Líbano  é uma cidade no condado de Grafton, Nova Hampshire, Estados Unidos. A população era de 14.282 no censo de 2020,  acima dos 13.151 no censo de 2010. O Líbano fica no oeste de New Hampshire, ao sul de Hanover, perto do rio Connecticut. É o lar do Centro Médico Dartmouth-Hitchcock e da Escola de Medicina Geisel do Dartmouth College, que juntos compreendem a maior instalação médica entre Boston, e Burlington.

Juntamente com Hanover, New Hampshire, e White River Junction, Vermont, o Líbano está no centro de uma área estatística micropolitana, abrangendo cerca de 30 cidades ao longo do vale do rio Connecticut.

História
O Líbano foi fundado como uma cidade pelo governador colonial Benning Wentworth em 4 de julho de 1761, uma das 16 ao longo do rio Connecticut. Foi nomeado para Líbano, Connecticut, de onde muitos primeiros colonos vieram ou viriam, incluindo o Rev. Eleazar Wheelock, que chegou em 1770 e fundou o Dartmouth College. Líbano, Connecticut, foi o lar original da Moor's Charity School, antecessora do Dartmouth College.

A colonização inicial se concentrou ao longo do rio Connecticut, no que hoje é o oeste do Líbano, e na região do Lago Mascoma, perto de Enfield. Em meados do século XIX, desenvolveu-se um distrito de moinhos nas quedas do rio Mascoma. As indústrias incluíam, em vários momentos, fábricas de móveis, um curtume, várias oficinas mecânicas, uma fábrica de tecidos de lã e uma fábrica de roupas. Em meados do século XIX, este distrito atraiu muitos trabalhadores franco-canadianos da província canadense de Quebec. Isso se tornou o centro da cidade, embora o oeste do Líbano tenha se tornado um centro ferroviário com uma identidade separada depois que as linhas entraram em Boston. Este centro ferroviário ficaria conhecido como "Westboro" depois que dois trens colidiram quando o Líbano Ocidental foi confundido com o Líbano.

O distrito da fábrica, como a ferrovia, declinou nas décadas de 1950 e 1960. A cidade sofreu dois grandes incêndios; a segunda, em 1964, destruiu grande parte do antigo bairro da fábrica. A reconstrução resultou em um controverso projeto de renovação urbana com um distrito fechado, chamado The Mall, construído para substituir a área destruída da Hanover Street. Em parte desafiando o declínio econômico, e em parte para contrariar um movimento do Líbano Ocidental para se declarar uma cidade independente, o Líbano foi reincorporado como uma cidade em 1958.

A rota das interestaduais 89 e 91 através do Líbano e nas proximidades de White River Junction, Vermont, além do crescimento do Dartmouth College, levou ao renascimento econômico da área. A antiga cidade fabril agora tem uma economia mista baseada em educação, serviços médicos, alta tecnologia e varejo. Ao sul da vila de West Lebanon, um importante distrito comercial surgiu no cruzamento da Rota 12A com a I-89. O Líbano realizou melhorias em suas instalações recreativas, incluindo quilômetros de trilhas para caminhadas, uma área municipal de esqui, uma piscina e vários campos esportivos.

Em 1991, o Dartmouth-Hitchcock Medical Center, juntamente com a maioria dos departamentos da Dartmouth Medical School, mudou-se de Hanover para um novo campus ao sul da linha da cidade Líbano-Hanover. Várias empresas médicas e de alta tecnologia localizaram instalações próximas ao campus do centro médico. A TomTom, desenvolvedora líder mundial de bancos de dados de mapeamento, tem sua sede norte-americana no Líbano. A Novo Nordisk e a Microsoft também têm grandes instalações aqui.

Geografia
De acordo com o Departamento do Censo dos Estados Unidos, a cidade tem uma área total de   , dos quais  são terra e  são água, compreendendo 2,35% da cidade. A fronteira ocidental do Líbano é o rio Connecticut, que também é a fronteira do estado com Vermont. A vila de West Lebanon ocupa a parte ocidental da cidade, ao longo do rio Connecticut. O centro do Líbano fica  a leste, ao longo do rio Mascoma, um afluente do Connecticut. A cidade está totalmente dentro da bacia hidrográfica do rio Connecticut. O extremo sul da Moose Mountain está no nordeste. O ponto mais alto do Líbano é o extremo norte da Montanha Shaker, a  acima do nível do mar, na fronteira leste da cidade.

Demografia

A partir do censo de 2010, havia 13.151 pessoas, 6.186 famílias e 3.269 famílias residentes na cidade. A densidade populacional era de 326,2 pessoas por milha quadrada (125,9/km2). Havia 6.649 unidades habitacionais com uma densidade média de 164,9 por milha quadrada (63,7/km2). A composição racial da cidade era 88,4% branca, 1,6% afro-americana, 0,30% nativa americana, 6,8% asiática, 0,00% das ilhas do Pacífico, 0,80% alguma outra raça e 2,10% de duas ou mais raças. Hispânicos ou latinos de qualquer raça eram 2,9% da população.

Havia 6.186 domicílios, dos quais 24,2% tinham filhos menores de 18 anos morando com eles, 40,5% eram casais que moravam juntos, 8,9% tinham chefe mulher sem marido presente, 3,4% tinham chefe homem sem esposa presente, e 47,2% não eram familiares. 36,8% de todas as famílias eram compostas por indivíduos e 12,4% eram pessoas que moravam sozinhas com 65 anos ou mais. O tamanho médio do domicílio foi de 2,10 e o tamanho médio da família foi de 2,76.

Na cidade, a população era dispersa, com 20,5% de 0 a 19 anos, 6,3% de 20 a 24, 30,3% de 25 a 44, 27,6% de 45 a 64 e 15,3% de 65 anos ou mais velho. A idade mediana foi de 39,4 anos. A população masculina foi de 47,4% do total, enquanto a feminina foi de 52,6%.

Para o período de 2011-2015, a renda média anual estimada para uma família na cidade foi de US$ 53.004, e a renda média de uma família foi de US$ 75.511. Os trabalhadores masculinos em tempo integral tinham uma renda média de $ 51.735 contra $ 48.836 para as mulheres. A renda per capita da cidade era de $ 36.370. Cerca de 8,7% das famílias e 12,3% de toda a população estavam abaixo da linha da pobreza, incluindo 22,6% dos menores de 18 anos e 5,0% daqueles com 65 anos ou mais.

Governo e política
O governo da cidade consiste em um sistema de conselho-gerente. O conselho da cidade é composto por nove membros eleitos para mandatos de dois anos. Seis membros são eleitos de três alas, cada um elegendo dois membros, e os outros dois são eleitos em geral.

Politicamente, a cidade é fortemente democrata. Joe Biden recebeu 74% dos votos contra 25% de Donald Trump nas eleições presidenciais de 2020 nos Estados Unidos.

Educação
O Líbano tem suas próprias escolas de ensino fundamental, ensino médio e ensino médio. Estudantes de cidades vizinhas (Grantham e Plainfield) frequentam o ensino médio no Líbano. Em 15 de outubro de 2010, a cidade inaugurou uma nova escola de ensino médio para as séries de 5 a 8 para substituir uma antiga instalação do ensino médio e instalações superlotadas do ensino fundamental. A Escola Secundária do Líbano foi concluída em 2012.

Localizado no calçadão do centro da cidade está o campus do Líbano do River Valley Community College, com sede em Claremont. Também no centro, a Alliance for the Visual Arts (AVA) oferece aulas de artes e ofícios em um antigo prédio da fábrica com certificação LEED, que abriga um espaço de galeria no térreo. Muitos departamentos da Escola de Medicina Geisel do Dartmouth College também estão localizados ao norte do centro da cidade, no Dartmouth-Hitchcock Medical Center.

Transporte

Estradas e rodovias

O Líbano é servido pela Interstate 89, que se encontra com a Interstate 91 do outro lado do rio Connecticut em White River Junction. São  sudeste ao longo da I-89 até Concord, a capital do estado, e  noroeste ao longo da I-89 até Montpelier, a capital de Vermont. A US Route 4 passa de leste a oeste através dos centros do Líbano e do oeste do Líbano, levando a leste para Enfield e eventualmente Concord, e para oeste em direção a Rutland, Vermont . A Rota 10 de New Hampshire leva ao sul do Líbano ao longo da Interstate 89, eventualmente divergindo para ir para Newport . A Rota 10 leva ao norte do Líbano Ocidental para Hanover e aponta para o norte ao longo do rio Connecticut. A Rota 120 de New Hampshire passa de norte a sul pelo centro do Líbano, levando ao norte para Hanover e ao sul para Claremont . A Rota 12A de New Hampshire começa no oeste do Líbano e segue para o sul ao longo do rio Connecticut até Claremont. Perto da fronteira leste da cidade, a Rota 4A de New Hampshire sai da US 4 para viajar para sudeste em direção a Wilmot e ao centro de New Hampshire.

Transporte público
O Aeroporto do Líbano, adjacente ao oeste do Líbano, tem serviço de passageiros para Boston e Nova York fornecido pela Cape Air. O serviço de ônibus público gratuito para as principais cidades da região, incluindo o Líbano, é fornecido pela Advance Transit, com serviço durante a semana para destinos como Dartmouth–Hitchcock Medical Center, shopping centers no oeste do Líbano, vilarejos do Líbano e oeste do Líbano, bem como Hanover e entroncamento do Rio Branco. O Southeast Vermont Transit também oferece uma rota de ônibus suburbano de direção de pico entre DHMC para Bellows Falls, Vermont, que também funciona durante a semana.

O terminal de ônibus Greyhound mais próximo e a estação de trem Amtrak estão localizados em White River Junction, Vermont. A Vermont Translines também atende o Líbano a partir do Centro Médico Dartmouth–Hitchcock.

Cultura
O centro do Líbano é um centro cultural com atrações como a Ópera do Líbano (na Prefeitura), a Galeria AVA, o mercado sazonal de agricultores e concertos de verão no verde. A Opera North, sediada na cidade, é a companhia de ópera profissional mais antiga da região.

A Biblioteca Pública do Líbano, localizada no centro da East Park Street, é a principal biblioteca da cidade, e a filial da Biblioteca Pública de Kilton serve o oeste do Líbano. Kilton foi a primeira biblioteca nos EUA a hospedar um nó da rede anonimato Tor

A Carter Community Building Association (CCBA) opera um centro de atividades pós-escola para crianças da escola primária e uma academia de ginástica para adolescentes e adultos. Salt Hill Pub frequentemente apresenta apresentações musicais ao vivo.

Parque Colburn
O distrito histórico de Colburn Park fica no coração do Líbano, composto pelo Colburn Park e edifícios ao seu redor - e muitos edifícios do século XIX imediatamente adjacentes a eles. O distrito foi listado no Registro Nacional de Lugares Históricos em 1986. A terra que mais tarde se desenvolveu no parque foi doada em 1792 por Robert Colburn como local para a casa de reuniões da comunidade, servindo aos propósitos da igreja e da prefeitura. Estradas arteriais foram construídas para a área, e começou a se desenvolver como um centro comercial e cívico no início do século XIX. Um mercado de agricultores semanal é realizado entre junho e setembro, juntamente com muitas atividades comunitárias ao longo do ano.

Pessoas notáveis

 Nick Alexander (nascido 1988), 2010 e 2014 Saltador de esqui da equipe olímpica dos EUA
 Aaron Baddeley (nascido 1981), golfista com o PGA Tour; nascido no Líbano
 Minnie Willis Baines Miller (1845–1923), autor
 Duane R. Bushey (nascido 1944), Oficial da marinha
 Thomas C. Chalmers (1917–1995), médico, pesquisador
 Harry Morrison Cheney (1860–1937), Presidente da Câmara dos Representantes de New Hampshire
 Norris Cotton (1900–1989), senador dos EUA
 Aaron H. Cragin (1821–1898), político
 Lane Dwinell (1906–1997), fabricante
 Experience Estabrook (1813–1894), advogado, político
 Phineas Gage (1823–1860), capataz da ferrovia, sobrevivente de lesão cerebral maciça
 Charley Parkhurst (1812–1879), motorista de diligência
 George Halsey Perley (1857–1938), político, diplomata
 Phineas Quimby (1802–1866), filósofo
 Hezekiah Bradley Smith (1816–1887), inventor
 Joseph Smith (1805–1844), líder religioso, fundador do Mormonismo e do Movimento Santos dos Últimos Dias
 George Storrs (1796–1879), escritor que influenciou muitas denominações Cristão, incluindo Adventistas do Sétimo Dia e Estudantes da Bíblia (mais tarde Testemunhas de Jeová)
 Sarah Strohmeyer (nascido 1962), autor
 William Ticknor (1810–1864), editor
 Mia Tyler (nascido 1978), modelo, atriz
 Rob Woodward (nascido 1962), arremessador com o Boston Red Sox, apresentador de rádio
 Ammi B. Young (1798–1874), arquiteto

Referências

Ligações externas

 Lebanon Historical Society
 Lebanon Public Libraries
 Lebanon School District
 New Hampshire Economic and Labor Market Information Bureau Profile

Cidades de Nova Hampshire

Líbano (New Hampshire)


ليمان فرانك بوم  (ولد في 15 مايو عام 1856 وتوفي في 6 مايو عام 1919) كان كاتبًا أمريكيًا اشتهر بكتب الأطفال، خصوصًا «ساحر أوز العجيب» وتتماتها. كتب 14 رواية ضمن سلسلة أوز، إضافة إلى 41 رواية أخرى، و83 قصة قصيرة، وأكثر من 200 قصيدة، و42 سيناريو على الأقل. قام بمحاولات عديدة لجلب أعماله إلى المسرح وعالم الأفلام؛ أصبح الاقتباس السينمائي الأول لكتاب ساحر أوز في العام 1939 معلمًا من معالم سينما القرن العشرين. توقعت أعماله ظهور أشياء مألوفة في القرن اللاحق مثل التلفاز وتقنية الواقع المعزز وأجهزة الحاسوب المحمولة ضمن كتاب ذا ماستر كي (المفتاح الرئيسي)، والهواتف اللاسلكية (تيك توك أوف أوز)، ونساء يعملن في مهن ثقيلة وخطرة (ماري لويس إن ذا كونتري)، وانتشار الدعاية على الملابس (أونت جينز نيسز أت وورك).

الطفولة والحياة المبكرة
ولد بوم في تشيتينانغو بولاية نيويورك عام 1856 لأسرة ميثودية متدينة، وينحدر من أصول ألمانية وإسكتلندية أيرلندية وإنجليزية. كان الطفل السابع بين تسعة أطفال من سينثيا آن (لقبها ستانتون قبل الزواج) وبنجامين وارد بوم، لم يبق منهم على قيد الحياة حتى سن الرشد سوى خمسة أطفال.

نجح والده في العديد من الأعمال التجارية، بما فيها صناعة البراميل، واستخراج النفط في بنسلفانيا، والعقارات. ترعرع بوم ضمن عقار والديه الباذخ، والذي سُمّي «روز لون»، وهو ما استذكره بوصفه قطعة من الفردوس. كان يقع روز لون في ماتاديل بولاية نيويورك. كان فرانك طفلًا هزيلًا حالمًا، تلقى تعليمه في المنزل برفقة أشقائه. منذ عمر الثانية عشرة، أمضى سنتين بائستين في أكاديمية بيكسكيل العسكرية، بعد أن عوقب بشدة لاستغراقه في أحلام اليقظة، أصيب بنوبة قلبية ذات منشأ نفسي، وسُمح له بالعودة إلى المنزل.

بدأ بوم الكتابة في وقت مبكر من حياته، ربما دفعه والده إلى ذلك بشرائه مطبعة رخيصة. كان دائم القرب من أخيه الأصغر هنري (هاري) كلاي، الذي ساعده في إنتاج صحيفة روز لون هوم. نشرًا الأخوة عدة إصدارات من الصحيفة، وتضمنت إعلانات من محال أعمال محلية، والتي قدموها للأصدقاء وأفراد العائلة مجانًا. في عمر السابعة عشرة، أنشأ بوم مجلة هواة ثانية أطلق عليها اسم «ذا ستامب كولكتر (جامع الطوابع)»، طبع كتيبًا بـ 11 صفحة أسماه «دليل بوم الكامل لتجار الأختام»، وبدأ العمل في بيع الأختام مع أصدقائه.

في سن العشرين، ركب بوم موجة الجنون التي انتشرت في بلاده ذاك الوقت وهي تربية الدواجن الفاخرة. تخصص في تربية دجاج هامبورغ. في شهر مارس من العام 1880، أسس مجلة تجارية شهرية بعنوان «سجل الدواجن»، وفي عام 1886، عندما أصبح في الثلاثين من عمره، نشر كتابه الأول بعنوان: كتاب دجاج هامبورغ: أطروحات موجزة عن تزاوج وتربية وإدارة مختلف أنواع دجاج هامبورغ.

عُرف عن بوم بكونه موضع المرح في المنزل، حتى في فترات الصعوبات المادية. جعل بيعه للألعاب النارية في الرابع من يوليو (يوم الاستقلال في الولايات المتحدة) حدثًا لا يُنسى. امتلأت السماء بالصواريخ والشموع الرومانية والألعاب النارية، في حين تجمع عديدٌ من الناس حول المنزل لمشاهدة العرض. كان عيد الميلاد أكثر بهجة. ارتدى بوم ملابس سانتا كلوز لعائلته. وضع والده شجرة عيد الميلاد خلف ستارة في مقدمة دار المنزل، ليتسنى لبوم الحديث مع الجميع بينما يزين الشجرة دون أن يتمكن الناس من رؤيته. حافظ على هذا التقليد طوال حياته.

أعماله

أشهر أعماله رواية ساحر أوز العجيب.

وصلات خارجية

المصادر
 الموسوعة العربية الميسرة 1965.

المراجع

أسماء قلمية
أشخاص حسب الإبادة الجماعية
أشخاص من أبردين (داكوتا الجنوبية)
أشخاص من تشيتينانغو (نيويورك)
أمريكيون من أصل ألماني
أمريكيون من أصل إسكتلندي أيرلندي
أمريكيون من أصل إنجليزي
ثيوصوفيون أمريكيون
جمهوريون من ولاية داكوتا الجنوبية
جمهوريون من ولاية كاليفورنيا
جمهوريون من ولاية نيويورك
رجال نسويون
روائيون
روائيون أمريكيون
روائيون أمريكيون في القرن 19
روائيون أمريكيون في القرن 20
روائيون من إلينوي
شعراء أدب أطفال
شعراء أمريكيون
شعراء أمريكيون في القرن 20
صحفيون من داكوتا الجنوبية
صحفيون من ولاية نيويورك
كتاب أدب أطفال أمريكيون
كتاب أمريكيون في القرن 20
كتاب ذكور أمريكيون في القرن 19
كتاب غير روائيين ذكور أمريكيون
كتاب فنتازيا أمريكيون
كتاب في القرن 19
كتاب في القرن 20
كتاب قصة قصيرة ذكور أمريكيون
كتاب من سيراكيوز (نيويورك)
كتاب من شيكاغو
كتاب نسويون أمريكيون
كتاب وكاتبات سيناريو أمريكيون
محررو صحف أمريكيون في القرن 19
مخرجو أفلام صامتة
مدفونون في متنزه فورست لاون التذكاري
ممثلو أفلام صامتة أمريكيون
ممثلو مسرح أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 19
ممثلون أمريكيون في القرن 20
منتجو أفلام أمريكيون
مواليد 1856
مواليد في تشيتينانغو (نيويورك)
ميثوديون أمريكيون
ميثوديون من ولاية نيويورك
ناشرو صحف أمريكيون في القرن 19
نسويون ميثوديون
وفيات 1919
وفيات بسبب مرض دماغي وعائي
وفيات في هوليوود
كتاب بأسماء مستعارة القرن 20
كتاب بأسماء مستعارة القرن 19

ليمان فرانك بوم


Pawling station is a commuter rail stop on the Metro-North Railroad's Harlem Line, located in Pawling, New York.

History
Though the New York and Harlem Railroad ran through the community as far back as the late-1840s, Pawling didn't receive a passenger station until the New York Central and Hudson River Railroad built one in 1881, and continued to serve as it was incorporated into a village in 1893. It was one of the stations on the Harlem Line to serve the Berkshire Hills Express and other limited stop trains that went from New York City all the way to Pittsfield, Massachusetts and North Adams, Massachusetts in the Berkshires. Such through trains were replaced by shuttle transfers in 1950.

As with the rest of the Harlem Division, the station became part of Penn Central Railroad upon New York Central's merger with Pennsylvania Railroad in 1968. Penn Central's continuous financial despair throughout the 1970s forced them to turn over their commuter service to the Metropolitan Transportation Authority, which continued through Penn Central's acquisition by Conrail in 1976. The ticket agent/office was closed on March 11, 1977. The station depot burned on November 30, 1984. Today it is used by the local chamber of commerce.

Station layout
The station consists of a four-car-long high-level side platform to the east of the track.

Notes

References

External links

 Getting to the Appalachian Trail
 Pawling NYC station (Dynamic Depot Maps)
 Tuesday Tour of Pawling Station (I Ride the Harlem Line)
 Station from Google Maps Street View

Metro-North Railroad stations in New York (state)
Former New York Central Railroad stations
Pawling, New York
Railway stations in Dutchess County, New York
1848 establishments in New York (state)
Railway stations in the United States opened in 1848
Transportation in Dutchess County, New York

Pawling station


The Terror State is the fifth studio album by Pittsburgh punk rock band Anti-Flag, released on October 21, 2003, on Fat Wreck Chords.  The album's artwork was regarded as somewhat controversial (picturing lead vocalist Justin Sane's niece, Rachel, amongst rubble and holding an automatic handgun), and the band was forced to create an alternate version (which was simply all black with the Terror State logo centered) for sale in some larger chain stores, such as Wal-Mart.

On the inside of the cardboard sleeve surrounding the CD case there is a stencil print of GW Bush with text stating "one term President".

Produced by Tom Morello, The Terror State was hailed as Anti-Flag's most polished album to date.  The album made #1 on KTUH's charts on the week of January 19, 2004. As of April 3, 2008, the album had sold 106,000 copies.

Track listing

Personnel
 Justin Sane - guitar, lead vocals on tracks 1, 2, 4, 6, 8, 10, 12, 14
 Chris Head - guitar, backing vocals
 Chris #2 - bass guitar, lead vocals on tracks 3, 5, 7, 9, 11, 13, 14
 Pat Thetic - drums

Charts

References

2003 albums
Anti-Flag albums
Fat Wreck Chords albums

The Terror State


ඔබට අවශ්‍ය ලිපිය තෝරාගන්න
 බම්බා රජ - විජයාවතරණයට පෙර අවසාන රජ
 ශ්‍රී වීර පරාක්‍රම නරේන්ද්‍රසිංහ රජු - අවසාන සිංහල රජ
 ශ්‍රී වික්‍රම රාජසිංහ රජ - සිංහලේ අවසාන රජ
 හයවන ජෝර්ජ් රජ - ලංකා යටත් විජිතය පාලනය කල එක්සත් රාජධාණියේ අවසාන රජ
 දෙවන එලිසබෙත් රැජින - ලංකා රාජධාණියේ අවසාන රජ

අවසාන රජ - ශ්‍රී ලංකා


An Microtatorchis taenioides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni P.O'byrne. An Microtatorchis taenioides in nahilalakip ha genus nga Microtatorchis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Sulawesi. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microtatorchis

Microtatorchis taenioides


Armando Alonso Rodríguez (San José, 21 de marzo de 1984) es un exfutbolista costarricense, que debutó en el año 2001 con el Deportivo Saprissa.

Se retiró en 2015 como mediocampista en la L. D. Alajuelense de la Primera División de Costa Rica.

Clubes

Goles internacionales

Referencias

Nacidos en San José (Costa Rica)
Futbolistas de Costa Rica
Futbolistas de la Liga Deportiva Alajuelense
Futbolistas de la selección de fútbol de Costa Rica en los años 2000
Futbolistas de la selección de fútbol de Costa Rica en los años 2010

Armando Alonso


Der Rotohr-Pfeifhase oder Chinesische Rote Pfeifhase (Ochotona erythrotis) ist eine Säugetierart aus der Familie der Pfeifhasen innerhalb der Hasenartigen. Ihr Verbreitungsgebiet ist auf das Hochland der chinesischen Provinzen Gansu, Qinghai, Sichuan, Xinjiang und Yunnan beschränkt.

Merkmale
Der Rotohr-Pfeifhase ist ein vergleichsweise großer Pfeifhase. Er erreicht eine Körperlänge von 18,1 bis 28,5 Zentimeter und gleicht verschiedenen anderen Arten der Gattung Ochotona sowohl in seiner Körpergröße als auch in den wesentlichen Schädelmerkmalen. Er hat ein helles, rostbraunes Sommerfell, das bei einzelnen Individuen im Brustbereich grau-rotbraun ist. Die Brust ist ebenfalls rotbraun, der Bauch weiß. Im Winter ist die Art auf dem Rücken und Bauch dunkel- oder blass-grau gefärbt, die Ohren behalten jedoch ihre rotbraune Farbe. Weitere Unterschiede zu anderen Arten, vor allem zu Ochotona rutila und Ochotona gloveri, bestehen in der Schädelmorphologie.

Verbreitung

Das Verbreitungsgebiet des Rotohr-Pfeifhasen ist auf das Hochland der chinesischen Provinzen Gansu, Qinghai, Sichuan, Xinjiang und Yunnan beschränkt.

Der Rotohr-Pfeifhase lebt auf alpinen Wiesen oder Buschland an Felswänden und -vorsprüngen in Höhen zwischen 2000 und 4000 Metern.

Lebensweise
Über die Lebensweise dieses Pfeifhasen liegen nur sehr wenige Informationen vor. Er gräbt einfache Bauten mit Längen von einem bis zwei Metern. Die Reproduktionszeit liegt im Mai bis August. Die Weibchen bringen ein bis zwei Mal im Jahr Jungtiere zur Welt, wobei ein Wurf aus drei bis sieben Jungen besteht.

Systematik
Der Rotohr-Pfeifhase wurde früher als konspezifisch mit Ochotona rutila angesehen, zeitweise wurden andererseits Ochotona gloveri und Ochotona brookei (heute O. gloveri brokkeri) vor allem aufgrund ihrer räumlichen Nähe Ochotona erythrotis zugeschlagen. Die Unterscheidung der Arten O. erythrotis, O. gloveri und O. rutila erfolgt vor allem auf der Basis der unterschiedlichen Fellfarbe sowie aufgrund von Unterschieden der Schädelmorphologie.

Gefährdung und Schutz
Die Art wird von der International Union for Conservation of Nature and Natural Resources (IUCN) aufgrund des vermutlich großen Bestandes und des großen Verbreitungsgebietes als nicht gefährdet (least concern) eingestuft. Obwohl keine konkreten Daten zur Bestandsgröße vorliegen, wird angenommen, dass der Bestand zumindest nicht so stark rückläufig ist, dass daraus eine Gefährdung abzuleiten wäre.

Belege

Literatur
 Joseph A. Chapman, John E. C. Flux (Hrsg.): Rabbits, Hares and Pikas. Status Survey and Conservation Action Plan. (PDF; 11,3 MB) International Union for Conservation of Nature and Natural Resources (IUCN), Gland 1990; S. 30–31. ISBN 2-8317-0019-1.

Weblinks

Pfeifhasen

Rotohr-Pfeifhase


Hans Majestæt Kongen indvier Næstveds nye Havneanlæg er en dansk ugerevy fra 1938.

Handling
Indvielse af Næstveds nye havneanlæg finder sted 21. maj 1938. Kong Christian X ankommer ombord på Kongeskibet Dannebrog. Der er taler ved bl.a. statsminister Stauning og kongen. Næstved fester for den nye havn med gymnastikopvisning, tivoli, udskænkning og afslutter med fyrværkeri.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1938
Kultur i Næstved
Ugerevyer


Narvi /'nar.vi/ sau Saturn XXXI este un satelit natural al lui Saturn. A fost descoperit de o echipă de astronomi condusă de Scott S. Sheppard în 2003 și a primit denumirea temporară S/2003 S 1.

Descriere
Narvi are aproximativ 7 kilometri în diametru și orbitează în jurul lui Saturn la o distanță medie de 19.371.000 km în 1006,541 zile, la o înclinație de 136,8° față de ecliptică (109° față de ecuatorul lui Saturn), într-o direcție retrogradă și cu o excentricitate de 0,2990, foarte asemănătoare cu orbita lui Bestla.  Perioada de rotație a lui Narvi este de  ore, iar curba sa de lumină are trei minime precum Siarnaq și Ymir. Spre deosebire de ceilalți sateliți triunghiulari, însă, un minim este mult mai mare decât celelalte, iar maximul care este cu o jumătate de perioadă înainte este mult mai mic.

Numire
A fost numit în ianuarie 2005 după Narfi, un gigant din mitologia nordică. Numele a fost aprobat de Working Group on Planetary System Nomenclature al IAU pe 21 ianuarie 2005.

Referințe

Legături externe

 Grupul de lucru al IAU pentru Nomenclatura Sistemelor Planetare
 IAUC 8116: Sateliții lui Jupiter și Saturn 11 aprilie 2003 (descoperire)
 MPEC 2003-G39: S/2003 S 1 8 aprilie 2003 (descoperire și efemeride)
 IAUC 8471: Sateliții lui Saturn 21 ianuarie 2005 (numirea satelitului)

Obiecte astronomice descoperite în 2003
Sateliții lui Saturn
Pagini cu traduceri nerevizuite

Narvi (satelit)


Boligportaler er betegnelsen for en serviceplatform, hvorigennem det er muligt at finde en bolig. Oftest er der tale om en lejebolig, hvor udlejer er en privatperson eller en privat virksomhed, som udlejer til privatpersoner.

I Danmark findes der, udover de traditionelle boligselskaber, en lang række boligportaler. Disse virksomheder samler, på hver deres måde, ledige lejeboliger, som privatpersoner kan ansøge om.
Boligtjenester

Boligportaler


සිදුවීම් හා නැමියාවන්
 ක්‍රිපූ 1159 — හෙක්ලා ගිනිකන්ද පිපිරීමෙන් අනතුරුව ආරම්භව අවුරුදු 18 ක් පුරා පැවැති ගෝලීය "ශාක වළලු ආචරණය" (ශාකයන්හි වර්ධනය අඩුවු කාල පරිච්ඡේදය).
 ක්‍රිපූ 1154 — ස්පාර්ටා හි රජ මෙනලාවුස් ගේ අභාවය (ඇස්තමේන්තුගත දිනය).
 ක්‍රිපූ 1154 —පිටුවහල් කරන ලද ස්පාර්ටා හි හෙලන් රැජිණ රෝඩ්ස් හිදී සියදිවිහානි කර ගැනීම. (ඇස්තමේන්තුගත දිනය).

වැදගත් චරිත
 ක්‍රිපූ 1153 — ඊජිප්තුවේ III වන රැමිසිස් පාරාවෝ ගේ අභාවය

1150s BC

ක්‍රිපූ 1150 ගණන්


Fascismo é um livro editado pelo teórico político Roger Griffin. Foi publicado pela Oxford University Press em 1995 como uma brochura de 410 páginas. É um leitor da série Oxford Readers, que reúne os escritos de vários autores sobre o tema do fascismo e da extrema-direita. Ele serve como um livro de referência em inglês para apresentar aos leitores o antiliberalismo pré- fascista, o fascismo entre guerras na Itália e na Alemanha, bem como variantes internacionais associadas do fascismo da Argentina ao Japão.

Descrição
Griffin tenta uma pesquisa abrangente da direita iliberal ao longo do século 20, incluindo tópicos tão diversos quanto ecologismo radical, neopaganismo, ultranacionalismo e racismo fanático. Os autores incluem uma mistura eclética de filósofos, políticos, poetas, agitadores e críticos sociais, que vão desde os bastante benignos poetas e estudiosos pessimistas da Alemanha de Weimar (como Stefan George, Ernst Jünger e Martin Heidegger) até a retórica daqueles como Heinrich Himmler e o supremacista branco americano, William Pierce. Griffin examina principalmente o fascismo italiano entre guerras e o nazismo alemão, com análises políticas e historiográficas de liberais contemporâneos e pós-guerra, marxistas e conservadores.

Livros sobre política
Livros dos Estados Unidos
Categoria:Livros de 1995]]

Fascismo (livro)


Punjabi cuisine is a culinary style originating in the Punjab, a region in the northern part of South Asia, which is now divided in an Indian part to the east and a Pakistani part to the west. This cuisine has a rich tradition of many distinct and local ways of cooking.

History

The local cuisine of Punjab is heavily influenced by the agriculture and farming lifestyle prevalent from the times of the ancient Indus Valley civilization. Dishes similar to tandoori chicken may have existed during the Harappan civilization during the Bronze Age of India. According to the archeologist Professor Vasant Shinde, the earliest evidence for a dish similar to tandoori chicken can be found in the Harappan civilization and dates back to 3000 BC. His team has found ancient ovens at Harappan sites which are similar to the tandoors that are used in the state of Punjab. Physical remains of chicken bones with char marks have also been unearthed. Harappan houses had keyhole ovens with central pillars which was used for roasting meats and baking breads. Sushruta Samhita records meat being cooked in an oven (kandu) after marinating it in spices like black mustard (rai) powder and fragrant spices. According to Ahmed (2014), Harappan oven structures may have operated in a similar manner to the modern tandoors of the Punjab.

Basmati rice is the indigenous variety of Punjab, and various meat- and vegetable-based rice dishes have been developed using it.

Style of cooking
There are many styles of cooking in Punjab. In the villages many people still employ the traditional methods and equipment for cooking purposes. This includes wood-fired and masonry ovens. Modern methods include cooking on gas cookers. Tandoori style of cooking involves use of the tandoor. In India, tandoori cooking is traditionally associated with Punjab as Punjabis embraced the tandoor on a regional level. This style of cooking became popular throughout India after the 1947 partition when Punjabis resettled in places such as Delhi. According to Planalp (1971), "the Panjab-style underground oven known as tandur is becoming increasingly popular in New Delhi" pointing to the Punjabi style of the tandoor. In rural Punjab, it is common to have communal tandoors, which are also called Kath tandoors in Punjabi.

Staple foods

Punjab is a major producer of wheat, rice and dairy products. These products also form the staple diet of the Punjabi people. The state of Punjab has one of the highest capita usage of dairy products in India. Therefore, dairy products form an important component of Punjabi diet.

Dairy products
Dairy products are a staple in Punjabi cuisine. Both cow milk and water buffalo milk are popular. Milk is used for drinking, to add to tea or coffee, to make homemade dahi (yogurt), for butter and making traditional Punjabi cottage cheese called paneer. Traditionally, yogurt is made every day using previous day's yogurt as the starting bacterial culture to ferment the milk. Curd is used as dressing for many raita dishes, to prepare Kadhi, to prepare cultured buttermilk (Chaas), and as a side dish in a meal. Buttermilk is used in making various kinds of Lassi. It may also be used in curry preparations. Milk is also the prerequisite ingredient for butter and Ghee (clarified butter).

Food additives and condiments
Food additives and condiments are usually added to enhance the flavor of the food. Food coloring as additive is used in sweet dishes and desserts. Starch is used as a bulking agent.

Common dishes

Breakfast

Breakfast recipes with respect to different regions within Punjab varies. Common ones are chana masala, nan, chole kulche, aloo paratha, paneer paratha, gobi paratha, paratha with curd, paratha with butter, halwa poori, bhatoora, falooda, makhni doodh, Amritsari lassi, masala chai, tea, Amritsari kulchas, dahi vada, dahi, khoa, paya, aloo paratha with butter, panjeeri with milk.

In the upper Punjab Pakistan the Lahori Katlama is famous for breakfast as well.

Meat
Poultry, lamb and goat meat are the preferred meat sources in different regions of Punjab.

Many dishes of meat variety is available and some of them are named below.

 Biryani: lamb and chicken
 Kebab: braised chicken or lamb meat, commonly served with naan and flat bread.
 Keema: Braised minced lamb meat, commonly served with naan.
 Lamb: including rogan josh, Bhuna Gosht, Kadhai Gosht, Raan Gosht, Dal Gosht, Saag Gosht, Nihari, Rara Gosht, Paye da Shorba
Shami kebab, chicken karahi, Amritsari tandoori chicken, Punjabi Karhi (the chicken yogurt curry of Punjab), Butter Chicken (Murgh Makhni), chicken tikka, Paye.
 Kunna Gosht, slow cooked meat prepared in Kunna (mitti ki bartan (clay utensil))
 Haleem is made of meat (beef or chicken) slow cooked with a mixture of legumes softened by overnight cooking it is a protein rich food with spices and aromatics like nutmeg served with wedge of lemon and sautéed onions.

Fish

Since Punjab is a landlocked region, freshwater fish, and not marine fish, forms an important part of the cuisine. Carp, rohu and catfish are the most commonly prepared fish. Other fish types include thela machi and tilapia. Recently shrimp has been introduced. Fish tikka is an Amritsari speciality.

Vegetarian

 Khichdi, a grain-and-lentil dish: In the Punjab, khichdi is made of millet flour, mung beans and moth lentils (Vigna aconitifolia). However, khichdi made of rice and red lentils or mung beans is also consumed.
Rajma, Rajma is the Hindi word for Red kidney beans. Beans are cooked on medium spicy onion-tomato gravy and most often served with steamed rice and sometimes with Indian flatbread called Chapati (Phulka in Punjab region).
Paneer (freshly made cottage cheese) Recipes like Shahi Paneer; Khoya Paneer, Paneer Kofta (paneer chunks battered and fried, then simmered in a spicy gravy), Amritsari Paneer, Matar Paneer (paneer with green peas), paneer paratha (wheat flatbread stuffed with paneer),Palak Paneer
 Panjiri: This is a traditional North Indian dessert and is popular in Punjab region as well. which has a generous amount of almonds, walnuts, pistachios, dry dates, cashew nuts along with whole wheat flour, sugar, edible gum, poppy seeds and fennel seeds to make the traditional dish of 'panjri' or also known as 'dabra'.
 Legumes: a variety of legumes are used, including chickpeas, pigeon peas, red lentils, mung bean, red kidney beans (originally an import from the Americas) and black gram. Legumes may be used singly or in combination like Dal Makhani
Saag: a variety of leafy greens (including spinach and mustard greens), typically cooked down to a stew, tempered with ginger, tomato, onion, garlic, chilies and other spices, and often enriched with paneer or cream. Bathua is also added to enhance the flavor. It is served with butter on top and with makki ki roti. Saag is a winter and spring delicacy; it is one of the most popular dishes of Punjab.
 Eggplant: Baingan bharta is similar to baba ghanoush in the way the eggplant is prepared by roasting and peeling the skin off, but much richer, with the incorporation of much cooked tomato, browned onion and a variety of spices instead of tahini.
 Punj Ratani Dal: A thick gravy that uses 5 legumes, with tomato, browned onion and spices.
 Punjabi Kadhi Pakora (traditional curry with rice). Kadhi is a type of curry made with yogurt or buttermilk, which is thickened with chickpea flour and seasoned with ginger, turmeric, chilies, and tempered spices. Deep-fried lumps of spiced chickpea-flour batter (pakoras) are also added.
 Punjabi Lassi paneer: In the Punjab, it is traditional to prepare lassi and then extract the paneer which would then be consumed by adding water, salt and chili. Lassi paneer can also be added to potatoes and spices to make a curry which resembles scrambled eggs. Lassi paneer cannot be cut into cubes as paneer from milk can be.

Snacks
 Toasted grains: In Punjab, toasting corn and wheat grains on the Punjabi bhathi is a traditional snack preparation.
 Samosas
 Golgappa

Raita and chutney
Along with all types of main dishes raita or chutney is also served.

Sweets and desserts

Punjabi cuisine includes various types of desserts and Mithyai which include:
 Amritsari
 Kheer, dessert made of rice milk and dry fruits
 Khoya
 Kulfi, an ice-cream-like dessert
 Malpua
 Rabri
 Semolina-based desserts: Halva
Sheer korma
Kaju katli
Atte ka halwa (Kadah)
Pude - usually made during the rainy season
Pinni - Made with desi ghee, wheat flour, almond and jaggery
Gulab jamun
Jalebi
Burfi.

Bread
Punjabis eat a variety of breads. Flatbreads and raised breads are eaten on a daily basis. Raised breads are known as khamiri roti. Sunflower and flax seeds are also added in some breads occasionally. The breads may be made of different types of flour and can be made in various ways:
 Baked in the tandoor like naan, tandoori roti, kulcha, or lachha paratha
 Dry baked (Indian griddle),  (these are also smeared with white butter)
 Shallow fried like paratha
 Deep fried like puri, Kachori and bhatoora (a fermented dough)
 Salt-rising bread: Salt-rising bread is a unique bread found only in the Salt Range region of Punjab, Pakistan. Since rock salt is readily available in the salt range, many people in the past made use of salt instead of yeast to leaven the bread.
 Papar
  Taftan: an Iranian bread very popular in Pakistan and Lahore. It can be eaten with korma and nihari.

Herbs and spices

Indian subcontinent-based spices are used in Punjabi cuisine, which are ground in a mortar and pestle or a food processor.

Beverages
Punjab has a diverse range of beverages. Some are dairy-based such as lassi and buttermilk. Water buffalo milk-based products are especially common around Punjab. Examples are mango lassi, mango milkshake, and chaas. Others are juices derived from vegetables and fruits, such as watermelon shakes, carrot juice and tamarind juice (imli ka paani). Shikanjvi and neembu paani drinks are especially preferred during the summer. Jal-jeera is also common as well.

Sattu is a traditional North Indian drink that is also traditionally consumed in the Punjab. Sattu is made by roasting barley grains and then grinding them into powder, mixed with salt and turmeric and water.

The local regional drinks in Punjab also include Doodh soda (milk soda), Desi Daaru (a local form of alcohol in India) and Bantay (a local soda drink) in Pakistan.

Fermented foods

Fermented foods are common in Punjabi cuisine. Also fermented foods are added in the preparation of some dishes as well. Mango pickle is especially famous in many villages of Punjab.

Cooking methods

Traditional and modern methods are employed for cooking Punjabi cuisine. The traditional stoves and ovens used to cook Punjabi food include:

Chullah
The traditional name of the stove in the Punjabi language is chulla. Traditional houses also have ovens (wadda chulla or band chulla) that are made from bricks, stones, and in many cases clay. Older communities in Punjab also used earth ovens (khadda chulla), but this tradition is dying out now.

Bhathi
A masonry oven is known as a bhathi. Outdoor cooking and grilling have many different types of bhathi. A bhathi is used to roast wheat or corn for which Kalsi (1992) describes as a "special oven with an open pan in which sand is heated to roast corn."

Hara
A hara is a six-foot-tall oven with its own roof. The hara is traditionally used to slow-heat milk or slow-cook pulses such as chickpeas.

Tandoor

According to Ancient Pakistan - An Archaeological History by Mukhtar Ahmed, Harappan oven structures may have operated in a similar manner to the modern tandoors of the Punjab. The tandoor is traditionally made of clay and is a bell-shaped oven, set into the earth and fired with wood or charcoal reaching high temperatures. According to Roy Hayter the original versions of the tandoor "in the Punjab, a province in the north-west of India, were sunk neck deep in the ground". He further states that modern versions can also rest above the ground.

Modern methods
 Pressure cookers
 Iron griddle

Etiquette of Punjabi dining

Etiquette of eating is considered a major part of the cuisine. Every Punjabi household follows certain regional etiquette. The word etiquette has many local names depending on the particular region of Punjab. Though certain etiquette varies regionally, there are many etiquette practices that are common throughout Punjab. Communal dining is a norm in Punjabi families.

Bringing and sending fresh fruits, sweets and food items as gifts to family members is a common practice in Punjab, particularly during the spring season. Food items are distributed among neighbors as well on special occasions and as a sign to show hospitality. Mango is considered a delicacy and produced widely in Punjab, and mango parties are common during the fruit's harvest season. Watermelon and radish at food stalls are shared among friends and relatives.

Major features of etiquette

Invitation to dine
 Invitation to a meal or tea is generally distributed few days beforehand.
 Denying the invitation for no major reason is considered a breach of etiquette.

Table manners

 The invited guest or elder person is given special respect and attention.
 Usually the invited guest is requested to start the meal. It is considered rude if the host starts eating without taking into account the attendance of all guests.
 Table setting is done before the arrival of the guests.
 Family members or any occupants within one home make sure to eat together during the dinner.
 If any other person is present in the vicinity then they are offered meals as a way of giving respect. It is considered rude to start eating food without asking others to participate in a meal. It is customary to offer food to anyone in your vicinity before eating.
 Chewing food with one's mouth open and burping in front of others is considered rude.
 In the villages of Punjab, an additional common plate is usually placed on the table for any bones left from the consumption of bone meat. Placing leftovers on the floor or on the table floor is considered bad etiquette.

Eating utensil etiquette

 Punjabi families use a hybrid style of South Asian and European utensil etiquette most of the times. The bread and rice are eaten with the hands. Desserts are eaten with spoons. Soup spoons are used for consuming soup and forks are used for eating noodles.

Punjabi dhaba

The roadsides often serve as suburban eatery centers. They can also be a communal place to sit and chat. Some serve on the same concept of the greasy spoon.

Punjabi Restaurants

Punjabi cuisine has spread internationally. Punjab in London has been family-run since 1946 and is the UK's oldest North Indian restaurant. The New Punjab Club, located in Hong Kong, became the world's first Punjabi restaurant to earn One Michelin Star in 2019.

See also

 Indian cuisine
 Pakistani cuisine
 Lahori cuisine
 Punjabis

References

Punjab

Punjabi people
Indian cuisine
Indian cuisine by state or union territory
North Indian cuisine
Pakistani cuisine
Smoked food

Punjabi cuisine


Louis Claude Frédéric Masson (8 March 1847, Paris – 19 February 1923, Paris) was a French historian.

Life and career
His father, Francis Masson, a solicitor, was killed on 23 June 1848 when he was a major in the garde nationale. Young Masson was educated at the college of Sainte Barbe, and at the lycée Louis-le-Grand, and then travelled in Germany and in England. From 1869 to 1880 he was librarian at the Foreign Office.

At first he devoted himself to the history of diplomacy, and published between 1877 and 1884 several volumes connected with that subject. Later he published a number of more or less curious memoirs illustrating the history of the Revolution and of the empire.

But he is best known for his books connected with Napoleon. In Napoléon inconnu (1895), Masson, together with Guido Biagi, brought out the unpublished writings (1786-1793) of the future emperor. These were notes, extracts from historical, philosophical and literary books, and personal reflections in which one can watch the growth of the ideas later carried out by the emperor with modifications necessitated by the force of circumstances and his own genius. But this was only one in a remarkable series:
Joséphine de Beauharnais, 1763-1796 (1898)
Joséphine, impératrice et reine (1899)
Joséphine répudiée 1809-1814 (1901)
L'Impératrice Marie Louise (1902)
Napoléon et les femmes (1894)
Napoléon et sa famille (9 vols., 1897-1907)
Napoléon et son fils (1904)
Autour de l'Île d'Elbe (1908).
These works abound in details and amusing anecdotes, which throw much light on the events and men of the time, laying stress on the personal, romantic and dramatic aspects of history. The author was made a member of the Académie française in 1903. From 1886 to 1889 he edited the review Arts and Letters, published in London and New York.

A bibliography of his works, including anonymous ones and those under an assumed name, has been published by Georges Vicaire (Manuel de l'amateur des livres du XIX siècle, tome v., 1904). Napoléon et les femmes has been translated into English as Napoleon and the Fair Sex (1894). Another translation by J. M. Howell appeared under the title: Napoleon: lover and husband (1894).

His personal library, his papers, his collection of paintings and objects about Napoléon are conserved now in the Fondation Dosne-Thiers, 27 place Saint-Georges, 75009 Paris (France).

References

External links
 Frédéric Masson on data.bnf.fr

19th-century French historians
20th-century French historians
1847 births
1923 deaths
Writers from Paris
Members of the Académie Française
Burials at Père Lachaise Cemetery
Members of the Ligue de la patrie française
French biographers

Frédéric Masson


Bilele airsoft sunt proiectile sferice folosite in jocurile airsoft. De obicei sunt realizate din plastic, au de obicei în jur de 6 mm (1⁄4 in) în diametru, deși anumite modele folosesc bile de 8 mm și cântăresc între 0,12-0,48 g, cele mai populare greutăți fiind de 0,12 g, 0.20 g și 0,25 g.

Variante
Bilele de airsoft sunt de mai multe tipuri și fiecare tip de bilă oferă jucătorului un avantaj tactic pe terenul de joc.

Bile convenționale
Bilele convenționale adică cele non-biodegradabile sunt fabricate din materiale pe bază de minerale sau petrol, acoperit cu materiale plastice non-biodegradabile.

Bile biodegradabile
Bilele biodegradabile sunt deseori solicitate de câmpurile de joc în aer liber, unde adunarea sau măturarea acestora nu este posibilă. Bilele convenționale poluează mediul înconjurător, deoarece majoritatea acestor bile non-biodegradabile sunt fabricate din materiale pe bază de minerale sau petrol, acoperit cu materiale plastice non-biodegradabile, astfel acestea vor rămâne în mediu câteva sute de ani dacă nu sunt colectate. Bilele biodegradabile sunt fabricate din diferite tipuri de rășini, adesea dezvoltate pentru industria agricolă, iar mărcile mai bune sunt certificate ca fiind compostabile. Rășinile plastice utilizate în mod obișnuit includ acidul polilactic sau polilactida (PLA) care se bazează pe materiale regenerabile, cum ar fi produsele din porumb și o formulă moleculară de (C3H4O2) n. [4]. Există un amestec de procese degradabile, cum ar fi microbii solului și degradarea fotosensibilă. Bilele biodegradabile sunt produse in prezent cu toate caracteristicile celor mai bune dintre cele convenționale, cu construcție omogenă de rășină.

Bilele de înaltă calitate sunt disponibile într-o versiune non-biodegradabilă, precum și într-o versiune biodegradabilă care costă puțin mai mult. Ambele tipuri de bile bio și non-biodegradabile sunt populare și disponibile pe scară largă.

Bile fosforescente (tracer)
Bilele fosforescente cunoscute și sub denumirea de bile tracer sau trasoare, pot fi utilizate împreună cu un dispozitiv care "încarcă" bilele prin intermediul unui blitz intermitent înainte de a părăsi țeava replicii, astfel încât acestea să rămână iluminate în zbor pentru utilizare în timpul jocurilor / operațiilor de noapte. Această unitate de iluminare a bilelor fosforescente este adesea deghizată ca un supresor, sau este inclusă în magazie sau în unitatea Hop-Up.

Bilele fosforescente sunt disponibile în două culori, în momentul în care sunt încărcate ele pot fi de culoare verde sau roșie.

Sunt disponibile de asemenea și bile fosforescente biodegradabile.

Bile de culoare închisă (invizibile)
Acest tip de bilă este de culoare închisă cum ar fi negru, maro, gri închis, astfel încât adversarul nu poate observa cu ușurință locația de unde a fost trasă, deoarece cea mai comună culoare a bilelor este culoarea albă, ceea ce face mai ușor de observat pe trăgător urmărind traseul bilelor. Două probleme majore ale acestei variante de bile sunt că există puține mărci de înaltă calitate în aceste culori, iar trăgătorul are dificultăți în a-și regla replica și a-și vedea propriul traseu.

Greutatea bilelor
Greutatea bilelor este un factor important atunci când se aleg bilele. Greutatea acestora influențează mai multe aspecte ale performanței bilelor:
 Viteza: Bilele mai ușoare ating viteze mai mari, dar sunt mai predispuse la influența factorilor externi, cum ar fi vântul. De asemenea, bilele mai ușoare decelerează (pierd viteza) mai repede decât bilele mai grele. Datorită impulsului crescut al unei bile mai grele, aceasta va lovi mai tare decât una mai ușoară. În plus, în timp ce bilele aparent contraintuitive, mai ușoare, de fapt, pot scădea distanta datorită mecanicii hop-up.
 Energia: Bilele mai ușoare au o energie cinetică mai mare în pistoalele sau puștile cu viteză mai mică, dar bilele mai grele arată tendințe de a avea o energie cinetică mai mare în pistoalele sau puștile care trag 620+ FPS.
 Traiectoria: Curbura unui proiectil (traiectoria) determină raza sa, iar bilele mai ușoare duc de obicei la traiectorii mult mai curbate sau imprevizibile, deși utilizarea unui hop-up poate aplatiza, regla și extinde traiectoria.
 Hardware: Bilele mai grele pot necesita un pistol sau pușcă de airsoft mai puternică și deseori necesită arcuri puternice și alte părți îmbunătățite ale pistolului sau puștii.

Alegerea de către jucător a greutății bilelor este determinată de stilul său de joc (asalt vs. sniping), pistolul sau pușca de airsoft utilizată (componentele interne), locul și tipul de joc (interior / exterior), dimensiunea și reglementările privind viteza bilei.

De asemenea, calitatea bilelor poate influența alegerea gamei de preț sau a producătorului. Bile de airsoft se găsesc la magazinele de profil airsoft. Bilele cu costuri reduse sunt adesea considerate a avea caracteristici negative precum plasticul rezidual din procesul de turnare, rezistență mai mică la impact și o anumită abatere de la forma sferică perfectă. Se știe că bilele mai ieftine se sparg atunci când sunt trase, ceea ce poate provoca daune ireparabile la interiorul pistolului sau puștii. BB-urile cu costuri mai ridicate au în general un finisaj mai fin, sunt mai rezistente la impact și sunt perfect sferice.

Bilele airsoft de 6mm
6 mm este dimensiunea standard industrială utilizată în aproape toate pistoalele și puștile airsoft, pe arc, electrice și cu gaz. O mare varietate de bile cu diferite greutăți sunt de asemenea disponibile pentru diferite utilizări.

 0,12 g - Greutate standard extrem de comună pentru toate pistoalele și puștile de tip AEG și  cele pe bază de arc de calitate inferioară. A nu se utiliza în orice replici de calibru mic, dincolo de replicile de calitate inferioară și de calitate scăzută, care trag sub 250 fps. Aceste bile sunt cunoscute pentru spargerea în interiorul puștilor de mare putere, deoarece sunt goale în interior. Greutatea redusă a acestor bile determină de asemenea să fie extrem de imprecisă deoarece sunt ușor afectate de cea mai mică adiere.
 0,20 g - A doua cea mai frecventă greutate. Standard pentru toate testele cronografului în regiuni, unde puterea pistolului sau puștii este măsurată în FPS. AEG-urile sunt capabile să le folosească, cu toate acestea, majoritatea jucătorilor vor folosi mase mai grele datorită preciziei și a gamei crescute. Versiunile biodegradabile realizate de Green Devil sau G&G fiind una dintre cele mai populare mărci din țările scandinave și multe alte părți din Europa și Marea Britanie.
 0,23 g - Bile mai grele pentru replici de tip AEG. Amestecă viteza de 0,20 g cu o acțiune și o precizie de 0,25 g. Popularizat de Tsunami Airsoft. Folosit mai puțin acum în favoarea .20 g & .25 g.
 0,25 g - A treia cea mai frecventă greutate, deosebit de populară pentru AEG-urile de putere mai mare utilizate în America. Aceasta este cea mai grea masă pentru AEG-uri cu putere redusă, arme cu recul și arme cu arc. AEG-urile standard Tokyo Marui, pistolele cu gaz și arc sunt stabilite la fabrică pentru bile de 0,25 grame și de obicei includ un pachet de 200 dintre acestea cu pistolul. Acestea sunt disponibile în versiuni bio și non-biodegradabile de la mulți vânzători, inclusiv Valken, EliteForce, 6mmProShop și Matrix. Versiunile biodegradabile realizate de Green Devil sau G&G fiind una dintre cele mai populare mărci din țările scandinave și multe alte părți din Europa și Marea Britanie.
 0,28 g - Greutatea cea mai utilizată în Europa de Nord. Potrivit pentru AEG-uri standard moderne. De obicei mai ieftin decât 0,30 g, dar are o performanță similară. Versiunile biodegradabile sunt realizate de majoritatea producătorilor.
 0,30 g - Greutate standard pentru majoritatea puștilor cu lunetă. De asemenea, greutatea recomandată pentru AEG-urile reglate. Au devenit mai frecvente în ultima vreme cu unele dintre mărcile de top precum Bioval și Bioshot, versiuni biodegradabile realizate de diverși producători, inclusiv G&G și Tokyo Marui.
 0,32 g - De asemenea, standard pentru puști cu lunetă. Oferă un echilibru excelent de viteză și stabilitate pentru majoritatea puștilor cu lunetă cu arc și gaz. Acestea sunt disponibile de la BLS, Elite Force și alți producători de bile (BB). Un brand cunoscut este Goldenball.
 0,36 g - Bilele mai grele pentru puști cu lunetă. Sunt mai lente, dar au stabilitate ridicată. Produs de Madbull Airsoft, printre altele. BB Bastard produce o peletă ceramică în această clasă de greutate.
 0,40 g - Bile grele pentru puști airsoft cu lunetă. Mad Bull este un producător cunoscut. Chiar mai lent decât 0,36 g, dar și mai stabil și își menține viteza mai bine.
 0,43 g - Pentru un nivel înalt de upgrade-uri în puști cu lunetă pe bază de arc și cu gaz. De obicei sunt acoperite cu grafit.
 0,45 g - Pentru un nivel și mai înalt de de upgrade-uri în puști cu lunetă pe bază de arc și cu gaz. De obicei sunt acoperite cu grafit.
 0,48 g - Pentru cel mai înalt nivel de de upgrade-uri în puști cu lunetă pe bază de arc și cu gaz. De obicei sunt acoperite cu grafit.

Note

Vezi și
 Muniție (arme cu aer comprimat)

Airsoft

Bile airsoft


Hrvatska je trebala nastupiti na Pjesmi Eurovizije 2020. HRT organizirala je izbor za pjesmu Eurovizije pod nazivom Dora 2020. kako bi Hrvatska odabrala svoga predstavnika. Međutim zbog Pandemije koronavirusa natjecanje je otkazano.

Povijest

Za više informacija o Hrvatskoj na Pjesmi Eurvizije, pogledajte Hrvatska na Pjesmi Eurovizije.

Prije Pjesme Eurovizije 2020. Hrvatska je na ovom natjecanju sudjelovala 25 puta, a prvi put 1993. Do sada, najbolji hrvatski rezultati su 4. mjesto 1996. i 1999..Otkad su uvedena polufinala 2004. Hrvatska je u finalima bila 7 puta. Na prošlogodišnjoj Pjesmi Eurovizije Hrvatska se nije uspjela kvalificirat u finale te je završila na 14. mjestu u drugoj polufinalnoj večeri.

Prije Eurosonga 2020.

Dora 2020.
Dora 2020. bila je dvadeset i prvi hrvatski predizbor za Pjesmu Eurovizije. Natjecanje je sadržavalo 16 pjesama raspoređenih u jednu, finalnu večer.
Format
Kombinacija bodova glasova gledatelja i deset regionalnih žirija odredili su pobjednika. Prema pravilima natjecanja, u slučaju izjednačenja za prvo mjesto, pobjednik je bio sudionik koji je imao više glasova televotinga''.

Prijavljeni natjecatelji
Izvođači i skladatelji mogli su svoje prijave predati emiteru u razdoblju od 5. studenog do 15. prosinca 2019. Stručno povjerenstvo odabralo je šesnaest izvođača i pjesama za natjecanje iz pristiglih radova. Popis izvođača i pjesama koji se natječu objavljen je 23. prosinca 2019. Ubrzo nakon što je lista objavljena, Goran Karan povukao se iz konkurencije. Kao rezultat toga Elis Lovrić i njezina pjesma "Jušto" umjesto toga sudjelovale su u nacionalnom izboru.

Finalna večer
Finalna večer održala se u Opatiji u sportskoj dvorani Marino Cvetković 29. veljače 2020. godine, a voditelji su bili Duško Ćurlić, Mirko Fodor, Zlata Mück Sušec i Doris Pinčić Rogoznica. Službeni redoslijed izvođenja pjesama objavljen je 17. veljače 2020. na web stranici Hrvatske radiotelevizije. Ove godine hrvatski predstavnik će biti izabran kombinacijom glasova publike putem telefonskih poziva i slanja SMS-poruka, te žirija koji će se javiti iz pet regionalnih centara – Zagreb, Split, Rijeka, Osijek i Varaždin/Čakovec.

Na Eurosongu 2020.
Prema Eurovizijskim pravilima, sve države, s izuzetkom zemlje domaćina i "velikih 5" (Francuska, Njemačka, Italija, Španjolska i Velika Britanija), moraju se plasirati u jedno od dva polufinala kako bi se mogle natjecati u velikoom finalu; prvih deset pladiranih zemalja iz svakog polufinala ide u finale. Zemlje sudionice, osim direktnih finalista (domaćina Nizozemske i velike petorke) raspodijeljene su u pet šešira temeljenih na uzorcima glasanja u prošlosti. Time se nada spriječiti prijateljsko glasanje i predvidive finaliste te povećati uzbuđenje.  28. siječnja 2020. održan je poseban ždrijeb dodjele kojim su se svake zemlje plasirale u jedno od dva polufinala, kao i u kojoj polovica emisije u kojoj će nastupiti. Hrvatska se plasirala u prvo polufinale koje će se održati 12. svibnja 2020., a trebala je nastupiti u drugoj polovici emisije. Međutim, 18. ožujka 2020. odlučeno je kako će se Pjesma Eurovizije 2020. odgoditi zbog pandemije virusa. Referentna skupina zadužena za Eurosong dala je mogućnost odustajanja odabranim pjevačima da se povuku s izbora ako žele.

Izvori

 2020
Države na Pjesmi Eurovizije

Hrvatska na Pjesmi Eurovizije 2020.


Landesorg er en landsdækkende, national sorgdag til minde om døden af et statsoverhoved, eller ved en stor katastrofe i landet, hvor mange ofre omkommer (jordskælv, tsunami, flystyrt, terrorisme, o.l.). Landesorg erklæres af staten og markeres typisk ved at flage på halvt og ved specielle mindebegivenheder, såsom et minuts stilhed i et folketing, officielle taler, helligdagslukning osv.

Landesorg kan i nogle lande erklæres i flere dage og der kan dertil indføres helligdagslukning - såsom tre dages landesorg i Pakistan ved attentatet på Benazir Bhutto eller som i Grækenland, hvor der blev erklæret landesorg i fire dage til og med statsbegravelsen af ærkebiskoppen Christodoulos, der flagedes på halv og græske skoler og andre statslige bygninger blev lukket.

Udover døden af statsoverhoveder, kan der også erklæres landesorg ved døden af en anden for landet vigtig eller bemærkselsværdig person (såsom en Nobelpristager). Der vil ofte være landesorg i forbindelse med en statslig begravelse, såsom ved begravelsen af Sir Edmund Hillary i New Zealand eller Ayrton Senna i Brasilien. Sommetider vil landesorgsdagen mindes hvert år (for eksempel Nelson Mandelas død mindes hvert år i Sydafrika).

Landesorgsstøtte fra andre lande
Andre lande kan også være med til at markere landesorg støtte til et land særlig hårdt ramt eller til et land, staten har et godt forhold til, som for eksempel ved terrorangrebene i Paris, i Manchester, i USA den 11. september 2001 eller ved tsunami i Asien 2004. Der vil typisk flages på halv i det støttende land og ved ambassaderne for det ramte land vil der blive lagt blomster og tændt lys, som ved terrorangrebet i Norge.

Flagning og sørgebind

For at markere landesorg eller støtte til landesorg, hejses nationale flag typisk på halvt, eller alternativt med et sort sørgebind, hvis de ikke kan sænkes.

Der findes dog statsflag, som aldrig må sænkes på halv mast, selv ved landesorg. Det er flag for følgende lande: Saudi Arabien, Iran, Irak, Afghanistan, Somaliland, det britiske kongelige flag samt det tyske Foreningsflag (Enhedsflaget foran tysk Rigsdag).

I de fem islamiske stater indeholder flagene nemlig troserklæringerne  Shahada (Saudi-Arabien og Somaliland) og Takbir (Iran, Irak). Det afghanske flag indeholder både Takbir og Shahada. Disse troserklæringer betragtes som hellig fuldkommenhed og må aldrig sænkes eller skændes, eller endda hænges på langs. Når der er landesorg i Iran, i stedet for at sænke nationalflaget hejses der et helt sort flag ved siden af.

I England, var der indtil 1997 protokolskik for at der kun var et flag hejst over Buckingham paladset, nemlig det kongelige flag, og kun hvis regenten var til stede i paladset. Ved prinsesse Dianas død, blev den britiske befolkning meget forarget over, at det kongelige flag ikke blev sænket ved landesorg. Som svar, brød dronning Elisabeth med protokollet og erstattede sit kongelige flag med Union Jack, som blev sænket på halv mast indtil hun vendte hjem fra Dianas begravelse, hvorefter det kongelige flag blev hejst igen. Siden er protokollet blevet fornyet med, at Union Jack hejses på halv mast over Buckingham ved landesorg og kongelig begravelse, som ved begravelse af Dronningemoderen og ved terrorangrebet i London-metroen 2005.

Juridisk grundlag for landesorg
I mange lande erklærer statsoverhovedet eller regeringen landesorg, på bevilling fra ministre eller fra et folketing, og ofte er landesorg beskrevet i forfatningen. Dog i et land som Sverige er det ifølge forfatningen ikke juridisk muligt at erklære officielt landesorg. Der kan i Sverige erklæres kongesorg ved døden af kongen eller medlem af kongehuset. I forbindelse med Estonia-færgekatastrofen, døden af Dag Hammarskjöld, og  attentaterne af Anna Lindh og Olof Palme, blev der i Sverige ikke officielt erklæret landesorg, men statsministeren gav anbefaling til flagning på halv og et minuts stilhed i Folketinget.

Landesorg på internettet
På internet og sociale medier er der i nyere tid opstået en tradition ved landesorg og store katastrofer, at man kan tilføje et mindemærke på sin profil eller hvor en portal eller stor hjemmeside midlertidig skifter farve og sætter mindesymboler på hjemmesiden. For eksempel i forbindelse med terrorangreb i Norge 22. juli 2011 havde brugere på Facebook tilføjet et rundt badge med Norges flag på sine profilbilleder ved hjælp af en lille tredjeparts-applikation udviklet af brugerne. Denne form for hyldest blev efterhånden bemærket af Facebook-portalen, som i november 2015 havde officielt indført muligheden for at sætte et farvet filter af det franske flag over hele sit profilbillede som minde om terrorangrebet i Paris 13. november 2015.

Kildehenvisninger

Mindedage
Naturkatastrofer
Død

Landesorg


Marcel Bon (n. 17 martie 1925, Villers-sur-Authie - d. 11 mai 2014, Woincourt, înmormântat la Port-le-Grand) a fost un farmacolog, botanist, micolog și profesor universitar francez. Abrevierea numelui său în cărți științifice este Bon.

Biografie

Marcel Bon a studiat farmacie, mai întâi în Amiens și în timpul celui de al Doilea Război Mondial în Lille. Între anii 1950 și 1977 a fost farmacist în Saint-Valery-sur-Somme unde a deschis un laborator de analiză medicală. Simultan a fost profesor la Facultatea de Farmacie al Universității din Lille.

Inițial atras de botanică, a fost membru în Société Linnéenne Nord-Picardie din Amiens. Interesul pentru ciuperci a apărut prin studiile sale farmaceutice. Ulterior, a primit lecții de la renumita micologă și botanistă franceză Marcelle Louise Fernande Le Gal (1895-1979), de asemenea nativă din Picardia. Dar savantul în acest domeniu cu care a corespondat intensiv peste decenii, făcând schimb de opinii, a fost Henri Romagnesi.

În 1958 a devenit membru al "Societății Micologice Franceze" (Société Mycologique de France). În 1961, când a fost înființată o secție privind micologia la "Societatea Linnaeus" din Amiens, Bon a jucat un rol principal. În 1971, a fondat împreună cu Jean-Marie Géhu jurnalul micologic Documente Mycologiques care a căpătat după scurt timp un renume foarte bun și a cărui editor a fost pentru mulți ani, iar în 1973 sa alăturat "Societății Micologice de Nord" (Société Mycologique du Nord). În 1975 a devenit membru al consiliului de administrație al "Societății Micologice Franceze" care l-a numit membru onorific în 2006.

Din anii 80 a scris câteva cărți semnificative despre bureți, fiind ajutat la formarea imaginilor de către desenatorii englezi John Wilkinson, și Denys Ovenden. Mai departe, a reformat sistematica multor familii de ciuperci, astfel de exemplu cea al Russulaceae.

Marcel bon nu a fost numai un micolog faimos, ci a excelat de asemenea ca botanist, briolog și lichenolog. Pe lângă activităților sale științifice a fost membru în formația de jazz Nouvelle-Orléans, fiind un pianist talentat. Din dragoste pentru regiunea maternă a scris un dicționar pentru limba picardă.

După o boală lungă, Bon s-a stins din viață la 11 mai 2014 în reședința pentru seniori Résidence des Pays de Somme de la Woincourt și a fost înmormântat în cimitirul de la Port-le-Grand, jelit de soție, copii, nepoți și strănepoți.

Specii denumite de Bon (selecție)
Mai multe secții, subsecții și specii au fost determinate de Bon ca de exemplu:

Specii de ciuperci denumite după Bon
Mai multe specii de ciuperci au fost denumite în onoarea savantului:

Publicații (selecție)
 Fungorum Rariorum Icones Coloratae, vol. I-XV, Editura J. Cramer, Braunschweig 1966-1986 (împreună cu alții)
 Lichens et pollution atmosphérique en Picardie occidentale, Editura Société linnéenne Nord-Picardie, Amiens 1974
 Le genre Cuphophyllus (Donk) st.nov., în: Documents Mycologiques, Editura Société mycologique du Nord de la France vol. XIV, nr. 56, p. 9-12, Lille 1985
 Les Tricholomes de France et d'Europe Occidentale, Editura Lechevallier, Paris, 1984, ISBN 2720505056, ISBN 9782720505058
 Documents Mycologiques, Editura Société mycologique du Nord de la France, vol. XVIII, nr. 63-64, Lille 1986, p. 66
 The Mushrooms and Toadstools of Britain and North Western Europe, Editura Hodder and Stoughton, Londra 1987 ISBN 9780340399538, ISBN 0 340 39953 8
 Pareys Buch der Pilze, über 1500 Pilze Europas davon 1230 in Farbe, Editura Kosmos-Verlag, Stuttgart 1988, ISBN3-440-13447-4
 Guio de Campo de los Hongos de Europa mas de 1500 especies y variedas descritas 1200 illistraciones en color, Editura Omega, Barcelona 1989, ISBN 8428208654
 Flore Mycologique d'Europe, 5 volume, Editura Association d'ecologie et de mycologie, Lille 1990-1999
 Champignons d'Europe Occidentale, Editura Arthaud, Paris 1988, ISBN 2700307089, ISBN 9782700307085
 Clé monographicue des russules d'Europe, în: Documents Mycologiques, Editura Société mycologique du Nord de la France, vol. XVIII, nr. 70-71, Lille în martie 1988, p. 1-125
 Les collybio-marasmïoïdes et ressemblants ordre Tricholomatales, sous-ordre Collybiineae, Editura Association d'écologie et de mycologie, Lille 1999
 Champignons de France et d'Europe occidentale, Editura Flammarion,Paris 2004, ISBN 2082013219
 Collins Pocket Guide; Mushrooms and Toadstools of Britain and North-Western Europe'', Editura HarperCollins Canada, 2004

Note

Bibliografie
 Heinrich Dörfelt & Heike Heklau: "Die Geschichte der Mykologie", Editura Dietenberger, Schwäbisch Gmünd 1998, ISBN 3-927654-44-2

Nașteri în 1925
Nașteri pe 17 martie
Decese în 2014
Decese pe 11 mai
Botaniști cu abreviere de autor
Profesori universitari francezi
Biologi din secolul al XX-lea
Briologi francezi
Lichenologi
Farmaciști
Micologi francezi
Scriitori de limbă latină

Marcel Bon


Eric Walter Elst (30 November 1936 – 2 January 2022) was a Belgian astronomer at the Royal Observatory of Belgium in Uccle and a prolific discoverer of asteroids. The Minor Planet Center ranks him among the top 10 discoverers of minor planets with thousands of discoveries made at ESO's La Silla Observatory in northern Chile and at the Rozhen Observatory in Bulgaria during 1986–2009.

The minor planet 3936 Elst, a stony Vestian asteroid from the inner regions of the asteroid belt, roughly 6 kilometers in diameter, was named in his honour.

Discoveries

Elst is credited by the Minor Planet Center with the discovery of 3866 numbered minor planets made between 1986 and 2009.

Notable discoveries include 4486 Mithra, a near-Earth and Apollo asteroid, 7968 Elst-Pizarro, which is classified as both asteroid and comet, and more than 25 Jupiter trojans. His discoveries also include:
 binary asteroids such as 4492 Debussy and 15268 Wendelinefroger,
 Amor asteroids such as 21088 Chelyabinsk,
 and many main-belt asteroids such as 9936 Al-Biruni (outer MBA), 12838 Adamsmith (Koronian), 13058 Alfredstevens (Vestian), 13070 Seanconnery (inner MBA), and 13963 Euphrates which orbits in a 2:1 resonance with Jupiter.

Minor planet articles also exist for 12696 Camus, 8116 Jeanperrin, 22740 Rayleigh, 6267 Rozhen and 9951 Tyrannosaurus, among others.

Personal life and death
Elst was born in Kapellen on 30 November 1936. He died in Antwerp on 2 January 2022, at the age of 85.

See also
 List of minor planet discoverers

References

1936 births
2022 deaths
20th-century Belgian astronomers
21st-century Belgian astronomers
Discoverers of asteroids
Discoverers of comets

People from Kapellen, Belgium

Eric Walter Elst


Mudurnu, Bolu'nun bir ilçesidir. İl merkezine 52 km uzaklıktaki Mudurnu İlçesi eski Türk evleri bakımından önemli bir özelliğe sahiptir. Yeşilin hakim olduğu ilçede bulunan 165 adet ev ve 8 cami, çeşme ve hamam olmak üzere toplam 173 adet mimari değeri yüksek yapı nedeniyle "Kentsel Sit Alanı" ilan edilmiştir. Türk sivil mimarisinin en güzel örneklerinden biri ise Armutçular Konağı ve Keyvanlar Konağıdır. Yöresel ev yemeklerinin tanıtıldığı konaklardan oda kiralamak da mümkün. İlçe sınırlarındaki Abant Gölü, Sülük Gölü, Karamurat Gölü, Şeyh-ül Ümran Tepesi (Şeyh-ül imran bayramı temmuz ayının ilk haftası yapılır) görülmeye değer yerlerinden olup tüm Mudurnu'yu kuş bakışı izleme imkânı sunar. Ana gelir kaynağı hayvancılık olan Mudurnu'da bayanların hünerle işlediği iğne oyası da önemli bir gelir kaynağıdır. Ayrıca pişmaniye adıyla bildiğimiz Mudurnu Saray Helvalarının üretim merkezi olan Mudurnu birçok isimle kendini Türkiye ve dünya çapında duyurmuştur. Demirciler çarşısında eskilerin el işlerini bu güne taşıyan birkaç esnaf bulmak da mümkündür.

Mudurnu'ya 5 km mesafede bulunan Babas Kaplıcası'nın metabolizma hastalıkları ve hafif diyabetliler üzerinde olumlu etkileri vardır. Konaklama tesisi olarak restore edilmiş  konaklar tarih öncesinin ihtişamını taşımaktadır. Mudurnu'nun 30 km kuzeybatısında yer alan Sarot Kaplıcası Taşkesti - Ilıca Köyü hudutları içerisindedir. Bolu ili dahilinde bulunan bütün maden sularından ayrı bir özellik taşıyan kaynak, sıcak ve sülfatlıdır.

Mudurnu, Mudurnu Tarihi Ahi Kenti adı ile 2014 yılında Dünya Mirası Listesine dahil edilmiştir.

Tarihçe
Antik tarihte kent adının Modrene, Modra olduğu Mudurnu ilçesinin tarih öncesi yerleşim izlerini taşıdığı ve  ilçesinin tarihi hakkındaki bilgilerin 4000 yıl öncesine dayandığı düşünülmektedir. Modra isminin Luwi dilinden gelen ana tanrıçanın kocası anlamında bir sözcük olduğu sanılmaktadır.
İlk Türk yerleşiminin Selçuklu döneminde başlandığını bildiğimiz Mudurnu, daha sonra Osmanlı İmparatorluğunun çekirdeğini oluşturan ana bölge içinde yer alır. Osman Bey döneminde yoğun Türk akınlarına uğrayan Mudurnu, Samsa Çavuş ve Köse Mihal'in rehberliğinde Osmanlı Beyliğinin ilk topraklarına katılır. I. Murat Döneminde, Osmanlı Devletinin ilk düzenli ordusunun temeli olan "Yaya Örgütünü" oluşturan ve yine Osmanlının ilk Maliye Hazine örgütünü kuran Halil Hayrettin Paşa (Çandarlı Kara Halil) Mudurnuludur. Şeyh Fahreddin-i Rumi'nin öğrencisi olup, Mudurnu ahi örgütlerinde yetişen Çandarlı, daha sonra Osmanlı'nın ilk veziri olacaktır.

Yıldırım Beyazıt döneminde yapılan Yıldırım Beyazıt Camii (1374) ve Yıldırım Beyazıt Hamamı (1382) altı yüz yıldır ayakta durmaktadır. Fetret Devrinde güvenli bir Osmanlı beldesi olarak bilinen Mudurnu, Şehzade Mehmet Çelebi ve Emir Süleyman'a bir dönem sığınak olmuştur. 30 Ekim 1918 Mondros Ateşkes Antlaşması sonrasında Anadolu, işgal edilmeye başlanmıştır.

Mudurnu ve yöresindeki yurtsever güçler, Osmanlı Teşkilatı Mahsus Lideri Kuşçubaşı Eşref öncülüğünde 30 Mayıs 1919'da "Mudurnu Redd-i İlhak Cemiyeti"ni, 20 Ekim 1919'da "Mudurnu Müdafa-i Hukuk Cemiyeti"ni kurarlar. Anadolu isyanının alevlenmeden söndürülmesini amaçlayan İtilaf Devletleri ve Osmanlı saray yönetiminin siyasi ve dini etkisi ile örgütlenen Hilafet ve şeriat yanlısı kuvvetler, 21 Nisan 1920'de Mudurnu şehir merkezini basarak, Kaymakam Ali Nail'i ve Savcı Salih Zeki Bey'i hapsederler. Kaymakamlık makamına çevre köylülerinden Hacı Hamdi'yi oturturlar.

Kuva-i Milliyeciler şehri terkederler. 4 Mayıs 1920'de Mudurnu'ya gelen Çolak İbrahim Bey kuvvetleri Mudurnu'yu hilafetçilerin elinden kurtarırlar. Çevre köylüleri tekrar toparlayan Düzce ve Bolu isyancıları 13 Mayıs 1920'de tekrar Mudurnu'yu kuşatırlar. 13-14-15 Mayıs günleri boyunca devam eden çatışmalar sonrasında, şehir halkı topyekûn Kuva-i Milliye saflarında yer alır ve hilafet kuvvetleri dağıtılır.

Nüfus
İlçe; 1 belde, 70 köy ve 7 mahalleden oluşmaktadır.

Resimler

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Mudurnu Kaymakamlığı
 Mudurnu Belediyesi

Cittaslow

Mudurnu


Çongçing Olimpik Spor Merkezi, Çin'in Çongçing şehrinde 2004 yılında çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyumdur.

Çoğunlukla futbol müsabakalarının yapıldığı Çongçing Olimpik Spor Merkezi, 58.680 seyirci kapasitelidir.

Çin'deki stadyumlar
Çongçing

Çongçing Olimpik Spor Merkezi


Danielle Amy Louise Harold, es una modelo y actriz inglesa conocida por interpretar a Lola Pearce en la serie EastEnders.

Carrera
En el 2011 apareció en el programa Jamie's Dream School.

El 12 de julio de 2011 se unió al elenco principal de la exitosa serie británica EastEnders donde interpretó a la testaruda y problemática Lola Pearce, la nieta de Billy Mitchell y Julie Perkins, hasta el 28 de julio de 2015 después de que su personaje decidiera mudarse a Newcastle junto con su hija Lexi. El 1 de abril del 2019 regresó a la serie y desde entonces aparece.

Filmografía

Series de Televisión

Apariciones

Referencias

Enlaces externos

 Digital Spy Celebrity News :: Danielle Harold

Actores de cine de Inglaterra
Actrices de Inglaterra

Danielle Harold


سنباط هي إحدى قرى معتمدية الحامة من ولاية قابس بالجنوب التونسي. وتوجد على الطريق المتجهة نحو مدينة قبلي غربا. أدى التمدد العمراني إلى اندماجها في مدينة الحامة بحيث أصبحت حيا مكملا لها. ويوجد بها معمل للآجر.

قرى ولاية قابس

سنباط (الحامة)


Andreas Föhr (* 21. Mai 1958 in Kreuzthal im Allgäu) ist ein deutscher Drehbuchautor und Schriftsteller.

Leben
Andreas Föhr studierte nach dem Abitur in München Rechtswissenschaften, woran sich das Referendariat in München und in Nairobi anschloss. Er erhielt ein Stipendium am Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Patent-, Urheber- und Wettbewerbsrecht. Er schrieb seine Dissertation über den Copyright-Vermerk. Bis 1992 arbeitete er als Rechtsanwalt für die Bayerische Landeszentrale für neue Medien.

Ab 1991 machte er sich als Drehbuchautor, unter anderem auch für die Fernsehserien Die Rosenheim-Cops, Der Bulle von Tölz und dem Tatort selbstständig. Daneben schreibt er alpenländische Heimatkriminalromane aus dem Tegernseer Raum. Als sprachliche, stilistische Vorbilder nennt er neben den Klassikern des Krimi-Genres John Grisham, Michael Crichton auch aktuelle Autoren wie Frank Schätzing oder Andreas Eschbach. Er schätzt das "kraftvolle Deutsch" des Heimatdichters Ludwig Thoma.

Im Jahr 2009 startete Andreas Föhr mit Der Prinzessinnenmörder, für den er mit dem renommierten Friedrich-Glauser-Preis ausgezeichnet wurde, eine Kriminalromanreihe um Kommissar Clemens Wallner und Polizeiobermeister Leonhard Kreuthner. Die teilweise skurrilen Fälle werden von den Mitarbeitern der Kripo Miesbach vor der Kulisse des oberbayerischen Voralpenlands gelöst.

Andreas Föhr ist verheiratet und lebt im oberbayerischen Wasserburg am Inn östlich von München.

Werke

Buchveröffentlichungen

Alpen-Krimis mit dem Ermittlerduo Kommissar Wallner und Polizeiobermeister Kreuthner
 Der Prinzessinnenmörder, Knaur TB, München 2009, ISBN 978-3-426-66397-4
 Schafkopf, Knaur TB, München 2010, ISBN 978-3-426-66398-1
 Karwoche, Knaur TB, München 2011, ISBN 978-3-426-65252-7
 Schwarze Piste, Knaur TB, München 2012, ISBN 978-3-426-21353-7
 Totensonntag, Knaur, München 2013, ISBN 978-3-426-21361-2
 Wolfsschlucht, Knaur, München 2015, ISBN 978-3-426-51704-8
 Schwarzwasser, Knaur, München 2017, ISBN 978-3-426-65421-7
 Tote Hand, Knaur, München 2019, ISBN 978-3-426-65447-7
 Unterm Schinder, Knaur, München 2021, ISBN 978-3-426-22669-8
 Herzschuss: Jedes Verbrechen hat seine Geschichte, Knaur, München 2022, ISBN 978-3-426-22670-4

Krimi mit der Strafrechtsanwältin Dr. Rachel Eisenberg
 Eisenberg, Knaur TB, München 2016, ISBN 978-3-426-65396-8
 Eifersucht, Knaur TB, München 2018, ISBN 978-3-426-65446-0

Hörbücher
 Der Prinzessinnenmörder, Audio Media Verlag, München 2010, ISBN 978-3-86804-581-9
 Schafkopf, Audio Media Verlag, München 2012, ISBN 978-3-86804-616-8
 Karwoche, Audio Media Verlag, München 2012, ISBN 978-3-86804-698-4
 Schwarze Piste, Audio Media Verlag, München 2012, ISBN 978-3-86804-727-1
 Totensonntag, Audio Media Verlag, München 2013, ISBN 978-3-8398-1262-4
 Wolfsschlucht, Argon-Verlag 2015, ISBN 978-3-8398-1380-5
 Best of Kreuthner und Wallner, Audio Media Verlag, München 2015, ISBN 978-3-95639-087-6
 Eisenberg, Argon Verlag 2016, ISBN 978-3-8398-1456-7
 Schwarzwasser, Argon Verlag 2017, ISBN 978-3-8398-1530-4
 Eifersucht, Argon Verlag 2018, ISBN 978-3-8398-1606-6
 Tote Hand, Argon Verlag 2019 ISBN 978-3-8398-1692-9
 Unterm Schinder, Argon Verlag 2021

Fernsehdrehbücher (Auswahl)
 1997: Küstenwache, Fischernetz
 1998: SOKO 5113, Mord im Auftrag
 1998: Mobbing Girls, Zwischen den Stühlen
 1998: Mobbing Girls, Verbrechen lohnt sich nicht
 1998: Mobbing Girls, Der Tag danach
 1999: In aller Freundschaft, Rivalen
 2000: Alarm für Cobra 11 – Die Autobahnpolizei, Auf der Flucht
 2002: Der Bulle von Tölz: Zirkusluft
 2003: Die Rosenheim-Cops, Alarm für eine Kuh
 2003: Der Bulle von Tölz: Freier Fall
 2003: Der Bulle von Tölz: Der Heiratskandidat
 2004: Der Bulle von Tölz: Krieg der Sterne
 2004: Der Bulle von Tölz: Das Wunder von Wemperding
 2005: Zwei am großen See, Angriff aufs Paradies
 2005: Tatort, Rache-Engel
 2005: Der Bulle von Tölz: Liebesleid
 2006: Der Bulle von Tölz: Keiner kennt den Toten
 2007: Der Staatsanwalt, Heiliger Zorn
 2007: Der Bulle von Tölz: Krieg der Camper
 2008: Der Bulle von Tölz: Der Zauberer im Brunnen
 2009: Der Bulle von Tölz: Abenteuer Mallorca
 2009: Ein Fall für zwei, Die Indizienfalle
 2011: Der Staatsanwalt, Das Duell

Ehrungen
 2008: Friedrich-Glauser-Preis: Bester Erstlingsroman für Der Prinzessinnenmörder

Weblinks
 Andreas Föhr bei seinem Verlag Droemer-Knaur

Quellen

Autor
Literatur (21. Jahrhundert)
Kriminalliteratur
Literatur (Deutsch)
Drehbuchautor
Deutscher
Geboren 1958
Mann

Andreas Föhr


Hexen – Die letzte Schlacht der Templer (Originaltitel: Witchville) ist ein US-amerikanischer Fantasy-Fernsehfilm von Regisseur Pearry Reginald Teo aus dem Jahr 2010. Gedreht wurde der Film in Yixian, China. Der Film feierte seine TV-Premiere am 22. Mai 2010 auf dem US-amerikanischen Sender Syfy. Seit dem 5. Juli 2011 ist der Film auf DVD und Blu-ray erhältlich.

Der Titel der deutschen Fassung ist irreführend, da Templer im ganzen Film weder vorkommen noch erwähnt werden.

Handlung
Prinz Malachi übernimmt nach dem Tod seines Vaters nur widerwillig die Krone. Gemeinsam kehrt er mit seinem Freund Jason in sein Heimatland zurück, nachdem die zwei von Jasons königstreuem Bruder Erik zurückgeholt wurden. Das Land präsentiert sich ihm in einem verheerenden Zustand. Eine ihm nicht bekannte Plage hat es unbewohnbar und zum Ödland gemacht. Dann klärt der Zauberer und Hexenjäger Kramer den Prinzen, Jason und Erik darüber auf, dass sein Land Dragonnoof unter der Knute einer Hexenvereinigung zu leiden hat. Er zeigt ihnen ein Buch, das den Hexen gehört. In diesem steht die Lösung zum Sieg über die Rote Königin in Form eines Rätsels. Kramer bringt den Beweis, dass Hexen existieren, als er eine Dorfbewohnerin als Hexe enttarnt. Mit einer Truppe Getreuer zieht Malachi los, um die Rote Königin zu besiegen und sein Land zu retten.

Unterwegs treffen sie auf eine Gruppe von Kämpfern mit ihrer Anführerin Darian, die sich ihrer Gruppe nach einem Kampf anschließt. Nach einigen Tagen erreichen sie die Stadt Kadistan, Kramer befürchtet hier ebenfalls Hexen. Hobart, der oberste Stadtrat, heißt Malachi und seine Getreuen herzlich willkommen und lädt sie zu einem Fest ein. Dort entpuppen sich die Bewohner der Stadt als Hexen und Hobart als die Rote Königin. Es kommt zum Kampf, bei dem die Rote Königin versucht, Jason zu töten; doch sein Bruder Erik opfert sich für ihn. Daraufhin wird Jason von Jozefa, der Tochter der Roten Königin, gefangen genommen. Malachi und seine Soldaten müssen flüchten. Nun will die Rote Königin mit ihrer Armee die Festung von König Malachi angreifen. Jozefa hat sich in Jason verliebt und er sich in sie. Trotzdem führt sie die Befehle ihrer Mutter noch aus.

Inzwischen rüstet Malachi sein Volk für den Kampf. Kurze Zeit darauf taucht die Rote Königin mit ihrer Armee auf. Sie will Jason gegen das Hexenbuch eintauschen, doch dieser weigert sich. Nach dieser Entscheidung greift Malachi die Armee die Königin an. Jason nutzt das Getümmel, um zu verschwinden. Die Schlacht kann die Königin für sich entscheiden, und sie tötet die Kämpferin Darian. Malachi und Kramer werden von der Königin festgenommen. Kramer kann zuvor noch das Buch verstecken. Gleich darauf wird der fliehende Jason von Jozefa aufgehalten und in Ketten gelegt. Zur gleichen Zeit offenbart die Rote Königin Malachi, dass er ihr Sohn sei und Jozefa seine Schwester. Sie habe Rache nehmen wollen an seinem Vater, weil er sie nach der Geburt durch Verbannung von ihren beiden Kindern getrennt habe, da sie die Magie annahm, um ihren kranken Sohn Malachi zu retten.

Trotz dieser Offenbarung schließt sich Malachi seiner Mutter nicht an und wird in den Kerker gesteckt. Im selben Raum sitzt auch Kramer, die beiden kommen dort nun auf die Lösung des Rätsels. Nach der Offenbarung der Königin wissen sie nun, dass nur Malachi seine Mutter töten kann. Kurz darauf wird Kramer von den Hexenwächtern ermordet. Jozefa hat den Auftrag erhalten, Jason zu töten, doch sie befreit ihn stattdessen und schließt sich seiner Sache an. Die beiden eilen nun zum Gefängnis und befreien Malachi. Bevor sie sich zur Königin begeben, erweist Malachi Kramers Leiche noch die letzte Ehre. Bei seiner Mutter angekommen, kämpfen die drei nun gegen sie. Am Ende rammen sich Malachi und Jozefa ein Messer in den Bauch und zu guter Letzt auch der Königin, die daran stirbt. Malachi und Jozefa überleben. In der letzten Szene des Films halten Malachi, Jason und Jozefa eine Grabrede für den toten Erik, der hinter ihnen aufgebahrt liegt.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2010
Fantasyfilm
US-amerikanischer Film
Actionfilm
Fernsehfilm (Syfy)

Hexen – Die letzte Schlacht der Templer


Marco Solfrini (Brescia, Lombardía; -Padua, Véneto; 24 de marzo de 2018) fue un baloncestista y medallista olímpico italiano. Con 1.96 de estatura, jugaba en la posición de alero.

Falleció el 24 de marzo de 2018 a la edad de 60 años, víctima de un ataque cardíaco.

Equipos
1977-1981  Basket Brescia
1981-1985  Virtus Roma
1985-1987  A.P.U. Udine
1987-1990  Fabriano Basket
1990-1993  Mens Sana Siena

Palmarés clubes
 Con la Virtus Roma
 1 LEGA 1982-83
 1 Euroliga 1983-84
 1 Copa Korac 1986.
 1 Copa Intercontinental 1984-1985

Referencias

Enlaces externos
 Ficha del jugador en LEGA BASKET SERIE A

Baloncestistas de Italia
Baloncestistas de la selección de Italia
Baloncestistas italianos de la Lega Basket Serie A
Baloncestistas del Fabriano Basket
Baloncestistas del Mens Sana Basket
Baloncestistas del Pallacanestro Virtus Roma
Baloncestistas del Pallacanestro Udine
Baloncestistas del Basket Brescia
Fallecidos por infarto agudo de miocardio
Nacidos en Brescia
Fallecidos en Padua

Marco Solfrini


João Cezimbra Jacques (Santa María, Río Grande del Sur, 13 de noviembre de 1848 — Río de Janeiro, 28 de julio de 1922) fue un folclorista, escritor y militar brasileño, precursor del Movimiento Tradicionalista Gaúcho.

Biografía
Militar de caballería, fue voluntario en la Guerra de la Triple Alianza a los dieciocho años, en 1867, sirviendo en el 2.º Regimiento de Caballería. Permaneció en Paraguay durante tres años y recibió condecoraciones de Uruguay, Argentina y Brasil. Su padre también participó de la guerra, donde falleció. En 1895 João Cezimbra Jacques comandaba el tercer Escuadrón del tercer Regimiento de Caballería. Fue maestro de la Escuela Preparatoria de Río Pardo e instructor del Curso de Armas de la Escuela Militar de Río Grande del Sur, en Porto Alegre. En 1901 pasó a la reserva con el grado de mayor.

Fue un estudioso de la historia, la geografía y los usos y costumbres de Río Grande del Sur. Investigó y registró la música, poesía, danzas populares, creencias y supersticiones, aspectos lúdicos, cocina, vestimenta y otros aspectos del hombre de campo. Su obra es pionera y fundamental en el estudio y sistematización de la cultura y tradiciones gaúchas.

Como indigenista, fue un activo defensor de los derechos de los pueblos aborígenes entonces existentes en Río Grande del Sur, con quienes se comunicaba en guaraní y en caigangue. De filosofía positivista y seguidor de la obra de Augusto Comte, reflejó sus ideas en varios ensayos sobre política, legislación social y cuestiones regionales.

Pionero en varias áreas, participó de la creación de la Academia Riograndense de Letras en 1901 y fue uno de los fundadores del Partido Republicano Riograndense en 1880.

El 22 de mayo de 1898 fundó el Grêmio Gaúcho de Porto Alegre, club de inspiración militar cuyo objetivo principal era exaltar las tradiciones gaúchas, siendo por eso considerado el precursor del Movimiento Tradicionalista Gaúcho.

Su madre, esposa e hijos fallecieron de tuberculosis, enfermedad que también causó la muerte de Cezimbra Jacques en 1922, a los 73 años.

Obras
 Ensaio sobre os costumes do Rio Grande do Sul (1883)
 Assuntos do Rio Grande do Sul (1911)
 Frases e vocábulos de Aba-Neega Guarani
 Meditações
 Notas sobre os silvícolas
 Assuntos sociais
 Assuntos do RS
 O Parlamentarismo e o Presidencialismo
 O Presidencialismo puro: novos ideais políticos
 O aspirante a oficial Alberto Jacques
 O Direito na Sociologia
 A proteção ao Operariado na República
 Imagens do Meu Rio Grande
 O Gaúcho no Panorama Brasileiro

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial del Movimiento Tradicionalista Gaúcho (en portugués)
 A criação do Tradicionalismo (en portugués, doc)
 Tradicionalismo Gaúcho: Um Fenômeno Sócio-Cultural riograndense (en portugués, doc)
 Tradicionalismo, por Antonio Augusto Fagundes. Caderno de História, nº 22 (en portugués, pdf)

Escritores de Brasil
Folcloristas de Brasil
Ensayistas de Brasil
Militares de Brasil
Nacidos en Santa Maria (Río Grande del Sur)
Fallecidos por tuberculosis
Personas de la Guerra de la Triple Alianza
Fallecidos en Río de Janeiro

João Cezimbra Jacques


ملعب المريخ هو ملعب رياضي يقع في أم درمان بالسودان سعته:43,000 متفرج افتتح في عام 1964

مراحل النادي
في أواخر الخمسينات من القرن الماضي وتحديدا في الأعوام 1957 و1958 شعر وزير الإعلام والرياضة اللواء طلعت بأهمية البنيات التحتية وذلك استهدافا لتطوير الرياضة في السودان فمنح المريخ دارا في منطقة المسجد الحالي وقام عبد الرحمن شاخور بدفع الرسوم كاملة وتم تسجيلها باسم المريخ علما بأن النادي انتقل من المسالمة إلى دار مستأجرة جوار السوق وبعد أن منحت الأرض للمريخ في منطقة المسجد الحالي استقر فيها الجميع كدار دائمة.

أما المرحلة الثانية لبناء النادي فكانت في فترة رئاسة اللواء خالد حسن عباس وعبد الحميد الضو حجوج وهي عمارة النادي الحالية التي تم تحديثها في الفترة الحالية بواسطة مجلس جمال الوالي الذي قام بثورة المنشآت وقد افتتح النادي الأول الزعيم إسماعيل الأزهري.

مراحل الاستاد

بعد أن تم إعطاء الأندية الكبيرة الثلاثة المريخ والهلال والموردة أراضي إضافية لإقامة صروحها عليها تحصل المريخ على 50 ألف متر مربع تقريبا وأردفت الدولة هذه الخطوة بقروض لهذه الأندية الثلاثة وكانت قيمة القرض 15000 جنيه وما كان من المريخ إلا أن شرع مباشرة في بناء الملعب. ففي فترة المجلس الذي ترأسه فهمي سليمان الذي تكونت في عهده اللجان قام أحد المهندسين الأغاريق بتصميم خرطة لم تجاز وكلفوا أحد الشباب وهو المهندس عبد المنعم مصطفى الذي قام بعمل خرطة ممتازة راعت طبيعة الأرض التي تتحرك كثيرا مما أدت لتشقق جدران النادي كما راعت مواكبة هذه الخرطة للمواصفات العالمية فقام بتصميمها على نموذج استاد موسكو العالمي، وتم تشييد الملعب حسب الخرطة تحت الأرض لتكون هناك أعمدة في المستقبل وقام المهندس عبد المنعم مصطفى ابن ام درمان والمريخي الأصيل بكل هذا العمل مجانا وخدمة لعشقه فقط.

مراحل افتتاح الاستاد

تم افتتاح الاستاد على مرحلتين المرحلة الأولى في عام 1962 حيث افتتح رغم من عدم اكتمال العمل فيه وذلك ليواكب الاحتفال بأعياد حكومة نوفمبر 1962 وأقيمت فيه مباراة بين الموردة والهلال فازت فيها الموردة بأهداف نجمها الكبير عمر التوم.

ولكن القائمين على الأمر أصروا على اكتمال العمل حتى مراحله النهائية وايقاف النشاط فيه وفعلا استمر العمل الذي اكتمل بعد عامين ليتم افتتاح الملعب رسميا في 30 نوفمبر 1964 على يد رئيس مجلس الوزراء سر الختم الخليفة ورؤساء كل الأحزاب السياسية وكانت هناك مباراة على شرف الافتتاح بين المريخ ونادي دينامو كييف السوفييتي، وكان مجلس الإدارة في ذلك الوقت برئاسة بشير حسن بشير ونائبيه حسن محمد عبد الله ومحمد علي أبو رأس وسكرتارية حسن أبو العائلة وكان أمين المال مهدي الفكي.

تجديد الملعب في عهد الوالي
في عام 2003 قرر مجلس إدارة المريخ برئاسة جمال الوالي تجديد الملعب، بقيمة فاقت ملايين الدولارات بأسلوب حديث، حيث تم بناء مقصورة جديدة وتم تركيب كراسي جديدة وإصلاح المدرجات، وعمل مضمار جديد حول الملعب وتركيب نجيل جديد على مستوى عالي وأصبحت أرضيته جيدة جدا، وأصبح ملعب المريخ أفضل ملعب في السودان ومن أجمل الملاعب في أفريقيا بشهادة كل الزوار، ودائما مايلقى الملعب الإشادة من الجميع، وحتى الآن يتم تجديد الملعب باستمرار، ويتم الآن بناء طابق ثاني له ليستوعب سعة أكبر. وأصبحت الآن السعة النهائية للملعب هي43،000 متفرج.

المرحلة الحالية
الآن يشهد الاستاد تحديثات عديدة لمواكبة التطور والإيفاء بمتطلبات مرحلة الاحتراف حيث يتم تجهيز مركز إعلامي كبير، ومقصورة حديثة وأماكن للأسر ومركز مؤتمرات صحفية. إضافةً إلى مكان خاص للاستوديو التحليلي. للقنوات الفضائية.

أشهر المباريات التي لعبت في ملعب المريخ
 مباراة الجزائر ومصر عام 2009 في المباراة الفاصلة لتصفيات كأس العالم لكرة القدم 2010 والتي انتهت بفوز الجزائر 1-0 وتأهله إلى نهائيات كأس العالم.
 نهائي بطولة أمم أفريقيا للمحليين بين تونس وأنغولا عام 2011.
 الاحتفال باليوبيل الذهبي للكاف عام 2007 بمباراة بين المريخ وأسيك ميموساس الإيفواري، وانتهت بفوز أسيك 2-0
 مباراة ساحل العاج والسودان عام 2005 التي قادت الأفيال للتأهل إلى كأس العالم لكرة القدم 2006 للمرة الأولى في تاريخهم.
 افتتاح ونهائي بطولة سيكافا للاندية عام 2009 التي نظمها نادي المريخ.
 مباراة السودان وتونس عام 2007 والتي قادت منتخب السودان للتأهل إلى نهائيات كأس الأمم الأفريقية لكرة القدم 2008 بعد غياب 32 عاماً.

مراجع

أم درمان
ملاعب رياضية اكتملت في 1964
ملاعب كرة قدم في السودان
نادي المريخ (السودان)

ملعب المريخ


Gheorghe Gh. Simionescu (), intrat în legenda plaiurilor dâmbovițene drept Popa Gică din Joseni, a fost un preot ortodox român din Pietroșița, județul Dâmbovița, România. A fost al șaptelea preot ortodox din tată în fiu, șir de slujitori ce a acoperit circa 200 din istoria de 250 de ani a Bisericii noi (de piatră și cărămidă, premieră în secolul al XVIII-lea) din cartierul Joseni/Pietroșița.

Primii ani, studiile primare și seminariale
A fost mezinul din 6 copii ai Preotului Gheorghe Simionescu (popa Ghiță), decedat în mai 1918, și al Mariei preoteasa din Bezdead, decedată în iunie 1917. A făcut școala primară în Pietroșița în 1902 – 1906 și Seminarul teologic "Mitropolit Nifon" din București în 1906 – 1914.

Războiul cel Mare. Căsătoria și preoțirea
Între 1916 și 1918 a fost mobilizat ca sanitar pe frontul de luptă cu Germania, iar după Pacea de la Buftea din mai 1918 ce declara Regatul Român învins (provizoriu) de Puterile Centrale, a revenit acasă, găsindu-și tatăl în comă, bolnav de tifos exantematic în carantină cu jandarmi la poartă, murind apoi la câteva zile, după ce-și pierduse și mama cu un an înainte. Deși planul era să studieze medicina conform experienței de pe front, enoriașii în frunte cu Nicolae C. Enescu, nașul familiei, l-au convins să rămână preot în locul tatălui, pentru că Nicolae fratele cel mare, elev la Seminar, murise de pnemonie cu câțiva ani înainte. Devine astfel al 7-lea într-un șir de preoți din tată în fiu (sunt pomeniți Popa Dobre, Ion preotul, alt Ion – socrul lui Radu Vătaful – ctitor al Bisericii, Gheorghe, Simion preotul – devenit Simionescu prin 1850 când s-au introdus cărțile de identitate, în sfârșit popa Ghiță Simionescu tatăl) . Pentru a se putea hirotoni, s-a căsătorit civil la Doicești pe 26 august cu Virginia Enescu (unire prin strădania rubedeniilor, dar binecuvântată prin urmarile sale), apoi religios pe 5 septembrie, "intrând în pâine" pe 1octombrie 1918 ca preot la Biserica "Adormirea Maicii Domnului" parohia I - Pietroșița, (adică pe 14 octombrie stil nou, în anul Marii Unirii).

Activitatea pastorală. Studiile universitare
În primii ani de pastorat a asigurat interimatul preoțesc la Bisericile de pe Luncă și din satul Valea Țâții. După căsătorie, deși familia i s-a înmulțit cu cei cinci copii, și-a desăvârșit studiile între anii 1931 – 1937 la Facultatea de Teologie - fără frecvență din Cernăuți (de acum în România Mare)

Pentru osârdia pastorală, a fost distins de către patriarhul Nicodim Munteanu în 1942 cu "Brâul albastru" cuvenit preoților sachelari, cu "Crucea Patriarhală" de Justinian Marina în 1968 și cu "Brâul roșu" ce onorează preoții iconomi-stavrofori de Justin Moisescu.

A slujit ca paroh până în ianuarie 1983, când s-a pensionat după 65 ani (cartea de muncă cea mai voluminoasă din România), funcționând apoi ca înbisericit pe lângă succesorul și urmașul său vrednic în toate Pr. Prot. Eugen Popescu, fiul Părintelui Victor din Bezdead. A decedat în martie 1992 la 97 de ani, lăsând în urmă o viață, o duhovnicie, o operă cultural-artistică și o coeziune comunitară intrate în istoria locală și națională.

Activitatea civică și culturală
Dincolo de misiunea pastorală, Popa Gică a inițiat Renașterea socio-culturală Pietroșiței interbelice  care, fără fractura comunistă, ar fi ajuns cu siguranță frunte spiritual-culturală între comunele Munteniei. Iată câteva din activitățile sale prodigioase (în ordine cronologică):

 Consilier al Băncii Populare "Brazi" ce a ființat 1904-48, acordând credite ieftine nevoiașilor;
 Președinte la Cooperativei de consum "Sf Ioan Botezatorul" (1919 – 1948);
 Inițiator și Președinte al Societății Cultural-Sportive "Pietroșița" (februarie 1931);
 Director al Căminului Cultural (1925-1945) în care a format Corul mixt (numeroase premii, între care este documentat podiumul la concursul național dela Curtea de  Argeș și locul I la concursul județean din iunie 1942) și formația de teatru amator (acestea au funcționat în parte și sub comuniști), sumând câteva zeci de persoane cu care a organizat excursii anuale în țară pentru schimb de experiență (ultima în 1939) ; acțiuni artistice vestite de Crăciun (colinde) sau alte sărbători religioase sau laice, ajutat de prezenta fizica impunatoare , secondat întru toate de renumitul cântăreț (dascăl) Vasile Mărculescu; partea majoră din încasările anilor 20 au mers în cele ce urmează;
 Lider al grupului de inițiativă pentru clădirea unui local propriu al Căminului Cultural (vechi) "Regele Carol II" (1931-32);
 Fondator al Muzeului Bisericii Joseni, înzestrată cu volume prețioase sec. XVII – XIX, dintre care cele mai importante 25 au fost confiscate de emisarii noii puteri "din motive de securitate"; a îngrijit după puteri clădirea Bisericii, a întreprins primele explorări pentru restaurarea picturii brâncovenești – vis al său împlinit după Revoluție de Pr. Eugen Popescu și Fundația Ruralia în 2001;
 Fruntaș țărănist local, de cea mai pură orientare altruistă conform preceptelor evanghelice, a fost ales deputat în noiembrie 1946, ceea ce i-a adus din partea puterii comuniste arestarea, după urmărire prin munți, în iulie 1947 și încarcerare la Pitești, de unde eforturile Preotesei Virginia (ajutate desigur de țuica și burduful de Pietroșița transmise mai marilor zilei) l-au adus acasă, minune, după numai 4 luni.

Familie și urmași
Alături de Popa Gică la bine, dar mai ales la rău, Virginia a fost nu numai motorul practic (contabalansând idealismul don-quijotesc al soțului) al unei familii numeroase cu copii (Mariana, Magdalena, Gheorghe, Aurelia și Mircea) ce au absolvit cu toții studii superioare, ci și un exemplu de strădanie și izbândă pentru femeile pietroșițene. Prin casa sa, acum monument istoric renovat în 2003, au trecut Nicolae Iorga, Dimitrie Gusti, Dorin Pavel – făuritori de cultură, știință și civilizație românească ce îi vor fi inspirat copiii.

Moștenirea spirituală
Pe acest fond biografic, nu este astfel de mirare, că după revoluție Prof. dr. Radu Negoescu, nepot după fiica cea mai mare Mariana, a stăruit pentru o stradă și a înființat o Bibliotecă Memorială ce-i poartă numele în 1997 , însfârșit a organizat prima ediție a "Zilelor Pietroșiței Preot Gh. Gh. Simionescu" în 1999 ce a precedat înființarea Fundației Renașterea Pietroșiței Ruralia , datorată de asemenea devoțiunii unor Eugeniu Rotaru, Nicolae Posta, George Lupu, Mitică Vărzaru și a doamnelor inimoase ce au însoțit apoi Ruralia de 20 de ani încoace, precum Lucreția Mărculescu și  Coca Bucur.

Concluzii
Evocarea cea mai pertinentă a personalitătii Popii Gică aparține inginerului și poetului Ion Enescu-Pietroșița (căruia Fundația Ruralia i-a sfințit placa memorială pe 13 octombrie 2018 la editia XX-a Zilelor Pietroșiței) ce scria în 2003 astfel: "Cu chipul îngândurat și majestos/  Cu vocea caldă și baritonală,/ Slujit-a la Biserica de Jos,/ Un om cu-o viață pură, spirituală// Blajin, dispus să dea oricui povață,/ A înfruntat restricții fără frică!/ Parcă îl văd, parcă îl am în față,/ Mereu, mereu, pe-al nostru Popă Gică!// Nu pot să uit și-am să te port cu mine,/ Acolo unde pașii mă vor duce,/ Atât la rău, cât și la bine,/ Cu tine'n gând voi 'ngenuchea la Sfânta Cruce!"

Note

Legături externe
 *** Biserica din Joseni 25 iunie 2012, CreștinOrtodox.ro

Nașteri în 1895
Decese în 1992
Preoți ortodocși români
Oameni din județul Dâmbovița

Gheorghe Gh. Simionescu


Petrus Haçı veya Aziz Petrus Haçı ters çevrilmiş bir Latin haçıdır. Bu sembolün kökeni Petrus'un ters biçimde çarmıha gerilmesidir; İsa ile aynı şekilde çarmıha gerilmek için fazla değersiz olduğunu düşünmüştü ve bu nedenle ters biçimde çarmıha gerilmişti.

Petrus'un isteği üzerine baş aşağı çarmıha gerildiğini ilk bildiren kişi İskenderiyeli bilgin Origenes'dir. Bazı Katolikler bu tür haçı, İsa ile karşılaştırıldığında değersizliğin bir sembolü olarak kullanmaktadırlar.

Hristiyanlık sembolleri
Haç sembolleri
Haç
Heraldik
Hristiyan terminolojisi

Petrus Haçı