music genre, he had begun writing rhythm and blues songs. Melson recognized the potential in Orbison's voice, encouraging the singer to explore its power through their first collaboration, "Only the Lonely."  What resulted on March 25, 1960, was the first operatic rock ballad. The song went to No. 2 on the Billboard Hot 100 chart in the United States, and to No. 1 in the UK Singles Chart, which launched Orbison to international musical stardom.

Not only did that song influence Orbison to write such operatic ballads as "In Dreams,"  but a few months later it also induced Orbison's friend Elvis Presley to record "It's Now or Never,"  based on the Neapolitan art song "'O Sole Mio."

Melson and Orbison followed up with similar sounds such as the dramatic "Running Scared" that went to No. 1 in the US. His last hit collaboration with Orbison came in 1963 with the writing of "Blue Bayou," although some of their cooperative efforts would be recorded in later years. The two got together again between 1971 and 1975.

Their collaboration produced such songs as:
"Up Town" (1960, #72 Billboard pop chart)
"Only the Lonely" (1960, #2)
"Blue Angel" (1960, #9)
"I'm Hurtin'" (1961, #27)
"Running Scared" (1961, #1)
"Crying" (1961, #2)
"The Crowd" (1962, #26)
"The Actress" (1962)
"Lana" (1962)
"Blue Bayou" (1963, #29)

Between 1960 and 1963, Melson recorded several singles of his own (the best known being "Hey Mister Cupid") for Hickory Records and also through Acuff-Rose Music, wrote songs for some of that label's other artists including Dan Folger. He then recorded a few songs for EMP Records in 1964 and 1965 that achieved limited success. He was the cowriter of "Run, Baby Run (Back Into My Arms)", which was a #12 Billboard hit for The Newbeats, released in 1965. Melson cowrote a top-30 country hit for Don Gibson in 1968 and then cowrote two songs that were top-30 country hits for Glenn Barber in 1972, with a third in 1979.

"Only the Lonely" went to number one on the country charts in 1969 for Sonny James. "Blue Bayou" was a #3 hit for Linda Ronstadt in 1977 and "Crying" was a top-10 hit for Don McLean in 1981.

Over the years, Melson continued to perform at rockabilly and nostalgia festivals, and in 2002 he was inducted into the International Rock-A-Billy Hall of Fame in Jackson, Tennessee.

In August 2014, Melson released a triple-A sided single "Last Goodbye" / "Fields of Gold" / "Girl Back on Blue Bayou" with Australian artist Damien Leith.

References

External links
Official site

1935 births
Living people
American male singers
American country songwriters
American male songwriters
American rockabilly musicians
Odessa College alumni
People from Bonham, Texas
People from Midland, Texas
People from Gore, Oklahoma
Roy Orbison
Songwriters from Texas

Joe Melson


Andries Noppert (Heerenveen, 7 de abril de 1994) é um futebolista holandês que joga no Heerenveen como goleiro.

Carreira

NAC Breda
Formado nas categorias de base do  Heerenveen, Noppert fez sua estreia profissional pelo NAC Breda em 2014. Em 12 de agosto de 2017 ele fez sua estreia na Eredivisie na derrota por 4 a 1 para o .

Foggia
Em janeiro de 2018, foi contratado pelo clube italiano Foggia. Após ter viajado de carro dos Países Baixos para Itália, seu carro foi roubado pela Máfia Foggiana. Ele fez sua estreia pelo time da Apúlia no dia 28 de abril, na derrota por 3 a 1 para o Cittadella. Três meses depois, o guarda-redes do Rossoneri parou um penalty no jogo contra o Capri, que terminou em 2 a 0 para o Foggia. Ao longo de uma temporada e meia, ele jogou 8 partidas na Série B. Durante sua estadia na Itália Noppert recebeu a apelido de Il Grattacielo ("O Arranha-céu" em italiano) da mídia do país devido à sua longa altura.

Dordrecht
Em 12 de setembro de 2019, ele assinou com o Dordrecht.

Go Ahead Eagles
Em janeiro de 2021, ele assinou com o Go Ahead Eagles até o final da temporada.

Heerenveen
Voltou ao Heerenveen em 16 de maio de 2022, assinando um contrato de dois anos.

Seleção Holandesa
Foi convocado para a seleção holandesa em setembro de 2022. Em novembro do mesmo ano, ele foi incluído na seleção de 26 jogadores do país para a Copa do Mundo FIFA de 2022 no Catar, fez sua estreia na partida de abertura de seu país no torneio contra o Senegal, que terminou em 2 a 0 para a Oranje. Noppert é o jogador mais alto a já ter jogado uma Copa do Mundo, anteriormente o jogador mais alto era Jan Koller da República Tcheca na Copa do Mundo de 2006.

Pessoas vivas
Nascidos em 1994
Naturais de Heerenveen
Goleiros dos Países Baixos
Jogadores da Copa do Mundo FIFA de 2022
Futebolistas do Go Ahead Eagles
Futebolistas da Unione Sportiva Foggia
Futebolistas do NAC Breda
Futebolistas do SC Heerenveen
Neerlandeses expatriados na Itália
Neerlandeses do século XXI

Andries Noppert


Sigge Winther Nielsen (født 21. maj 1982 i København) er en dansk journalist, forsker og politisk analytiker. Han er i dag stifter og direktør i INVI - Institut for vilde problemer og medlem af bestyrelsen i Planetary Impact Ventures. Han er tidligere direktør i Djøf og kendt som vært på DR2 Deadline.

Baggrund, uddannelse og forskning
Sigge Winther Nielsen er uddannet cand.scient.pol. og ph.d. i statskundskab fra Københavns Universitet. Han har været gæsteforsker og fulbright scholar ved Columbia University i New York og University of California, Berkeley.

Han forskede i parti- og vælgeradfærd ud fra politisk marketing og politisk psykologi ved Institut for Statskundskab på Københavns Universitet.

Karriere
Sigge Winther Nielsen har tidligere været politisk analytiker og chef for "Skyggekabinettet", der lavede politiske podcasts på Dagbladet Politiken. Han har desuden arbejdet som embedsmand i Finansministeriet.

Han har været vært på Deadline på DR2, direktør i Djøf og er i dag stifter og direktør i INVI - Institut for vilde problemer. Sigge skriver derudover bøger og holder oplæg om politik og samfund; han har senest udgivet bogen Entreprenørstaten fra 2021. I 2023 udkommer Sigge med en antologi om vilde problemer.

Bibliografi
Sigge Winther Nielsen har udgivet en række danske og internationale videnskabelige artikler om politisk marketing, branding, strategi, spin, politisk psykologi og demokrati. Nielsen er desuden medforfatter til bøgerne Om Politisk Tæft (2008), Politisk Psykologi – fordi politik er personligt (2009), Projekt Løkke (2010) og Politisk Marketing (2011).

 Om Politisk Tæft (2008) - med Jonathan Bugge Harder
 Politisk Psykologi – fordi politik er personligt (2009) - med Thomas Høgenhaven
 Projekt Løkke (2010) - med Tanja Frederiksen
 Politisk Marketing (2011) - redaktør
Marketized Politics (2013)
Entreprenørstaten (2021)
Vilde Problemer  (2023)

Referencer

Journalister fra Danmark
Ansatte i DR

Sigge Winther Nielsen


The Fall er en irsk-britisk kriminaldramaserie fra 2013. Serien blev skabt af Allan Cubitt, instrueret af Jakob Verbruggen og har Gillian Anderson i hovedrollen. The Fall havde premiere i Irland på RTÉ One 12. maj 2013 og i Storbritannien på BBC Two 13. maj 2013. I november 2014 havde seriens anden sæson premiere. Sæson 3 komme i 2016.

Medvirkende
 Gillian Anderson – Stella Gibson
 Jamie Dornan – Paul Spector
 Laura Donnelly – Sarah Kay
 Bronagh Waugh – Sally-Ann Spector
 Ben Peel – James Olson
 Michael McElhatton – Rob Breedlove
 Niamh McGrady – Danielle Ferrington
 Frank McCusker – Garrett Brink
 Ian McElhinney – Morgan Monroe
 Stuart Graham – Matt Eastwood
 John Lynch – Jim Burns
 Archie Panjabi – Reed Smith
 Colin Morgan – Tom Anderson (fra sæson 2)
 Sean McGinley – Peter Jensen (fra sæson 2)
 Jonjo O'Neill – Tom Stagg (fra sæson 2)

Kilder

Eksterne henvisninger

Tv-programmer fra BBC
Britiske tv-serier fra 2010'erne

The Fall (tv-serie)


Dolma, Balkan, Güney Kafkasya, Orta Asya, Akdeniz, Ege ve Orta Doğu mutfaklarında yeri olan  bir yemek çeşididir. Biber, domates, soğan, patlıcan ve kabak gibi sebzelerden yapılmaktadır. 2017 yılında Azerbaycan'ın "Dolma yapımı ve paylaşımı geleneği" UNESCO Somut Olmayan Kültürel Miras Listelerine dahil edilmiştir. Bu geleneğe halen daha Azerbaycan'da rastlanmaktadır. Dolma aynı zamanda geleneksel Irak mutfağının en popüler yemeklerinden biridir ve Irak'ın yöresel yemeği olarak kabul edilir. Dolma, Irak'taki tüm etnik gruplar tarafından tüketilir.

Etimoloji
Dolma kelimesi Türkçedeki dolmak fiilinden türemiştir. Yunan mutfağında gemista veya tsounidis, İtalyan mutağında ripieni, Hindistan mutfağında dorma, ve Arap ülkelerinde mahshi olarak adlandırılır.

Tarihi
Dolma, yüzyıllardır ilk olarak yapıldığı Orta Doğu mutfağının bir parçasıdır. Her ne kadar "dolma" terimi Osmanlı'nın Topkapı Sarayı mutfağında ortaya çıkmış olsa da, Osmanlı öncesi Arap mutfağında dolma sayılabilecek "etle doldurulmuş patlıcan" tariflerine rastlanmaktadır. Benzer şekilde, Antik Yunanlar tatlandırılmış peynirle doldurulmuş incir yaprağına "thrion" demekteydi.

Dolma, İran'da en azından 17. yüzyıldan beri yapılmaktadır. Nasıreddin Şah'ın 19. yüzyılda yazdığı notlarda doldurulmuş üzüm yaprakları, lahana yaprakları, salatalık, patlıcan, elma ve ayva da dahil olmak üzere çeşitli malzemelerden yapılan dolma tarifleri yer almaktadır. Kaydedilen tariflerde kıyma, sote nane, pirinç ve safran kullanımına da rastlanmaktadır.

Dolmaya aynı zamanda Sefarad Yahudilerinin mutfağında da rastlanmaktadır. Yahudi aile geleneklerinde diğer dolma türlerinde bulunmayan bazı varyasyonlar vardır.  Irak Yahudilerinin mutfağındaki tatlı ve ekşi aromalı dolmalar bu varyasyonlardan biridir. Kış aylarında dolma yapımında kullanılan lahana, İran ve Osmanlı İmparatorluğu'ndaki köylülerin temel gıdalardan biriydi ve Balkanlara da yayılmıştı. Osmanlı İmparatorluğu'ndaki Yahudiler, dolma yaparken yerel olarak yetiştirilen üzüm yapraklarını kullanmış ve yemeğin Türkçe ismini kabul etmiştir. Doğu Avrupa'daki Yahudiler, koşer etten yapılan çeşitli lahana dolmaları hazırlamıştır. Bu yemeğe Rusça'da golubtsy, Ukraynaca holubtsi, Lehçe'de gołąbki ve Yidiş'te holishkes veya teibel denmektedir. Et pahalı olduğu için bazen pirinç etle karıştırılır. Avrupa'daki Yahudiler bazen pirincin yerine arpa, ekmek veya kaşa kullanmaktadır.

Hindistan mutfağında dolmaya sadece Bengal mutfağında rastlanmaktadır. Bu mutfaktaki en yaygın dolma türü Potoler dormadır.

Çeşitleri
Acur dolması
Ayva dolması
Biber dolması
Balkabağı dolması
Domates dolması
Enginar dolması
Erik dolması
Evelik dolması
Kabak dolması
Kabak çiçeği dolması
Kalamar dolması
Kara lahana dolması
Kaz dolması
Midye dolması
Mumbar dolması
Şıhıl mahşi
Dalak dolması
Şımşıpe
Şalgam dolması

Osmanlı Mutfağındaki Dolma Çeşitleri
 15. Yüzyıl dolma çeşitleri: İşkembe dolması (zerbûdil), piyaziyye(soğan dolması), tuffâhiyye (elma dolması)dır.
 16. Yüzyıl dolma çeşitleri :Çakal erikli yaprak dolması, havuç dolması, koruklu kabak dolması, körpe bal kabağı dolması, lahana dolması, patlıcan dolmasıdır.
 17. Yüzyıl dolma çeşitleri :Balık dolması(uskumru, tekir, mercan, palamut), karpuz dolması, lisan-ı sevr dolmasıdır.
 18. Yüzyıl dolma çeşitleri :Ayva dolması, ıspanak dolması, mülebbes dolma, pırasa dolması, şeyhü'l mûîşidir.
 19. Yüzyıl dolma çeşitleri :Adi yaprak dolması, ayva yaprağı dolması, bamya dolması, balkabağının bütünce dolması, bütünce lahana dolması, domates dolması, enginar dolması, fındık yaprağı dolması, kaburga dolması, kavun dolması, kuzu dolması, midye dolması, mumbar dolması, patlıcandan Halep dolması, piyazlı kabak, sakız kabağı dolması, şalgam dolması, şirden dolması, taze etli yaprak dolması, tavuk dolması, vişneli yaprak dolması, yalancı balık dolması, yalancı dolma, yalancı patlıcan dolması, yeşilbiber dolmasıdır.

Melceü't-Tabbâhîn
Basılı ilk yemek kitabı Melceü't-Tabbâhîn'de çok çeşitli dolma tarifleri vardır. Bunlar:

Mülebbes Dolma
Yalancı Balık Dolması
Halep Dolması
Yalancı Dolma
Vişne Yalancı Dolması
Kavun Dolması
Piliç veya Tavuk Dolması
Midye Dolması
Âdi Yaprak Dolması
Domates ve Frenk Patlıcanı Dolması
Patlıcan Yalancı Dolması
Balık Dolması
Mumbar ve Şirden

Mükemmel ve Mufassal Aş Ustası

Mükemmel ve Mufassal Aş Ustası'da çok çeşitli dolma tarifleri vardır. Bunlar: Enginar dolması, Soğan dolması, Yeşil biber dolması, Şalgam dolması, Etli kavata dolması, Kırmızı ve yeşil domates dolması, Pırasa dolması, Patlıcan dolması, Sakız kabağı dolması, Asma kabağı dolması, Hıyar dolması, Acur dolması, Asma yaprağı dolması, At kestanesi yaprağı dolması, Pazı yaprağı dolması, Lahana yaprağı dolması, Ebegümeci yaprağı dolması, fındık yaprağı dolmalarıdır.

Ayrıca bakınız
 Ermenistan Dolma Festivali
 Sarma

Kaynakça

Türk mutfağındaki dolma ve sarmalar
Akdeniz mutfağı
Bosna-Hersek mutfağı
Yunan mutfağı
İran mutfağı
Irak mutfağı
Kürt mutfağı
Balkan mutfağı
İsrail mutfağı
Osmanlı mutfağı
Filistin mutfağı
Ermeni mutfağı
Levant mutfağı

Dolma


Balaban aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Balaban; Türkçede iri, büyük, şişman, gürbüz kimse anlamına gelen sözcük
 Balaban, balıkçılgiller (Ardeidae) familyasına ait bir kuş türü
 Balaban, halk müziğinde kullanılan bir tür nefesli çalgı
 Balaban, Türkmen Alevi aşireti

Kişiler
 Alper Balaban (1987-2010), Türk futbolcu
 Bob Balaban (d. 1945), Amerikalı oyuncu
 Boško Balaban (d. 1978), Hırvat futbolcu
 İbrahim Balaban (d. 1921), Türk ressam
 Kartal Balaban (d. 1980), Türk oyuncu

Yerleşim yerleri
 Balaban, Bursa ili Büyükorhan ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Diyarbakır ili Eğil ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Edirne ili Uzunköprü ilçesine bağlı köy
 Balaban, Gaziantep ili Karkamış ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, İzmir ili Bergama ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, İzmir ili Kınık ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Kırklareli ili Demirköy ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Kocaeli ili İzmit ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Kocaeli ili Kandıra ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Malatya ili Darende ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Malatya ili Yazıhan ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Mardin ili Nusaybin ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Suriye'nin Halep ili kuzeyinde yer alan bir köy
 Balaban, Trabzon ili Hayrat ilçesine bağlı mahalle
 Balaban, Arnavutluk'un Ergiri iline bağlı köy
Balaban, Şanlıurfa ili Halfeti ilçesine bağlı Mahalle

Türkçe soyadları

Balaban


Martín Rodríguez (* 18. Dezember 1969 in Córdoba) ist ein ehemaliger argentinischer Tennisspieler.

Leben
Rodríguez wurde 1991 Tennisprofi und spielte zunächst auf der ATP Challenger Tour. Auf dieser gewann er im Laufe seiner Karriere 11 Titel im Doppel sowie einen weiteren im Einzel. Auf der ATP World Tour gewann er insgesamt sechs Doppeltitel, davon vier mit seinem Landsmann Gastón Etlis. Seine höchste Notierung in der Tennis-Weltrangliste erreichte er 1999 mit Position 71 im Einzel sowie 2004 mit Position 15 im Doppel. Beim ATP-Turnier von Basel 2002 wies sein Dopingtest einen zu hohen Koffeinwert auf. Er erhielt eine Geldstrafe über 6725 US-Dollar und ihm wurden 60 Weltranglistenpunkte aberkannt.

Sein bestes Einzelergebnis bei Grand-Slam-Turnieren war die Zweitrundenteilnahme bei den French Open 1999. Bei den Australian Open konnte er in zwei aufeinander folgenden Jahren jeweils das Halbfinale erreichen. Mit Gastón Etlis unterlag er 2003 gegen Mark Knowles und Daniel Nestor, im Jahr darauf unterlagen beide gegen die späteren Turniersieger Michaël Llodra und Fabrice Santoro.

Rodríguez absolvierte 2000 eine Doppelpartie für die argentinische Davis-Cup-Mannschaft. In der Amerika-Gruppenzone I traf Argentinien in der ersten Runde auf Kanada. Rodríguez und sein Partner Martín García verloren gegen Daniel Nestor und Sébastien Lareau klar in drei Sätzen, das Spiel ging insgesamt mit 1:4 verloren. Etlis trat ein Mal bei Olympischen Sommerspielen für Argentinien an. Bei den Olympischen Spielen 2004 trat er zusammen mit Etlis im Doppel an und unterlag im Achtelfinale den späteren Goldmedaillisten Nicolás Massú und Fernando González.

Turniersiege

Doppel

Weblinks

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2004
Davis-Cup-Spieler (Argentinien)
Olympiateilnehmer (Argentinien)
Dopingfall im Tennis
Doping in Argentinien
Geboren 1969
Mann
Argentinier

Martín Rodríguez (Tennisspieler)


An Triglochin stowardii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicholas Edward Brown. An Triglochin stowardii in nahilalakip ha genus nga Triglochin, ngan familia nga Juncaginaceae.

Mabibilngan ini ha Western Australia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triglochin

Triglochin stowardii


Articles with hCards

ගම්මඩ ලියනගේ ක්ලීටස් පෝලිනස් මෙන්ඩිස්, ක්ලීටස් මෙන්ඩිස් ලෙස ජනප්‍රියයි (උපත 1949 ජූලි 17) ශ්‍රී ලාංකික නළුවෙකි, ප්‍රධාන වශයෙන් සිනමාවේ සහ රූපවාහිනියේ කටයුතු කරයි. සරසවිය, ඕසීඅයිසී, රයිගම්, ජනාධිපති සිනමා උළෙලවල දුෂ්ට චරිත නිරූපණය වෙනුවෙන් ඔහු සම්මාන රැසක් ලබා ඇත.

ඔහුගේ වැඩිමහල් සොහොයුරා වන විනිසියස් මෙන්ඩිස් 2019 ඔක්තෝම්බර් මාසයේදී වයස අවුරුදු 75 ක් වන විට මිය ගියේය.

පෞද්ගලික ජීවිතය
ක්ලීටස් 1987 දී ඩොරින් ජයකොඩි සමඟ විවාහ වූ අතර ඔවුන්ට තනි පුතෙකු සිටින අතර ඔහු 1994 දී උපත ලැබීය.

රංගන වෘත්තිය
1971 දී රිදී තිරයට පැමිණීමට පෙර මෙන්ඩිස් පල්ලියේ මංගල්‍යවල නාට්‍ය කළ අතර කටුපොත තරුණයින්ට ජිම්නාස්ටික් සහ සටන් කලාව ඉගැන්වීය. අනතුරුව 1973 දී හෙන්රි චන්ද්‍රවංශ සමඟ සම්මුඛ සාකච්ඡාවකට මුහුණ දීමට කොළඹට ගිය ඔහු එම සම්මුඛ සාකච්ඡාවේදී සුගත් සමරකෝන් හමුවිය. 1977 දී ඔහු වනගත කෙල්ල චිත්‍රපටයේ ස්ටන්ට් අධ්‍යක්ෂකවරයා ලෙස කටයුතු කළේය.

ඔහුගේ පළමු සිනමා රංගනය 1978 වීර පුරන් අප්පු චිත්‍රපටයේ සහය නළුවෙකු ලෙස පැමිණියේය. ඉන්පසු ඔහු 1983 දී යළි පිපුණු මලක් චිත්‍රපටයේ රඟපෑවේය. ඔහුගේ ප්‍රථම දුෂ්ට චරිතය පැමිණියේ 1982 පාරමිතා චිත්‍රපටය හරහා වන අතර එය ඉතිරි දශක කිහිපය තුළ ඔහුගේ සිනමා ජීවිතය දුෂ්ට චරිත දෙසට යොමු කළේය.

2004 දී ගල්කිස්සේ විශ්ව කලා සරසවියට සම්බන්ධ වූ මෙන්ඩිස් උදයකාන්ත වර්ණසූරිය හමුවිය.  2021 දී ඔහු 'දේශාභිමානී කීර්ති කලාභූෂණ' සම්මානයෙන් පිදුම් ලැබීය.

චිත්‍රපටකරණය

 අංක ශ්‍රී ලාංකේය සිනමාවේ ඇති ශ්‍රී ලාංකේය චිත්‍රපට සංඛ්‍යාව දක්වයි.

යොමු කිරීම්

බාහිර සබැඳි

 ජාතික රූපවාහිනියට කළු සෙවනැල්ලක්
 ජනක චමින්දගේ 'අකඩවාරිය' මේ දිනවල රූගැන්වේ
 ක්ලීටස් වේදිකා රංගනයක හතයි හතයි හතයි
 චම් ශ්‍රියාණි නැවතත් මිල්පා වලව්ව ගෙදරට
 'Crime Scene' රහස් පරීක්ෂක ත්‍රාසජනක චිත්‍රපටයේ දේශීය රූපවාහිනියට ඇතුල් වීම සනිටුහන් කරයි
 කවුද හිතුවේ දෙයියනේ මෙහෙම දෙයක් වේවි කියලා
 'කඩුලු තාහන්චිය': ප්‍රධාන චරිතය සම්බන්ධයෙන් ගැටුමක්
 ගිය පාස්කුවත් දුකින් මේ පාස්කුවෙත් දුකින්
1948 උපත්
ජීවමාන ජනයා

ක්ලීටස් මෙන්ඩිස්


Robert Skov (født 20. maj 1996) er en dansk fodboldspiller, der spiller for TSG 1899 Hoffenheim i den tyske Bundesliga. Hertil kom han fra FC København. Skov spiller fortrinsvis højre kant. Skov spiller desuden på det danske landshold.

Klubkarriere

Silkeborg IF
Robert Skov begyndte som ungdomsspiller i Silkeborg IF, hvor han i en ung alder begyndte at spille for klubbens førstehold. Han forlængede den 18. december 2016 kontrakten med Silkeborg IF frem til udgangen af 2019.

Den 19. januar 2018 blev Silkeborg IF og FC København enige om en transfer, hvorefter Skov skiftede til FC København .  FC København betalte angiveligt 7,5 mio kroner for den danske midtbanespiller.

FC København
Robert Skov fik debut i FC København den 4. februar 2018 mod Brøndby IF, hvor det endte med en 1-0 sejr til Brøndby IF i Sydbank Pokalen.

Han første sæson i FC København blev en stor succes, og Skov blev den 5. maj 2019 af Spillerforeningen kåret som 'Årets profil' i Superligaen. I sidste spillerunde af 2018-19-sæsonen scorede han sit 29. ligamål, hvilket er rekord for flest mål scoret i en superligasæson.

Hoffenheim
Med sine præstationer i FCK og på U/21-landsholdet var det et spørgsmål om tid, før Robert Skov skulle videre til en størrre liga, og 27. juli 2019 blev det officielt, at han skiftede til Bundesligaen og TSG 1899 Hoffenheim. Ifølge Ekstra Bladet havde handlen en værdi af 75 millioner kroner, som kunne stige til 90 millioner kroner. Han skrev under på en kontrakt gældende frem til 30. juni 2024.

Skov scorede sit første mål for Hoffenheim i en 3-0-sejr i Bundesligaen over SC Paderborn den 1. november 2019.

Landsholdskarriere
Robert Skov har spillet på diverse danske ungdomslandshold.

I august 2016 blev Robert Skov udtaget til Danmarks OL-hold i Brasilien. Her scorede han Danmarks enlige mål i puljespillet, der var stærkt medvirkende til Danmarks avancement til kvartfinalen.

Den 11. marts 2019 blev Robert Skov udtaget til Danmarks fodboldlandshold til kvalifikation til EM i fodbold 2020. Han debuterede på A-landsholdet fra start i kvalifikationskampen mod .

Efterfølgende var han med til slutrunden om U/21-EM i fodbold 2019, hvor han scorede Danmarks mål mod  i 1-3-nederlaget.

Han var med i truppen til EM-slutrunden 2020 (afholdt 2021), men fik ikke spilletid i turneringen.

Noter

Referencer

Eksterne henvisninger
 Spillerprofil på fck.dk

Fodboldspillere fra Danmark
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2020
Fodboldspillere fra Silkeborg IF
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2016
Fodboldspillere fra FC København
Fodboldspillere fra TSG 1899 Hoffenheim
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022

Robert Skov


Kintore dans l'Aberdeenshire était un Burgh royal qui a élu un Commissaire au Parlement d'Écosse et à la Convention des États.

Le Parlement d'Écosse a cessé d'exister avec les actes d'Union de 1707 et le commissaire de Kintore, Sir George Allardice, a été l'un de ceux qui ont été cooptés pour représenter l'Écosse au premier Parlement de Grande-Bretagne. À partir des élections générales de 1708, Banff, Cullen, Elgin, Inverurie et Kintore formaient le district d'Elgin, élisant à eux deux un MP.

Liste des commissaires de burgh
 1579: Mr Thomas Mollison
 1617: Walter Cheyne
 1621: John Leslie
 1661–63: Mr James Keith
 1667 (convention), 1669–74: Mr William Moir
 1678 (convention): Adam Pittendreich
 1681, 1685–86: John Udny de Newtyle et Cultercullen
 1689 (convention), 1690: Hugh Wallace de Ingliston (déclaré inéligible 1693)
 1693–1702: Sir James Scougall de Whitehill
 1703–07: Sir George Allardice

Références

Article connexe
 Liste des circonscriptions au Parlement d'Écosse au moment de l'Union

Circonscription du Parlement d'Écosse (jusqu'en 1707)
Politique dans le comté d'Aberdeen

Kintore (circonscription du Parlement d'Écosse)


Bjergkuller er en kortfilm fra 2002 instrueret af Kari Vidø efter eget manuskript.

Handling
Charlotte og Teis, der har levet i et parforhold i nogle år, skal bestige et bjerg, både konkret og i overført betydning. Under en bjergbestigertur til Kullen er Charlotte centimeter fra at miste livet. Teis står lammet og kun ved et indgreb fra den erfarne bjergbestiger Lasse, bliver hun reddet. Det medfører et følelsesmæssigt jordskred for Charlotte. Forholdet til Teis trues med opløsning. Charlotte opsøger den perfekte redningsmand for at takke ham, men alt er ikke, som det umiddelbart ser ud.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2002

Bjergkuller


Felício Laurito (Ribeirão Pires,  – Ribeirão Pires, ) foi um médico e político brasileiro.

Dados biográficos
Nascido no distrito de Ribeirão Pires, então parte do município de São Bernardo, Felício Laurito era filho de Vicente Laurito e Maria Rossi Laurito, tendo dois irmãos, José e Januário Laurito, e uma irmã, Maria Domingas Laurito. Em 1922, formou-se na Faculdade de Medicina e Cirurgia de São Paulo. Em 1924, o governador Washington Luís o nomeou para ocupar a cadeira de Clínica Psiquiátrica. Laurito então se muda para a cidade de Mirassol, retornando ao ABC em 1926. Foi o primeiro médico a estabelecer consultório no distrito de Ribeirão Pires. Também exerceu a medicina como clínico da Pirelli e da São Paulo Railway, além de ter sido dono do Cine Lourdes, o segundo cinema de Ribeirão Pires, e diretor do Externado Nerina Adelfa Ugliengo.

Em 1927, assumiu a presidência do Ribeirão Pires Futebol Clube, agremiação fundada por seu irmão José Laurito. Se manteve no cargo até a sua morte em 1944.

Carreira política
Laurito era filiado ao Partido Republicano Paulista, e tinha o Dr. Virgílio Gola, do Partido Democrático como seu maior adversário político. Em 30 de outubro de 1928, foi eleito vereador, e também foi escolhido por seus pares como vice-prefeito de Santo André, sendo deposto pela Revolução de 1930. Laurito tinha o apoio da elite política municipal, que estava insatisfeita com as gestões de Estácio Pessoa e Justino Paixão.  Após ser indicado por 32 integrantes da Frente Única em reunião no Clube do Xadrez de Santo André, Felício Laurito foi nomeado por Armando Sales de Oliveira como novo prefeito de São Bernardo em 26 de setembro de 1933.

Sua posse foi muito comemorada em Ribeirão Pires, onde era radicado. Uma de suas primeiras medidas como prefeito foi a reabertura das agências da Prefeitura em seu distrito local, além de São Caetano e da sede em São Bernardo. O legado de Felício Laurito em Ribeirão Pires reside na criação da Praça da Matriz e a chegada de luz elétrica e serviço telefônico, além do calçamento de múltiplas ruas do então distrito.

Era alvo de críticas da oposição, que defendia a nomeação de Armando de Arruda Pereira em seu lugar; a gestão de Laurito foi criticada pela compra de um automóvel Chevrolet por 4 contos de réis sem a abertura de concorrência pública, como mandava a legislação municipal. O então prefeito argumentou que não podia abrir concorrência porque o preço do automóvel era fixo, e que "à Prefeitura só convinha automóvel marca Chevrolet."  Outra controvérsia de sua administração foi a promulgação da Campanha Eugênica de Santo André.

Em 15 de fevereiro de 1936, Laurito renunciou ao título de prefeito para concorrer ao cargo de vereador na Câmara Municipal, sendo substituído pelo advogado Generoso Alves de Siqueira. Com as novas regras eleitorais, a câmara seria composta por 13 vereadores. Em 16 de agosto de 1936, Laurito, agora filiado ao Partido Constitucionalista, foi eleito indiretamente para um segundo mandato como prefeito, por sete votos a seis. Apesar da maioria inicial na Câmara, o prefeito perdeu o apoio até o final de seu mandato, e foi destituído do cargo pelo interventor federal Adhemar de Barros em 9 de julho de 1938.

Morte e legado
Morreu um dia após o seu 49º aniversário, ao tentar salvar seu filho de um afogamento em uma praia em Santos. Foi homenageado em São Bernardo do Campo com a denominação de uma rua em sua memória, em 1974; outra via pública também leva seu nome em Ribeirão Pires. Também dá nome a duas escolas estaduais na região, em Santo André e Ribeirão Pires.

Prefeitos de Santo André (São Paulo)
Prefeitos de São Bernardo do Campo

Felício Laurito


Louisenau (fränkisch: Luihsnau) ist ein Gemeindeteil der Stadt Abenberg im Landkreis Roth (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Der Weiler liegt, direkt nördlich angrenzend an Kleinabenberg, am Nordosthang des Galgenberges (). 0,7 km nördlich fließt der Kaltenbach, ein rechter Zufluss der Aurach. Im Nordosten liegt das Waldgebiet "Heckenlohe", im Nordwesten befindet sich ein Golfplatz. Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Kleinabenberg zur Staatsstraße 2220 (0,2 km südlich) bzw. nach Bechhofen (1,7 km nördlich).

Geschichte
Der Ort wurde im Salbuch des Hochstifts Eichstätt von 1300 als "Losenaw" erstmals urkundlich erwähnt. Die heutige Form des Ortsnamens wird 1885 erstmals bezeugt und ist eine Umdeutung des ursprünglichen, nicht mehr geläufigen Bestimmungswortes losen (mhd. für anmutig, lieblich) zum weiblichen Personennamen Louise. Zu der Zeit wurde dort Land durch Neubruch gewonnen. Der Ort selbst wurde erst Anfang des 14. Jahrhunderts angelegt. Im Salbuch von 1407 wurden für den Ort 3 Gütlein und ein Haus verzeichnet. Kleinabenberg bildete mit Louisenau eine Realgemeinde.

Während des Dreißigjährigen Kriegs wurde der Ort niedergebrannt. 1632 galt der Ort unbewohnt, woran sich die nächsten 40 Jahre nichts änderte.

1671 gab es in Louisenau 3 Anwesen, die alle dem Kastenamt Abenberg unterstanden. Das Hochgericht übte das eichstättische Pflegamt Abenberg aus. Gegen Ende des 18. Jahrhunderts gab es im Ort weiterhin 3 Anwesen. Das Hochgericht übte das Pflegamt Abenberg aus. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft sowie die Grundherrschaft über die 3 Halbhöfe hatte das Kastenamt Abenberg. 1801 gab es ebenfalls 3 Anwesen.

Im Rahmen des Gemeindeedikts wurde 1808 Louisenau dem Steuerdistrikt Asbach und der 1811 gegründeten Ruralgemeinde Aurau zugeordnet. Am 1. Juli 1972 wurde Louisenau im Zuge der Gebietsreform in Bayern nach Abenberg eingegliedert.

Sehenswert ist die Louisenaukapelle mit Dreifaltigkeitsmotivbild.

Baudenkmal
 Bildstock neben einer Wegkapelle. Auf quadratischem Pfeiler erhebt sich das mit Helmdach bekrönte Bildhäuschen. Sandstein. Frühzeit des 17. Jahrhunderts. Die gemalten Bilder in den Blendfenstern stammen aus neuerer Zeit.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist römisch-katholisch geprägt und nach St. Jakobus (Abenberg) gepfarrt. Die Einwohner evangelisch-lutherischer Konfession sind nach St. Jakobus (Dürrenmungenau) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Abenberg)
Ort im Landkreis Roth
Ersterwähnung 1300
Weiler in Mittelfranken

Louisenau


Astride N'Gouan (n. 9 iulie 1991, în Saint-Denis) este o handbalistă franceză care joacă pentru clubul Metz Handball și echipa națională a Franței. Handbalista a făcut parte din echipa Franței care a câștigat medalia de aur la Campionatul Mondial din 2017.

Palmares

Club
Cupa Cupelor EHF:
Finalistă: 2013

Cupa Challenge EHF:
Finalistă: 2014

Campionatul Franței:
Finalistă: 2012, 2014

Cupa Franței:
Finalistă: 2014

Cupa Ligii Franței:
 Câștigătoare: 2013

Echipa națională
Campionatul Mondial:
 Medalie de aur: 2017

Campionatul European:
 Medalie de aur: 2018
 Medalie de bronz: 2016

Referințe

Legături externe
Astride N'Gouan  pe pagina oficială a Federației Franceze de Handbal
Astride N'Gouan  pe pagina oficială a Ligii Franceze de Handbal

Jucătoare de handbal din Franța
Nașteri în 1991
Sportivi francezi în viață
Oameni din Saint-Denis, Seine-Saint-Denis

Astride N'Gouan


أفالون جزيرة في الميثولوجيا الويلزية وهي مملكة الموتى وأصبحت لاحقا جنة على الأرض في البحار الغربية ثم أصبحت موطن الأبطال في الحكايات الآرثرية والتي انتقل إليها الملك آرثر بعد معركته الأخيرة مَعْرَكة كامِلان.

التسمية
أفالون (بالويلزية: Ynys yr Afallon) أي جزيرة التفاح لأنها تمثل المتع والولائم الرائعة في الآخرة، ولكن على الأغلب جاء اسمها من ملك الأموات عند السلتيين يسمى أفالوك (وعند الويلزيين يسمى أفالاخ).

اسم آخر لها هو إنيسفيترين أو إنيسغوترين أو جزيرة الزجاج وهي كما يظهر متطابقة مع غلاسبيرغ أو مدينة الزجاج وهي مملكة الأموات عند الجرمانيين القدماء.

انظر أيضًا
 قائمة الأماكن الأسطورية

مصادر

Encyclopedia Britannica 1911

أماكن أسطورية
أماكن خيالية مأهولة
أودية خياليون
الأسطورة الآرثرية
الخيال عن الخلود
جزر أسطورية

أفالون


Rikizo Matsuhashi (født 22. august 1968) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama Marinos og Kyoto Purple Sanga.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Rikizo Matsuhashi


Benad ist der Familienname folgender Personen:

 Gottfried Benad (* 1932), deutscher Mediziner und Anästhesiologe
 Matthias Benad (* 1951), deutscher evangelischer Theologe und Kirchenhistoriker
 Sandra Benad (* 1973), deutsche Säbelfechterin
 Ursula Benad, deutsche Handballspielerin

Benad


Rafael Bastos (født 1. januar 1985) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Rafael Bastos


Stefan Hess (* 1965 in Basel) ist ein Schweizer Historiker und Kunsthistoriker.

Leben
Stefan Hess wuchs in Riehen auf und studierte an der Universität Basel Geschichte, Deutsche Literaturwissenschaft und Kunstgeschichte. Danach arbeitete er jahrelang als freischaffender Historiker. 2007 promovierte er im Fach Kunstgeschichte mit einer Arbeit über den Bildhauer Ferdinand Schlöth. Seit November 2008 arbeitet er an der Dokumentationsstelle der Gemeinde Riehen. Von 2009 bis Juni 2012 war er Leiter der Historischen Sammlung am Museum Aargau. Seit dem 1. Juli 2012 leitet er das Dichter- und Stadtmuseum Liestal.
Er ist auch Verfasser zahlreicher Artikel im Historischen Lexikon der Schweiz. Seine Forschungsschwerpunkte liegen in der Sozial- und Kulturgeschichte der Region Basel.

Schriften

Monografien
 Der «Basler Ratstisch» von Johann Christian Frisch (= Basler Kostbarkeiten. Bd. 28). Baumann & Cie, Banquiers, Basel 2007, ISBN 978-3-9523034-5-0.
 mit Wolfgang Loescher: Möbel in Basel. Meisterstücke und Meisterstückordnungen. Historisches Museum, Basel 2007, ISBN 978-3-9523034-4-3.
 mit Bernhard Graf: Spielzeugmuseum Riehen. Gemeinde Riehen, Riehen 2010.
 mit Arlette Schnyder, Sibylle Meyrat, Isabel Koellreuter und Daniel Hagmann: Riehen – ein Portrait. Basel 2010, ISBN 978-3-7965-2672-5.
 Zwischen Winckelmann und Winkelried. Der Basler Bildhauer Ferdinand Schlöth (1818–1891). Berlin 2010, ISBN 978-3-86805-954-0 (Dissertation, Universität Basel, 2007).
 mit Wolfgang Loescher: Möbel in Basel. Kunst und Handwerk der Schreiner bis 1798. Christoph Merian Verlag, Basel 2012, ISBN 978-3-85616-545-1.
 mit Wolfgang Loescher: Weltklasse in Liestal. Die Kunstschreinerei Bieder (= Quellen und Forschungen zur Geschichte und Landeskunde des Kantons Basel-Landschaft. Bd. 98). Verlag des Kantons Basel-Landschaft, Liestal 2016, ISBN 978-3-85673-291-2.
 mit Albin Kaspar, Felix Ackermann und Christoph Matt: Häuser in Riehen und ihre Bewohner. Heft III: Das Unterdorf. Riehen 2017, ISBN 978-3-033-06504-8
 Das Basler Münster (zusammen mit Hans-Rudolf Meier, Dorothea Schwinn Schürmann, Marco Bernasconi, Carola Jäggi, Anne Nagel und Ferdinand Pajor) (= Die Kunstdenkmäler des Kantons Basel-Stadt, Bd. X). Basel 2019, ISBN 978-3-03797-573-2.
 Die Suche nach dem Stadtgründer. Spätmittelalterliche Ursprungsmythen in Basel und ihre neuzeitlichen Nachfolger, 198. Neujahrsblatt der GGG, Basel 2019, ISBN 978-3-7965-4102-5
 mit Albin Kaspar, Felix Ackermann, Jan Arni, Christoph Matt und Thomas Gisin: Häuser in Riehen und ihre Bewohner. Heft IV: Das Mitteldorf, Riehen 2022 ISBN 978-3-033-09384-3

Herausgeberschaften
 mit Tomas Lochman: Basilea. Ein Beispiel städtischer Repräsentation in weiblicher Gestalt. Schwabe, Basel 2001, ISBN 3-7965-1737-4.
 mit Tomas Lochman: Klassische Schönheit und vaterländisches Heldentum. Der Basler Bildhauer Ferdinand Schlöth (1818–1891): Ausstellung, Skulpturhalle Basel, 10. Dezember 2004 bis 12. März 2005. Skulpturhalle, Basel 2004, ISBN 3-905057-20-4
 Rut Bischler. «Jedes Bild, das ich gemalt habe, ist wahr». Scheidegger & Spiess, Zürich 2018, ISBN 978-3-85881-596-5.
 Basel und Riehen. Eine gemeinsame Geschichte. Christoph Merian Verlag, Basel 2021, ISBN 978-3-85616-962-6.

Aufsätze (Auswahl)
 Basler Vereine und Festspiele – Mit vereinten Kräften. In: MIMOS. Zeitschrift der Schweizerischen Gesellschaft für Theaterkultur. Nr. 4, 49. Jg., 1997, S. 27–31.
 Der Weinberg des Herrn Burgermeister. Johann Rudolf Wettstein als Weinproduzent. In: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde 98 (1998), S. 35–47 (doi:10.5169/seals-118400)
 Zwischen Verehrung und Versenkung. Zum Nachleben Kaiser Heinrichs II. in Basel. In: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde. Bd. 102 (2002), S. 83–143 (doi:10.5169/seals-118454)
 Sicherung der Rechtskontinuität oder die Macht der Gewohnheit. Marienbilder im nachreformatorischen Basel. In: David Ganz, Georg Henkel (Hrsg.): Rahmen-Diskurse. Kultbilder im konfessionellen Zeitalter. Reimer, Berlin 2004, ISBN 3-496-01312-5, S. 331–357.
 Ein Hallwyler setzt auf die Muttergottes im Himmel und auf den Bischof auf Erden. Zu einer 1631 datierten Stifterscheibe im Museum Aargau. In: Argovia, 2010, S. 149–157.
 Herrscherideale und ideale Frauen. Tugendallegorien im frühneuzeitlichen Basel. In: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde. Bd. 111 (2011), S. 115–154 (doi:10.5169/seals-391676).
 Zwischen Hobelbank und Pflug. In: Jahrbuch z'Rieche, 2012 (online)
 Der sogenannte Pestsarg von Mandach – ein aufschlussreiches Zeugnis frühneuzeitlicher Sepulkralkultur. In: Argovia. Bd. 125 (2013), S. 124–133.
 Wohnstube der Gläubigen statt Sakralraum. In: Jahrbuch z'Rieche, 2014, S. 104–111 (online).
 Die souveräne Stadtrepublik und ihr weibliches Antlitz. Zur Genese von Basels Stadtpersonifikation. In: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde. Bd. 115 (2015), S. 99–153.

Weblinks
 Veröffentlichungen von Stefan Hess im Opac der Regesta Imperii

Einzelnachweise

Museumsleiter
Wissenschaftlicher Mitarbeiter eines Museums in der Schweiz
Historiker
Kunsthistoriker
Sachbuchautor
Schweizer
Person (Basel)
Geboren 1965
Mann

Stefan Hess


Villaurbana (sardisk: Biddobràna) er en by og en kommune (comune) i provinsen Oristano i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 110 meters højde og har 1.643 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 58,70 km² og grænser op til kommunerne Allai, Mogorella, Oristano, Palmas Arborea, Ruinas, Siamanna, Usellus og Villa Verde.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Oristano

Villaurbana


Canis, köpekgiller (Canidae) familyasında sınıflandırılan köpekleri, çakalları ve kurtların büyük bir bölümünü içeren memeli cinsi. Bu cinste yer alan türler orta ve büyük boyutları, iri ve gelişmiş kafatasları ve diş yapılarıyla, uzun bacakları, görece kısa kulak ve kuruklarıyla ayırt edilirler. Tüm köpekgiller gibi güçlü bir koku alma duyusuna sahiptirler. Göz bebekleri yuvarlaktır.

Görece yakın geçmişte evrimleşmiş olan ve bu cins içinde yer alan türlerin dölverimli melezlerin hâlâ ortaya çıkmaya devam ettiği köpekgiller familyasında bazı popülasyonların durumu ve bilimsel sınıflandırması kesinliğe kavuşamamıştır.

Cins adı olarak kullanılan Canis Latince "köpek" anlamına gelmektedir.

Türler
 Çizgili çakal (Canis adustus)
 Altın çakal (Canis aureus)
 Kır kurdu (Canis latrans)
 Kurt (Canis lupus)
 Kara sırtlı çakal (Canis mesomelas)
 Kızıl kurt (Canis rufus)
 Habeş kurdu (Canis simensis)
 Canis dirus ("Korkunç kurt"; nesli tükenmiş)

Kaynakça

Özel

Genel

Canis
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Canis


An Ventenata dubia in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johann Georg Daniel Leers, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ernest Saint-Charles Cosson och Michel Charles Durieu de Maisonneuve. An Ventenata dubia in nahilalakip ha genus nga Ventenata, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ventenata

Ventenata dubia


"G.U.Y." (un acronim pentru "Girl Under You", în limba română "Fata De Sub Tine") este un cântec al interpretei americane Lady Gaga pentru cel de-al treilea ei album de studio, Artpop (2013). Piesa compusă și produsă de Gaga și Zedd a fost trimisă către stațiile radio din Italia drept cel de-al treilea disc single extras de pe album la 28 martie 2014. "G.U.Y." a fost dezvoltat în timp ce solista călătorea în turneul Born This Way Ball, melodia fiind înregistrată de mai multe ori pentru a ajunge la o versiune finală. Este un cântec EDM ce conține elemente din muzica industrial, contemporary R&B și house. Versurile acestuia vorbesc despre subiecte ca dominanța sexuală, supunerea, precum și rolurile de gen.

"G.U.Y." a primit recenzii mixte din partea criticilor de specialitate, aceștia complimentând compoziția și vocea cântăreței, însă criticând versurile și producția. Piesa a apărut în clasamentele câtorva țări, dar nu a reușit să ajungă în top 10 în majoritatea. În Statele Unite, "G.U.Y." a devenit al doilea cel mai slab clasat single al artistei, ocupând locul 76 în Billboard Hot 100. Cântecul a ajuns în top 10 în clasamentul celor mai redate piese la stațiile radio din Bulgaria, clasamentul celor mai bine vândute single-uri în mediul digital din Grecia, și în clasamentul celor mai redate melodii în cluburile din Statele Unite.

Videoclipul piesei "G.U.Y." a fost filmat la castelul Hearst, aflat în apropierea orașului San Simeon, California. Clipul conține apariții ale actorilor din Adevăratele soții din Beverly Hills, precum și lucrări ale artistului Nathan Sawaya și jucătorului de Minecraft de pe YouTube, SkyDoesMinecraft. Având o durată de peste 11 minute, videoclipul o prezintă pe Gaga drept un înger decăzut și rănit ce este readus la viață de către adepții acesteia, într-o piscină. În urma renașterii, solista se răzbună pe bărbații care au vânat-o, înlocuindu-i ulterior cu numeroase clone, cunoscute sub denumirea de G.U.Y. Videoclipul a primit recenzii pozitive din partea criticilor datorită imaginilor acestuia și referințelor către mitologia Greacă. Gaga a cântat melodia atât la spectacolul rezidențial de la Roseland Ballroom, cât și în turneul ArtRave: The Artpop Ball; în ambele locații artista a realizat coregrafia din videoclip, întreaga interpretare primind recenzii pozitive din partea criticilor.

Informații generale

Dezvoltarea albumului Artpop a început cu puțin timp după lansarea lui Born This Way (2011), iar în următorul an, materialul deja a început să fie înregistrat. "G.U.Y." a fost confirmat în timpul unui interviu pentru revista Stylist, în momentul în care Joanna McGarry a întrebat-o pe Gaga despre viziunea ei cu privire la feminism. Gaga a explicat faptul că versurile melodiei sunt despre feminismul new age pe care aceasta dorește să îl exploreze, în care a fi supusă unui bărbat reprezintă un transfer de putere

Pe propria rețea de socializare, website-ul Littlemonsters.com, Gaga a corectat ulterior titlul, spunând că este "G.U.Y.", un acronim pentru "Girl Under You" (ro.: "Fata De Sub Tine"). Aceasta a mai dezvăluit faptul că piesa a fost compusă și produsă împreună cu muzicianul Zedd, cel care a călătorit alături de ea în turneul Born This Way Ball. Zedd a realizat anterior o versiune remix a piesei "Marry the Night" pentru albumul Born This Way: The Remix, iar Gaga a contribuit drept voce principală într-o versiune alternativă a melodiei "Stache" a lui Zedd. Producătorul a spus pentru MTV News: "amândoi nu iubim nimic mai mult decât să facem muzică, așa că a fost destul de natural să lucrăm împreună". Acesta a mai confirmat faptul că cele 10 piese compuse alături de Gaga sunt aproape finalizate, deși nu era sigur dacă ele vor ajunge în lista finală de cântece pentru Artpop.

În ianuarie 2013, Zedd a clarificat faptul că, datorită programelor foarte încărcate, completarea proiectului în timpul turneului a fost foarte dificilă. În timpul unui interviu pentru Sirius XM Radio în decembrie 2013, Gaga a oferit o analiză amănunțită și profundă a fiecărui cântec de pe albumul Artpop. Solista a extins conceptul de feminism new-wave, spunând: "Această piesă este despre a te simțit comodă dedesubt, deoarece ești îndeajuns de puternică să înțelegi faptul că nu trebuie să fii deasupra ca să îți înțelegi valoarea".

Structura muzicală și versurile
Ședințele inițiale de înregistrare ale albumului Artpop au coincis cu turneul Born This Way Ball. Zedd nu a fost mulțumit de rezultatul inițial al înregistrărilor, rugând-o astfel pe Gaga să reia întregul proces. Ideea artistei de a înregistra cântece alături de Zedd a fost aceea de a nu se limita doar la intenția de a crea un hit pentru radio, ci de a fi creativi în orice mod posibil. Acesta a explicat pentru Rolling Stone că "am încercat să facem un album EDM — însă, în același timp, nu am încercat să facem un album EDM. Am făcut multe lucruri care sunt foarte diferite față de ceea ce fac de obicei. Aveam o piesă în care ea îmi dădea doar 10 cuvinte pentru a descrie o emoție, iar eu a trebuit să transform asta în muzică. A fost un mod cu adevărat experimental de a aborda muzica".

Cântecul a fost înregistrat la Studiourile Record Plant, Hollywood, California, de către Dave Russell și asistentul său, Benjamin Ladder. Zedd a realizat mixajul piesei la Zeddl. Prietena solistei, Sonja Durhman, a înregistrat vocea pentru introducerea melodiei. Ryan Shanahan și Jesse Taub au fost asistenții întregului proces. Rick Pearl a realizat programarea suplimentară, în timp ce Gene Grimaldi s-a ocupat de masterizarea audio la Studiourile Oasis Mastering din Burbank, California.

Potrivit unei partituri publicate pe Musicnotes.com, "G.U.Y." are un tempo dance-pop de 110 de bătăi pe minut. Melodia este compusă în tonalitatea Do minor, iar vocea lui Gaga variază de la nota La3 la nota Do5. "G.U.Y." este un cântec EDM cu elemente din genurile muzicale industrial, R&B, și house. Jason Lipshutz de la revista Billboard a descris piesa ca fiind "o asurzitoare alarmă dance care face distincția dintre egalitatea dintre genuri și supunerea sexuală intenționată". Caryn Ganz de la revista Rolling Stone l-a numit "un șlagăr gotic".

Compoziția din "G.U.Y." este asemănătoare cu piesele de pe materialul discografic de debut a lui Gaga, The Fame (2008). John Walker de la MTV News a observat numeroase subiecte adresate în versuri, notabil preferințele sexuale, dominanța, supunerea, precum și rolurile de gen. Melodia conține și o secvență în stil baroc în compoziție, Ed Power de la revista Hot Press descriind-o drept "aterizarea unor lovituri plăcute și cu pasiunea". În introducere, Gaga joacă rolul unei recepționare, fragment care Maura Johnson de la revista Spin a considerat-o similară cu albumul erotic Cyborgasm din 1993.

Lansare și copertă
Un fragment de 12 secunde din "G.U.Y." a fost distribuit pe internet de către Gaga în octombrie 2013, drept o previzualizare a cântecelor de pe albumul Artpop. Secvența conține versul "Love me, love me, please retweet. Let me be the girl under you that makes you cry," (ro.: "Iubește-mă, iubește-mă, dă-mi te rog un retweet. Lasă-mă să fiu fata de sub tine care te face să plângi,"). Casa de discuri Interscope Records a încărcat mai târziu piesa "Gypsy" pe contul lor de SoundCloud într-o listă de single-uri ce vor fi trimise către stațiile radio. Mass-media a speculat că "Gypsy" va fi cel de-al treilea single de pe album. Gaga a anunțat, de asemenea, că plănuiește să filmeze un nou videoclip, întărind astfel speculațiile legate de un nou single. În martie 2014, canalul NBC a anunțat faptul că noul single de pe albumul Artpop va fi "G.U.Y.", lansarea videoclipului urmând să aibă loc la 22 martie. Melodia a fost în mod oficială trimisă către stațiile radio cu format Contemporary hit radio (CHR) și rhythmic contemporary din Statele Unite la 8 aprilie 2014, conform All Access Music Group. O versiune editată pentru radio a fost ulterior încărcată pe contul de SoundCloud a Interscope; versiunea nu include introducerea de 20 de secunde. Universal Music a anunțat că în Italia, piesa va începe să fie difuzată începând cu 28 martie 2014, în timp ce BBC Radio 1 a inclus "G.U.Y." în lista celor mai noi single-uri la 21 aprilie 2014.

Gaga a dezvăluit coperta oficială a single-ului prin intermediului contului de Facebook. Prezentând-o pe cântăreață într-o scenă din videoclip, rănită și purtând o pereche de aripi mari în spate. Lewis Corner de la Digital Spy a descris fotografia drept "[o reprezentare] a unei păsări phoenix ce se ridică din cenușă". Imaginea este înconjurată de aceeași margine albă prezentă în coperțile cântecelor anterioare, precum cele pentru "Do What U Want", "Applause", sau single-ul promoțional "Dope". Pe lângă imagine, Gaga a dezvăluit faptul că titlul artistului și al piesei de pe imagine au fost scrise chiar de ea.

Recepția criticilor

În urma lansării sale, "G.U.Y." a primit recenzii mixte din partea criticilor de specialitate. Un comentariu pozitiv a venit din partea lui Lipshutz, acesta comentând producția lui Zedd care a scos în evidență vocea lui Gaga și fiind de părere că "G.U.Y." este o melodie ce se distinge de pe albumul Artpop. Robert Copsey de la website-ul Digital Spy a lăudat "șlefuitul bas, sintetizatoarele nestăpânite" și "refrenul hipnotic" din cântec. Andy Gill de la ziarul The Independent a fost de părere că vocea lui Gaga a sunat robotic", derutând astfel tema piesei. Walker i-a oferit patru din cinci stele piesei, lăudând versurile însă declarându-se mai puțin mulțumit de muzica de fundal. Owen Myers de la revista Dazed & Confused a complimentat cele două înțelesuri prezente în melodie, fiind de părere că "minunea pop" ar fi funcționat mai bine drept primul disc single de pe Artpop. Într-o recenzie pentru revista Harper's Bazaar, Justin Miller a opinat că atât versurile cât și compoziția de muzică dance au satisfăcut inspirația venită din partea zeiței Venus pentru album.

Johnson a descris "G.U.Y." drept "un serios și puternic EP pop" și o binevenită abatere de la primele două piese de pe album, "Aura" și "Venus". Criticul a continuat prin a spune că piesa este "o odă pentru luarea rolului de supus într-o relație". Stacy-Ann Ellis de la revista Vibe a numit cântecul "aproape ingenios", în timp ce Brian Tank de la ziarul The Buffalo News a fost de părere că "G.U.Y." este un cântec "captivant și distractiv" ce "te face să te simți bine și să dansezi". Într-o recenzie pentru revista Fact, William Bennett a descris piesa ca fiind "incredibilă", iar Mikael Wood de la ziarul Los Angeles Times a opinat că melodia a ajutat albumul Artpop să aibă un sunet "proaspăt". Annie Zalenski de la website-ul The A.V. Club a lăudat piesa, numind-o una dintre cele mai importante melodii de pe Artpop. "G.U.Y." a fost numit un "hit instant" de către Mike Driver de la revista Clash, fiind de părere că folosirea de bătăi din palme și refrenul au fost captivante. Calre Considine de la revista Time Out a considerat că piesa a fost inspirată de lucrările lui David Bowie și Madonna datorită "naturii pansexuale jucăușe și cosmice". Brad Wheeler de la ziarul The Globe and Mail a observat elemente erotice asociate cu cântecul, adăugând în glumă că "o persoană și-ar putea imagina că unul dintre coregrafii lui Gaga este ocupat să lucreze la posibiltățile de interpretări erotice live a acestei piese, în timp ce noi vorbim".

O recenzie negativă a venit din partea lui Sal Cinquemani de la website-ul Slant Magazine, acesta criticând melodia, spunând că nu o prezintă pe Gaga drept un artist care merge înainte cu propria muzică și că nu reușește să se deosebească din punct de vedere muzical de alte cântece cu temă sexuală ale solistei. Kevin Fallon de la website-ul The Daily Beast a opinat că "G.U.Y." este o piesă "complicată" datorită producției haotice care a acoperit lăudabilul ante-refren, făcându-l să sune ca "zumzăitul unui stup de albine". Melinda Newman de la Hitfix i-a oferit un calificativ "C", criticând producția "stângace". Preston Jones de la ziarul Fort Worth Star-Telegram a numit cântecul "greu de cap" și a fost de părere că acesta prezintă modul în care Gaga "se află mai mult sau mai puțin într-un faliment creativ". Allan Moses Rodricks de la ziarul The Hindu a considerat că experimentarea exagerată în muzică a dus la producția slabă din "G.U.Y.", iar Allison Stewart de la ziarul The Washington Post a criticat versurile ce includ "jocuri de rol, calambururi proaste și un ante-refren ucigaș". Stewart a criticat, de asemenea, natura "deosebit de sexualizată" a cântecului, "diferită de atunci când spunem că este sexy, deoarece aerul de detașament sexual a lui Gaga este în rivalitate cu cel al Rihannei". Chris Bosman de la revista Time a opinat că temele sexuale ale piesei sunt "foarte similare" și redundante cu cele din "Venus", în timp ce Lydia Jenkin de la ziarul The New Zealand Herald nu a fost sigură dacă versurile din "G.U.Y." au fost interesante sau "doar derutate".

Performanța în clasamentele muzicale
În urma lansării albumului Artpop, piesa a debutat pe locul 42 în clasamentul Gaon Music Chart din Coreea de Sud, vânzând 3.362 de exemplare. În Billboard Hot 100, "G.U.Y." a avut al doilea cel mai bun debut de la 13 aprilie 2014, ocupând locul 76. 72% din totalul punctajului obținut a venit din activitatea de pe serviciile de streaming, oferindu-i șansa de a apărea în Streaming Songs—unul dintre topurile componente pentru Hot 100—pe poziția 31, obținând două milioane de difuzări în urma premierei videoclipului la 22 martie. Nielsen Broadcast Data Systems s-a ocupat de urmărirea numărului de difuzări din prima săptămână a lansării videoclipului, între 24 și 30 martie. Numărul total a inclus, de asemenea, difuzările versiunii scurte a videoclipului apărută cinci zile mai târziu, conținând doar piesa "G.U.Y.". Punctajul a marcat o creștere de 98% față de săptămâna trecută în ceea ce privește activitatea în serviciile de streaming. Lansarea videoclipului a dus, de asemenea, la reapariția artistei în clasamentul Social 50, pe locul 26, având o creștere de 86% în vizualizările de pe contul de Vevo, o creștere de 87% în mențiuni pe Twitter, precum și o creștere de 84% în discuții pe Facebook. Două săptămâni mai târziu, single-ul a debutat pe locul 35 în ierarhia Mainstream Top 40, fiind al doilea cel mai bun debut al săptămânii respective. Piesa a debutat, de asemenea, pe locul 36 în topul celor mai redate piese în cluburile din Statele Unite, ajungând ulterior pe locul patru. În alte regiuni, "G.U.Y." a ocupat locul 92 în Franța, locul 88 în Australia, precum și locul 115 în Regatul Unit.

Videoclipul

Informații generale

În luna februarie a anului 2014, s-a anunțat faptul că Gaga a primit permisiunea de a filma pentru un proiect muzical la Castelul Hearst, aflat în apropiere de orașul San Simeon, California. Filmările au avut loc între 11–13 februarie, în locații precum intrarea principală de 7.803 metri pătrați, Piscina Neptune, precum și în piscina Roman din interior. Actorii din serialul Adevăratele soții din Beverly Hills de pe canalul Bravo au fost, de asemenea, văzuți pe platourile de filmare. Informațiile au atras atenția în mass-media, de vreme ce aceasta a reprezentat prima oară de la 1960 când un proiect video este filmat la castelul respectiv, ultimul proiect fiind filmul Spartacus regizat de Stanley Kubrick; un mandat a fost semnat ulterior de către Hearst Corporation, interzicând orice fel de filmare în scopuri comerciale în locație.

Pe lângă accesorii, aripile purtate de Gaga în clip au fost realizate de Studiourile Jim Henson, în timp ce propria echipă creativă a cântăreței, Haus of Gaga, a creat săgețile. Într-un interviu pentru emisiunea Access Hollywood, solista a povestit despre filmările de la Castelul Hearst și ideea principală din spatele videoclipului: "A fost o experiență deosebită să scriu scenariul și să lucrez cu toată lumea, iar eu le tot spuneam «Nu atingeți nimic. Dacă dărâmați vreo sculptură, o să leșin!». Intenția acestui clip a fost de acrea ceva care este cu adevărat ca un fel de hartă a călătoriei prin viața mea de artist, de cântăreață pop, de persoană creativă..... Este interesant deoarece, în acest clip, moda și psihoticul transformă tot ce e în jurul meu într-o fantezie, ca și cum sunt în Alice în Țara Minunilor și intru în propria gaură de iepure, cea din creierul meu, și retrăiesc toate experiențele trecute din viață. Fiecare moment filmat împreună a fost vesel și foarte distractiv".

Lisa Vanderpump, Yolanda Foster, Carlton Gebbia, Kyle Richards, și Kim Richards, actorii din serialul Adevăratele soții din Beverly Hills, au jucat rolul unor instrumentiști în videoclip. Kyle Richards și Vanderpump o însoțesc, de asemenea, pe Gaga în diferite cadre al videoclipului, prezentând trio-ul răzbunându-se asupra unei corporații. Vanderpump a explicat faptul că au fost contactați de Andy Cohen—el însuși având, de asemenea, o apariție scurtă în "G.U.Y."—de la Bravo, semnând un contract pentru roluri secundare în videoclip. Richards a observat modul perfecționist a lui Gaga de a lucra pe platourile de filmare, Vanderpump explicând faptul că solista s-a ocupat de fiecare detaliu al producției. Actorii au explicat într-un interviu pentru revista The Hollywood Reporter că Gaga și-a dorit ca ele "să arate și să se simtă frumoase și feroce": "[Ea mi-a spus] «Vreau să îți învârți coada și mai tare. Du-te înapoi și exagerează cât mai mult». Iar eu i-am spus «Bine, cum zici tu». [Vanderpump] Să mă pui să port un costum din dantelă, nu sunt foarte mulți oameni pentru care aș face asta. Am 53 de ani, pentru numele Lui Dumnezeu. Ea mi-a spus «Asta va trebui să porți»". Richards a dorit personal să cânte la chitară de vreme ce a luat lecții.

Gaga a utilizat, de asemenea, jocul 3D Minecraft într-o secvență, înrolându-l pe deținătorul canalului de Youtube SkyDoesMineCraft într-o secvență în cântăreața reînvie bărbați faimoși care au murit. Artista s-a declarat o fană a jocului atunci când Martyn Littlewood de la The Yogscast l-a utilizat pentru a crea o parodie a single-ului "Born This Way" din 2011, pe care aceasta l-a apreciat. Minecraft și piese Lego au fost, de asemenea, utilizate diverse elemente precum fructe sau scaune în videoclip. Tema 3D a fost extinsă prin folosirea sculpturii Yellow a artistului Nathan Sawaya—prezentând un bărbat ce își rupe pieptul—într-o secvență în care capul lui Gaga este transpus pe opera de artă. Sawaya a spus că solista l-a contactat pentru a colabora pentru videoclip, amândoi fiind de acord cu privire la ideea de a face arta "accesibilă" și utilizând diverse sculpturi, precum o dublură a lui Yellow, însă fără cap. Sawaya a călătorit la Castelul Hearst pentru a instala obiectele artistice. Numeroase creații ale unor designeri au fost utilizate în videoclip, notabil un costum alb cu o căciulă uriașă creat de Jean Paul Gaultier, blugi de Versace, un costum de baie roșu realizat de La Perla, precum și unul negru creat de compania POL din Madrid. Bijuteriile au fost asigurate de Lynn Ban, în timp ce sandalele au fost făcute la comandă de Ruthie Davis. În scena de crimă sunt afișate creații ale Helenei Yarmak, costume din dantelă de Somarta, precum și o pălărie cu pene realizată de Aturo Rios. Designer-ul Bea Szenfeld a proiectat o rochie din hârtie ce seamănă cu un ursuleț de pluș, precum și alte creații. În final, Atsuko Kudo a realizat un costum din latex de culoare aurie, precum și alte articole de îmbrăcăminte aurii purtate de dansatori.

Lansare și rezumat
La 14 martie 2014, Gaga a anunțat în timpul unui discurs cu John Norris din cadrul festivalului SXSW că va lansa un videoclip în săptămâna respectivă. Cântăreața a postat, de asemenea, o fotografie din videoclip, alături de data lansării acestuia. Un fragment din clip a avut premiera la 21 martie, în timpul unui interviu cu Savannah Guthrie pentru emisiunea Today. Întregul videoclip a debutat o zi mai târziu, la emisiunea Dateline NBC. Pentru a coincide cu lansarea clipului, hotelul The Out din New York City și-a schimbat temporar numele în Hotelul G.U.Y., păstrându-l până pe 10 aprilie 2014. Aflat în centrul orașului New York, hotelul a deschis, de asemenea, o galerie Gaga la 28 martie (ziua de naștere a solistei), prezentând recuzita și costumele utilizate în videoclip.

Cu o durată de aproximativ 12 minute, clipul conține patru cântece de pe albumul Artpop, videoclipul central fiind cel pentru "G.U.Y.". Filmul începe cu o scenă în care oameni de afaceri care se luptă pentru banii. În apropiere, un înger decăzut (rol jucat de Gaga) tocmai a fost lovit în aer de o săgeată. Instrumentația piesei "Artpop" este difuzată în fundal. Bărbații pleacă, în timp ce Gaga se târăște la un loc sigur, scoțându-și săgeata din piept. Solista se ridică în picioare și călătorește spre palat, se prăbușește în fața ușii și este luată mai apoi de gardieni. Melodia "Venus" începe, pe măsură ce Gaga este transportată într-o piscină. Oamenii o acoperă cu flori și o bagă în apă, cu scopul de a se vindeca.

"G.U.Y." începe în momentul în care Gaga răsare, purtând o rochie albă și având o înfățișare asemănătoare unei zeițe grecești. Cadre cu solista purtând diverse ținute, notabil o rochie albastră sau un bikini alb, sunt afișate intercalate cu alte secvențe de dans. Andy Cohen și actorii din Adevăratele soții din Beverly Hills fac scurte apariții în clip. Scene în care Gaga stă pe un pat în formă de scoică purtând un costum roșu, dansează într-un costum mulat auriu cu săgeți sau plutește într-o piscină sunt afișate. Cu ajutorul YouTuber-ului SkyDoesMinecraft (care face, de asemenea, o apariție scurtă), Michael Jackson, Mahatma Gandhi, John Lennon, și Iisus Hristos sunt reînviați folosind jocul Minecraft, sângele lor fiind folosit pentru a crea clone intitulate "G.U.Y.". Gaga, Vanderpump și Richards sunt văzute stând în afara unei mașini, purtând haine negre, trăgând cu mitraliere cu bani și mergând pe holuri pentru a ucide directorii corporației și a-i înlocui cu clonele G.U.Y. Videoclipul se încheie cu o secvență în care mii de clone merg în afara castelului. Acreditările de final sunt prezentate, în timp ce piesa "Manicure" este difuzată.

Receptare critică și analiză

Christina Lee de la Idolator l-a numit "extravagant" și a observat similarități între "G.U.Y." și videoclipul lui Michael Jackson, "Remember the Time", Gaga acumulând anticiparea publicului prin lansarea de fragmente și premiere. Marissa G. Muller de la MTV News a comentat cu privire la ținute, coregrafie, apariția actorilor din Adevăratele soții din Beverly Hills și toți cei menționat în acreditările din final, spunând: "Pe cât este de apreciat modul de a pune în lumina reflectoarelor pe toți cei care au contribuit, este totodată un memento despre cât de epică este producția acestui clip. Va fi foarte greu pentru Gaga să se depășească pe sine după acest videoclip". Adam Markovitz de la ziarul Entertainment Weekly s-a declarat impresionat de clipul spectaculos, numindu-l "un delir camp-pop". Redactorul a comparat "G.U.Y." cu filmele regizorului Jean Cocteau și a propus diverse teorii cu privire la scenariu, notabil fie o odă pentru "vechiul și noul Hollywood", fie o satirizare a "subordonării corporative". O opinie similară a avut-o și Whitney Phaneuf de la HitFix, numind videoclipul "o doză zdravănă de camp și cultură pop".

Într-o recenzie pentru MuuMuse, Bradley Stern a descris clipul drept "o scufundare adâncă și atractivă de 7 minute în noi niveluri surprinzătoare de vanitate și nebunie cu acte în regulă". "G.U.Y." a fost, de asemenea, considerat drept cel mai ambițios proiect al cântăreței de la videoclipurile pentru single-urile "Bad Romance" și "Telephone". Kevin Rutherford de la revista Billboard a declarat că Gaga "nu are nici o problemă când vine vorba de a atașa arta de muzică" și "nu pare să prezinte vreun semn că o să se oprească din a crea clipuri muzicale prea curând". Isaiah Thomas de la ziarul El Espectador a observat faptul că videoclipul este un răspuns din partea solistei împotriva acuzațiilor că "doar se vinde" pentru lumea corporatistă. Finalul este cel care întărește această opinie datorită scenelor în care Gaga ucide șefii corporației, cei care aparent i-au distrus libertatea la începutul clipului. Dharmix X de la Complex a descris lansarea drept "dinamică" și "neobișnuită", așa cum este de așteptat atunci când vine vorba de Gaga. Samantha Grossman de la revista Time a apreciat imaginile ciudate și costumele extravagante care au făcut videoclipul "bizar".

Sal Cinquemani a oferit o recenzie negativă, opinând că scenariul a fost "înăbușit" iar rezultatul final a fost unul "nesenzual" pentru un cântec ce vorbește despre supunere sexuală. Criticul a observat, de asemenea, asemănări cu filmul muzical Million Dollar Mermaid din 1952 datorită secvențelor de înot sincron. Deși Elinor Cosgrave de la Contactmusic.com a criticat referințele către Iisus și renaștere, acesta a lăudat "mixajul de simbolism" al videoclipului.

Interpretări live

"G.U.Y." a fost inclus în lista pieselor pentru spectacolul rezidențial al artistei de la Roseland Ballroom, Manhattan. După interpretarea piesei "Applause", Gaga a apărut pe scenă într-un costum alb și o perucă verde pe care a purtat-o anterior în campania de promovare pentru Artpop. Solista a stat în mijlocul scenei și a cântat versurile de deschidere, pe măsură ce lumini de neon violet au umplut scena. La 2 aprilie, o interpretare pentru "G.U.Y." a fost difuzată în timpul emisiunii Late Show with David Letterman, alături de "Dope". Amanda Holpuch de la ziarul The Guardian a fost de părere că spectacolul a primit "la fel de multă de dragoste ca primul hit [a lui Gaga] «Just Dance»". April Spanos de la The Village Voice a opinat că "Applause" și "G.U.Y." au fost cele mai puternice interpretări ale serii, adăugând că ultima a fost "deosebit de plăcut să o asculți live; beat-ul lui Zedd a fost făcut pentru a fi experimentat într-un club și simțit pe ringul de dans". În mod contrar, Hilary Hughes de la ziarul USA Today a considerat că momentele simple precum versiunile lente ale cântecelor "Born This Way" și "Poker Face" au fost mai bune decât cele cu coregrafii "extravagante" precum cele din "Bad Romance" și "G.U.Y.". În ultima zi de spectacole la Roseland, Gaga a făcut o plecăciune alături de dansatori după spectacol, spunând: "Roseland, mulțumim pentru toate amintirile frumoase pe care ni le-ai oferit... Mulțumim că ne-ai dat această oportunitate istorică".

"G.U.Y." a fost totodată inclus în lista de melodii pentru turneul ArtRave: The Artpop Ball, fiind cel de-al doilea cântec interpretat. Artista a purtat un costum mulat acoperit cu bijuterii și cu mingea albastră a lui Jeff Koons atașată în mijloc; mingea a fost utilizată precedent pentru coperta albumului Artpop. Gaga a accesorizat rochia cu o pereche de aripi cu pene și o perucă blondă, asemănătoare cu cea purtată în perioada albumului The Fame. După interpretarea piesei "Artpop", solista și-a desprins aripile și s-a alăturat dansatorilor de pe rampă pentru a cânta "G.U.Y.". În timpul versului intermediar, Gaga realizat scene de dans asemănătoare cu cele din videoclip. Interpretarea s-a încheiat pe scena principală, cu o energică secvență de dans. Spectacolul a primit o recenzie pozitivă din partea lui Rossa Raihala de la ziarul St. Paul Pioneer Press, aceasta fiind de părere că piesa a sunat "extraordinar" în varianta live. Chuck Yarborough de la ziarul The Plain Dealer a observat modul în care Gaga și "o echipă dedicată de dansatori au reușit să păstreze maniacul ritm ce s-a potrivit cu întreaga nebunie din această seară".

Ordinea pieselor pe disc și formate
Descărcare digitală – Versiuni remix
 "G.U.Y." (St. Lucia Remix) – 5:29
 "G.U.Y." (Rami Samir Afuni Remix) – 4:28
 "G.U.Y." (Wayne G Throwback Anthem) – 7:53
 "G.U.Y." (Lovelife Remix) – 3:15
 "G.U.Y." (KDrew Remix) – 4:45

Acreditări și personal
Persoanele care au lucrat acest cântec sunt preluate de pe broșura albumului Artpop.

Management
Înregistrat la Studiourile Record Plant, Hollywood, California
Masterizat la Studiourile Oasis Mastering, Burbank, California
Stefani Germanotta P/K/A Lady Gaga (BMI) Sony ATV Songs LLC/House of Gaga Publishing, LLC/GloJoe Music Inc. (BMI), Zedd Music Empire (ASCAP), Toate drepturile rezervate de Kobalt Songs Music Publishing.

Personal

Lady Gaga – textier, voce principală, producător, pian, chitară, aranjament voce
Zedd – textier, producător, mixare
Dave Russell – înregistrare
Benjamin Rice – asistent înregistrare
Sonja Durham – voce în timpul introducerii
Rick Pearl – programare suplimentară
Ryan Shanahan – asistent
Jesse Taub – asistent
Ivy Skoff – lichidatorul contractului sindical
Gene Grimaldi – masterizare

Prezența în clasamente

Datele lansărilor

Note

Legături externe

Lady Gaga
Cântece de Lady Gaga
Discuri single de Lady Gaga
Cântece din 2013
Discuri single din 2014
Acronime de trei litere

G.U.Y.


Pacea încheiată, 1856 (1856) este o pictură de John Everett Millais, care descrie un ofițer britanic rănit, citind reportajul din ziarul The Times despre sfârșitul războiului din Crimeea. A fost expusă la Academia Regală în 1856 primind recenzii mixte, dar a fost puternic susținută de criticul John Ruskin, care a spus că în viitor va fi recunoscută ca fiind "printre cele mai bune capodopere ale lumii". Figura centrală a tabloului este portretul soției lui Millais, Effie Gray, care anterior fusese căsătorită cu Ruskin. Acum se află la Institutul de Arte din Minneapolis.

Subiect
Există dovezi că inițial Millais intenționa ca pictura să fie satirică - un atac asupra ofițerilor alintați cărora li s-a permis să meargă acasă pentru așa-numitele treburi private urgente, în timp ce soldații obișnuiți erau forțați să trăiască în condiții proaste în Crimeea. Când războiul s-a încheiat, satira părea depășită, așa că a schimbat-o într-un portret al unui ofițer rănit care se recuperează acasă.

Ofițerul este reprezentat întins cu un ogar irlandez la picioarele lui, în timp ce soția lui se odihnește pe canapea și parțial în poala lui; în spatele capului ei o mare miriște de tufișuri, un simbol tradițional al fidelității maritale. El a pus deoparte un capitol al romanului lui William Makepeace Thackeray The Newcomes (cărticica galbenă din spatele capului), care spune povestea unui om militar evlavios și a familiei sale, pentru a citi ziarul.

Cei doi copii s-au jucat cu o cutie de lemn sub forma arcei lui Noe, o jucărie populară în această perioadă. Acesta conține modele de animale diferite, unele dintre ele aflându-se în poala mamei. Fiecare animal simbolizează unul dintre combatanții războiului din Crimeea. Cocoșul galic este simbolul Franței; leul al Marii Britanii; ursul al Rusiei; curcanul al Imperiului Otoman. Copilul din stânga tocmai alege un porumbel din cutie, simbolizând pacea. Structura bogată a rochiei mamei este un petic roșu mare aflat sub jucării, sugestiv pentru sânge. Fetița din dreapta susține medalia de campanie a tatălui ei, privindu-l întrebătoare.

Recepția
Lauda elaborată a picturii din partea lui Ruskina a accentuat măiestria crescândă a culorilor lui Millais, pe care criticul le-a comparat cu Titian. Alți critici au fost mai puțin impresionați. Un adversar al prerafaeliților a declarat că "hainele, pălăriile, pantalonii" aveau mai multă vitalitate decât oamenii. Unora dintre colegilor prerafaeliți ai lui Millais nu le-au plăcut pictura. Criticii au fost, de asemenea, confuzi în privința apropierii fizice și aparent emoționale a părinților. "Alăturarea celor două personaje principale, deși probabil incidentală, nu este ușoară. S-au pierdut mai întâi extremitățile soțului și trebuie să le căutăm în spatele soției, iar apoi apare întrebarea cu privire la pe ce este ea așezată - existând o presupunere că ocupă un spațiu misterios la marginea canapelei." "După cercetări ulterioare, este posibil ca o parte din apropierea lor să reprezinte apropierea dintre Millais și Gray, întrucât pictura și prima lor aniversare a căsătoriei au aceeași dată. Există dovezi că nu a fost pentru prima dată când Millais și-a inserat propria viață personală într-una dintre picturile sale.

Note

Picturi din 1856
John Everett Millais

Pacea încheiată


Barasinga ya da Duvaucel (Bataklık) geyiği (Cervus duvaucelii) geyikgiller (Cervidae) familyasından Hindistan ve Nepal'e özgü bir geyik türüdür.

Barasinga'nın en dikkat çekici özelliği erişkin boynuzların 10-14 arası uç vermesidir. Bu sayı kimi zaman yirmiye çıkmaktadır. Latince adı Fransız doğabilimci Alfred Duvaucel'in anısına verilmiştir.

Bir zamanlar barasinga İndus, Ganj ve Brahmaputra nehirlerinin oluşturduğu havzalar boyunca ve orta Hindistan'da Godavari Nehri'ne kadar yayılmıştır. Gucerat'ta Langhaj kazı alanında bin yılı aşkın kemikler bulunmuştur. Günümüzde bu tür doğal yaşam alanının batı kesiminde tamamen yokolmuştur. 1964 yılında Hindistan'ın tamamında üç ila dört bin arasında olduğu tahmin edilmiştir.

Orta Hindistan'da Kanha Ulusal Parkı dışında barasinga tamamen ortadan kaybolmuştur. Burada bile 1950'lerin başında üç bin olduğu tahmin edilen geyiklerin sayısı on yıl gibi kısa bir süre içinde yüzden aşağıya düşmüş ve 1970'te de bu sayı 66 gibi en düşük seviyesine ulaşmıştır.

Barasinga artık uzun yolun sonuna gelmiştir. Avlanma, kaçak avlanma ve en önemlisi otlakların tarım alanına çevrilmesi sayılarının azalmasının ana sebepleridir. Uzun otlar yalnızca besin olarak işe yaramaz, aynı zamanda yavruları avcı hayvanların görüşünden saklar. Bu geyik türünü yokolmaktan kurtarmak için gösterilen çabalar karşılık vermiş ve sayıları beş yüzü geçmiştir.

Geyikgiller
Hindistan'daki memeliler

Barasinga