A-2 Hrvatska košarkaška liga  predstavlja drugi razred hrvatskog košarkaškog prvenstva u sezoni 2016./17. Igra se u pet skupina - "Jug", "Zapad", "Centar", "Sjever" i "Istok". Po završetku prvenstva, dvije najuspješnije momčadi igraju dodatnu kvalifikacijsku ligu za ulazak u viši rang - A-1 ligu, koja od sezone 2017/18. postaje Premijer liga, preostale momčadi se plasiraju u novu drugu ligu - A-1 ligu, odnosno A-2 ligu, koja sad postaje liga trećeg ranga.

Kvalifikacijska liga
Prva dva kluba iz svake skupine A-2 lige su se plasirala u Kvalifikacijsku ligu. Igra se po dvostrukom liga-sustavu uz prenošenje međusobnih rezultata iz skupina. Prve dvije momčadi lige dobivaju promociju u novu ligu 1. ranga - Premijer ligu, dok preostale ostaju u drugom rangu, ali je predviđena jedinstvena liga naziva A-1 liga.

Sudionici:
 Belišće
 Borovo Vukovar
 Grafičar Ludbreg
 Jazine Arbanasi Zadar
 Ribola Kaštela (Kaštel Sućurac)
 Podravac Virje
 Pula 1981
 Rudeš Zagreb
 Šanac Karlovac
 VERN Zagreb

Ažurirano 17. kolovoza 2017.

Skupine A-2 lige
 - plasirali se u Kvalifikacijsku ligu

Centar
Prvi dio igralo 12 momčadi dvokružno. Prve dvije su se plasirale u Kvalifikacijsku ligu, a preostalih 10 klubova je još odigralo jednokružno (9 kola) za poredak.

Ažurirano 17. kolovoza 2017.

Istok

Ažurirano 17. kolovoza 2017.

Jug

Ažurirano 17. kolovoza 2017.

Sjever

Ažurirano 17. kolovoza 2017.

Zapad

Ažurirano 17. kolovoza 2017.

Poveznice
 A-1 liga 2016./17.
 B-1 liga 2016./17.
 C liga 2016./17.
 Kup Krešimira Ćosića 2016./17.

Izvori
 eurobasket.com, Hrvatska, A2 liga
 eurobasket.com, Hrvatska, A2 liga 2016./17., ljestvice 1. kruga, pristupljeno 25. svibnja 2017.
 eurobasket.com, Hrvatska, A2 liga 2016./17., rezultati, pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 hks-cbf.hr, Kvalifikacijska liga , pristupljeno 25. svibnja 2017.
 ksz-zagreb.hr, Kvalifikacije za A-1 ligu (Premijer ligu),  pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 hks-cbf.hr, Kompletan raspored utakmica Kvalifikacijske lige 2017 , objavljeno 6. ožujka 2017., pristupljeno 25. svibnja 2017.
 hks-cbf.hr, Kvalifikacijska liga 2016./17., ljestvica , pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 ks-kckz.hr, Kvalifikacije za Premijer ligu , pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 kkpula1981.com, Kvalifikacijska liga 2017., rezultati, pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga Centar , pristupljeno 25. svibnja 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga (Centar): AKK Vern prvak A-2 muške lige Centar 2016/17 , objavljeno 6. ožujka 2017., pristupljeno 25. svibnja 2017.
 ksz-zagreb.hr, Muška A-2 liga Centar, I. krug, pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 ksz-zagreb.hr, A-2 Centar – II Faza (za 3. do 12. mjesto), pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 kksamobor.hr, A2 liga centar sezona 2016/2017, pristupljeno 25. svibnja 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga Istok , pristupljeno 25. svibnja 2017.
 ksobz.hr, A2 Istok – Raspored, rezultati i poredak , pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 ksobz.hr, A2 Istok – poredak klubova u konkurenciji , pristupljeno 25. svibnja 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga Jug , pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga (Jug): Rezultati utakmica 18. kola , objavljeno 6. ožujka 2017., pristupljeno 25. svibnja 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga Sjever , pristupljeno 25. svibnja 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga (Sjever): KK Podravac Virje prvak regije Sjever , objavljeno 6. ožujka 2017., pristupljeno 25. svibnja 2017.
 ks-kckz.hr, seniori A2 Sjever , pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 kk-koprivnica.hr, Sezona 2016./17., pristupljeno 25. svibnja 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga Zapad , pristupljeno 25. svibnja 2017.
 hks-cbf.hr, A-2 muška liga (Zapad): Rezultati utakmica 22. kola , objavljeno 6. ožujka 2017., pristupljeno 25. svibnja 2017.
 istrasport.eu, Košarka > A2 liga Zapad košarkaša , pristupljeno 25. svibnja 2017.
 istrasport.eu, Crikvenica se ugurala u kvalifikacije pobjedom nad Rovinjom , objavljeno 6. ožujka 2017., pristupljeno 25. svibnja 2017.
 kkpula1981.com, A-2 liga Zapad 2016./17. - rezultat, pristupljeno 25. svibnja 2017., 17. kolovoza 2017.
 kkrovinj.hr, KK Rovinj - rezultati 2016./17. i ljestvica, pristupljeno 17. kolovoza 2017.
 regionalexpress.hr, Stoja se visokom pobjedom oprostila od prvenstva, objavljeno 8. ožujka 2017., pristupljeno 25. svibnja 2017.

2016-17
2016-17
m-2-A-2

A-2 hrvatska košarkaška liga za muškarce 2016./17.


Herbert Aptheker (July 31, 1915 – March 17, 2003) was an American Marxist historian and political activist. He wrote more than 50 books, mostly in the fields of African-American history and general U.S. history, most notably, American Negro Slave Revolts (1943), a classic in the field. He also compiled the 7-volume Documentary History of the Negro People (1951–1994). In addition, he compiled a wide variety of primary documents supporting study of African-American history. He was the literary executor for W. E. B. Du Bois.

From the 1940s, Aptheker was a prominent figure in U.S. scholarly discourse. Aptheker was blacklisted in academia during the 1950s because of his Communist Party membership. He succeeded V. J. Jerome in 1955 as editor of Political Affairs, a communist theory magazine.

Biography

Early life and education
Herbert Aptheker was born in Brooklyn, New York, the youngest child of a wealthy Jewish family.

In 1931, when he was 16, he accompanied his father on a business trip to Alabama. There he learned first-hand about the oppression of African Americans under Jim Crow Laws in the South. The trip proved shocking and life-altering for Aptheker, who upon his return to Brooklyn began writing a column called "The Dark Side of The South" for his Erasmus Hall High School newspaper

Aptheker graduated from high school in the spring of 1933, during the Great Depression. Although admitted to Columbia University, he was unable to gain admission to the main campus of Columbia College, which had already filled a quota set for Jews by college president Nicholas Murray Butler. Instead, Aptheker was relegated to enrolling at Seth Low Junior College in Brooklyn Heights, a satellite school established by Butler as a de facto dumping ground for Jews and ethnic Italians admitted in excess of Butler's quotas.

During his time at Seth Low, Aptheker was first drawn into political activity, helping to organize anti-war rallies and speaking on behalf of the communist-backed National Student League (NSL) and the socialist-backed Student League for Industrial Democracy. He began reading the Communist Party's daily newspaper, The Daily Worker, at this time as well as the party's literary-artistic monthly, The New Masses, although he did not yet become a member of the party.

After two years at Seth Low, Aptheker was allowed to enroll at Columbia's main campus in Morningside Heights in Manhattan, but not with full status as a member of Columbia College. Instead, he was classified as a "university undergraduate", which placed him on track for a lesser Bachelor of Science degree rather than the higher-status Bachelor of Arts, which he received in 1936. At Columbia, Aptheker continued to engage in the anti-war movement, both through the NSL and the American League Against War and Fascism, a broader mass organization of the Communist Party during its Popular Front period.

Aptheker earned his Master's degree from Columbia in 1937 and a Ph.D. in 1943 from the same institution. In September 1939, he joined the Communist Party USA. He was awarded a Guggenheim Fellowship in sociology in 1945.

Marriage and World War II
In 1942 Aptheker married Fay Philippa Aptheker (1905–1999), a first cousin who was also a native of Brooklyn. She was a union organizer and political activist.  They were married for 62 years, until her death. Their daughter, Bettina, was born in 1944 at the U.S. Army Hospital in Fort Bragg, North Carolina during Aptheker's service in World War II.

Aptheker participated in Operation Overlord, the invasion of northern France; by 1945 he had been promoted to the rank of Major in the artillery. He commanded the all-black 350th Field Artillery Battalion. In December 1950, after failing to respond to the U.S. Army's letter of inquiry about his Communist political activity, he lost his commission after an honorable discharge.

Work in the South
Returning with his family to the South after the war, Aptheker became an educational worker for the Food and Tobacco Workers Union. Shortly afterward, he served as secretary of the "Abolish Peonage Committee," which had been established in 1940 by activists in New York and Chicago, with the support of the International Labor Defense (IDL), an arm of the Communist Party. "Peons" in the South, the vast majority of whom were African American, were typically rural sharecroppers who became tied to plantations by the debt they owed to the plantation owners, or to local merchants. This practice had effectively maintained African-American slavery after the Civil War in all but name.

Given repeated publicity about peonage abuses, in 1941 Attorney General Francis Biddle had directed all federal prosecutors to "actively investigate and try more peonage cases." On the verge of entering World War II, the US would make more effort to reduce rural peonage.

Similarly, southern states had run convict leasing programs, hiring out convicts to industries and taking the fees as revenue. Several southern states had banned convict leasing to industries in the early 20th century:
Tennessee, South Carolina, Louisiana, Mississippi, Georgia, Arkansas and Florida by 1923.

Research in African-American history
Aptheker's master's thesis, a study of Nat Turner's slave rebellion in Virginia in 1831, laid the groundwork for his future work on the history of American slave revolts. Aptheker asserted Turner's heroism, demonstrating how his rebellion was rooted in resistance to the exploitative conditions of the Southern slave system. His Negro Slave Revolts in the United States 1526–1860 (1939), includes a table of documented slave revolts by year and state. His doctoral dissertation, American Negro Slave Revolts, was published in 1943. Doing research in Southern libraries and archives, he uncovered 250 similar episodes.

Aptheker set forth historiographical arguments, challenging some conservative histories, most notably the perspective in the writings of Georgia-born historian Ulrich Bonnell Phillips, who was considered part of the Dunning School at Columbia University. Historians of this group had been critical of Reconstruction and argued that slavery was no worse than urban labor conditions. Phillips had characterized enslaved African Americans as childlike, inferior, and uncivilized; he argued that slavery was a benign institution; and defended the preservation of the Southern plantation system. Such works had been common in the field before Aptheker's scholarship.

Aptheker long emphasized W. E. B. Du Bois' social science scholarship and lifelong struggle for African Americans to achieve equality. In his work as a historian, he compiled a documentary history of African Americans in the United States, a monumental collection which he started publishing in 1951. It eventually resulted in seven volumes of primary documents, a tremendous resource for African-American studies.

Post-war activism

During the 1950s and the period of McCarthyism, Aptheker was blacklisted in academia because of his membership in the Communist Party.  He was unable to obtain an appointment as a university lecturer for a decade. Aptheker served on the National Committee of the CPUSA from 1957 to 1991. For several years in the 1960s and 1970s, he was executive director of the American Institute For Marxist Studies. In 1966, he ran in the U.S. House of Representatives election in New York's 12th Congressional District for the Peace and Freedom Party; he received 3,562 votes. Given his work on African-American documents and history, Aptheker was chosen by W. E. B. Du Bois to be his literary executor.

A strong opponent of the Vietnam War, Aptheker lectured on the subject on college campuses nationwide. From 1969 to 1973, Aptheker taught a full-year course annually in Afro-American History at Bryn Mawr College. Aptheker died at age 87 on March 17, 2003, in Mountain View, California.  His wife had died in 1999.

Allegation of child abuse
Bettina Aptheker is a professor of feminist studies at the University of California, Santa Cruz. In her 2006 memoir, Intimate Politics, she claimed that she was sexually abused by her father from the age of 3 to 13.  Her memories of the events began to arise in 1999, after her mother's death and when she was working on a memoir. She sought counseling for her dissociation and recovered memory. She also wrote that she and her father reconciled before his death in 2003.

Her assertion caused great controversy among historians and activists. Some raised questions about her credibility; others questioned the Old Left's desire to bury the news, and still others wondered at how to look at Aptheker's work in view of this information.

In her memoir, Bettina Aptheker wrote more at length about her father's work on African-American history.  She thought that he celebrated black resistance in part "to compensate for his deep shame about the way, he believed, the Jews had acted during the Holocaust."

The controversy about her claims about her father continued for months, with many essays and letters published on the History News Network hosted by George Mason University. In November 2007, the historian Christopher Phelps published an overview of the issues. He also wrote that he had interviewed Kate Miller, who had been present during Bettina Aptheker's 1999 conversation with her father about the abuse, and confirmed her account.

Works
 The Negro People in America: A Critique of Gunnar Myrdal's "An American Dilemma", (International Publishers: New York, 1946)
 "Mississippi Reconstruction and the Negro Leader Charles Caldwell", Science & Society (Fall 1947)
 Afro American History: 1910–1932, (Citadel Press: New York, 1951)
 History and Reality (1955), later republished as The Era of McCarthyism (Marzani & Munsell: New York, 1962)
 The American Revolution 1763–1783,(International Publishers: New York, 1960)
 The American Civil War (International Publishers: New York, 1961)
 American Negro Slave Revolts (1943), (Cameron Associates: NY, 1955)
 Toward Negro Freedom, (New Century Publishers: New York, 1956)
 Documentary History of the Negro People, 7-volumes, (Carol Publishing Group: NJ, 1951–1994)
 The Truth about Hungary, (Kraus Reprint: NY, 1957)
 The Colonial Era, (International Publishers: New York, 1959)
 And Why Not Every Man? Documentary Story of the Fight Against Slavery in the U.S., (Seven Seas Books: CA, 1961)
 Dare We Be Free? The Meaning of the Attempt To Outlaw the Communist Party, (New Century Publishers: Dublin, 1961)
 Soul of the Republic: The Negro Today, (Marzani & Munsell, New York, 1964)
 "One Continual Cry": David Walker's Appeal to the Colored Citizens of the World (1829–1830), Its Setting & Its Meaning, (New York: Humanities Press, 1965)
 Nat Turner's Slave Rebellion: Including the 1831 "Confessions", (Dover: NY, 1966)
 Mission to Hanoi, (International Publishers: New York, 1966)
 Czechoslovakia and Counter-Revolution: Why the Socialist Countries Intervened (New Outlook Publishers, New York, 1969)
 "Imperialism and Irrationalism", Telos 04 (Fall 1969)
 The Urgency of Marxist-Christian Dialogue, (Kraus Reprint: NY, 1970)
 Afro-American History: The Modern Era, (Citadel Press, Secaucus, 1971)
 American Negro Slave Revolts, (International Publishers: New York, 1974)
 Early Years of the Republic: From the End of the Revolution to the First Administration of Washington, (International Publishers: New York, 1976)
 The World of C. Wright Mills, (Kraus Reprint: NY, 1977)
 American Foreign Policy and the Cold War, (Kraus Reprint: NY, 1977)
 Unfolding Drama,(International Publishers: New York, 1979)
 The Nature of Democracy, Freedom & Revolution,(International Publishers: New York, 1981)
 Racism, Imperialism & Peace: Selected Essays,(MEP Publications: MN, 1987)
 Abolitionism: A Revolutionary Movement, (Twayne Publishers: CT, 1989)
 The Literary Legacy Of W. E. B. Du Bois, (Kraus Reprint: NY, 1989)
 To Be Free: Studies in American Negro History, (Citadel Press: New York, 1991)
 Anti-Racism in U.S. History: The First Two Hundred Years,  (Praeger: CT, 1992)

Works featuring an introduction or foreword by Aptheker
 Washington, Booker T., Herbert Aptheker (Foreword), The Negro in the South 2nd ed., (Carol Publishing Group: NJ, 1989)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Introduction), The Quest of the Silver Fleece

Works edited by Aptheker
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker(Ed.), The Autobiography of W. E. B. Du Bois: A Soliloquy on Viewing My Life from the Last Decade of Its First Century, (International Publishers: NY, 1968)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Ed.), The Education of Black People: Ten Critiques, 1906–1960, (Monthly Review Press: NY, 1973)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Ed.), Contributions by W. E. B. Du Bois in Government Publications and Proceedings, (Kraus-Thomson Organization: NY, 1980)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker, Bettina Aptheker, David Graham Dnm Dubois (Ed.),Prayers for Dark People, (University of Massachusetts Press: MA, 1980)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Ed.), Selections from the Crisis, (Kraus-Thomson Organization: NY, 1980)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Ed.), Writings by W. E. B. Du Bois in Non-Periodical Literature Edited by Others, (Kraus-Thomson Organization: NY, 1982)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Ed.), Creative Writings by W. E. B. Du Bois: A Pageant, Poems, Short Stories, and Playlets, (Kraus-Thomson Organization: NY, 1985)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Ed.), Against Racism: Unpublished Essays, Papers, Addresses, 1887–1961, (University of Massachusetts Press: MA, 1985)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Ed.), Newspaper Columns, (Kraus-Thomson Organization: NY, 1986)
 Knutson, April A., Herbert Aptheker (Ed.), Ideology and Independence in the Americas, (MEP Publications: MN, 1989)
 Du Bois, W. E. B., Herbert Aptheker (Ed.), The Correspondence of W. E. B. Du Bois, (University of Massachusetts Press: MA, 1997)

References

Further reading
 Anthony Flood, "The History of Herbert Aptheker", Opera Historica, 22(1), 2021, 127–144 |
 Anthony Flood, Herbert Aptheker: Studies in Willful Blindness (Independently published on Amazon, 2019).
 Anthony Flood, "C. L. R. James: Herbert Aptheker's Invisible Man", The C. L. R. James Journal, vol. 19, nos. 1 & 2 (Fall 2013), pp. 276–297.
 Robin D.G. Kelley, "Interview of Herbert Aptheker," The Journal of American History, vol. 87, no. 1 (June 2000), pp. 151–167.
 Gary Murrell, "Herbert Aptheker's Unity of Theory and Practice in the Communist Party USA: On the Last Night, and during the First Two Decades," Science & Society, vol. 70, no. 1, (Jan. 2006), pp. 98–118.
 Gary Murrell, "The Most Dangerous Communist in the United States": A Biography of Herbert Aptheker (University of Massachusetts Press, 2015).

Research resources
 "Herbert Aptheker Papers, 1842–2005" (122 linear ft.), Department of Special Collections and University Archives, Stanford University Libraries, Stanford, CA. Text Finding Aid

External links
 Bettina and Herbert Aptheker, History News Network.
 Christopher Phelps, "Herbert Aptheker: The Contradictions of History", Chronicle of Higher Education, 12 July 2006
 Anthony G. Flood, "Herbert Aptheker: Apothecary for a Red Teenager", Anthony G. Flood website
 A. J. Muste Papers from Swarthmore College Peace Collection

20th-century American historians
Historians of the United States
Historians of African Americans
Jewish American historians
American Marxist historians
American male non-fiction writers
Activists for African-American civil rights
American anti–Vietnam War activists
Trade unionists from New York (state)
Peace and Freedom Party politicians
Members of the Communist Party USA
Jewish socialists
American atheists
Columbia University alumni
United States Army officers
United States Army personnel of World War II
Erasmus Hall High School alumni
Activists from New York (state)
Writers from Brooklyn
1915 births
2003 deaths
Historians from New York (state)

Herbert Aptheker


Richard Henry Stanton (* 9. September 1812 in Alexandria, Virginia; † 20. März 1891 in Maysville, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1849 und 1855 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Richard Stanton besuchte nach der Vorschule die Alexandria Academy. Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner 1835 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Maysville in diesem Beruf zu arbeiten. Zwischen 1835 und 1842 gab er auch die Zeitung "Maysville Monitor" heraus. Außerdem war er zeitweise Posthalter in Maysville. Politisch war er Mitglied der Demokratischen Partei.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1848 wurde Stanton im zehnten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1849 die Nachfolge von John Pollard Gaines von der Whig Party antrat. Nach zwei Wiederwahlen konnte er bis zum 3. März 1855 drei Legislaturperioden im Kongress absolvieren. Von 1849 bis 1853 war er Vorsitzender des Ausschusses zur Verwaltung der öffentlichen Liegenschaften; von 1853 bis 1855 leitete er den Wahlausschuss. Seine Zeit im Kongress war von den Ereignissen im Vorfeld des Bürgerkrieges geprägt.

Bei den Wahlen des Jahres 1854 verlor Stanton gegen Samuel F. Swope von der American Party. Von 1858 bis 1861 arbeitete er als Staatsanwalt. Im Jahr 1868 war Stanton Delegierter zur Democratic National Convention in New York, auf der Horatio Seymour als Präsidentschaftskandidat nominiert wurde. Von 1868 bis 1874 war er Bezirksrichter in Kentucky; danach praktizierte er bis 1885 als privater Rechtsanwalt. Anschließend zog sich Richard Stanton in seinen Ruhestand zurück. Er starb am 20. März 1891 in Maysville.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Richter (Kentucky)
Staatsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1812
Gestorben 1891
Mann

Richard H. Stanton


Events from the year 1843 in Canada.

Incumbents
Monarch: Victoria

Federal government
Parliament: 1st

Governors
Governor General of the Province of Canada: Charles Bagot (until 19 May); Charles Metcalfe, 1st Baron Metcalfe (starting 30 May)
Governor of New Brunswick: William MacBean George Colebrooke
Governor of Nova Scotia: Lucius Cary, 10th Viscount Falkland
Civil Governor of Newfoundland: John Harvey
Governor of Prince Edward Island: Henry Vere Huntley

Premiers
Joint Premiers of the Province of Canada —
William Henry Draper, Canada West Premier
Samuel Harrison, Canada East Premier

Events
January 19 – Mount Allison University is founded.
September 1 – First Prime Minister of Canada Sir John A. Macdonald marries Isabella Clark
December 9 – Bishop's University is founded.

Full date unknown
Fort Victoria built by British to strengthen their claim to Vancouver Island.
David Thompson sends a set of refined maps to London.
Lord Metcalfe comes to Montreal.
The Cornwall and Chambly Canals are opened.
Survey of Boundary, between the U.S. and Canada, is begun.
Grace Marks is controversially convicted of murder after her trial on November 3 and 4, 1843. The crime and trial will form the basis for Margaret Atwood's novel Alias Grace in 1996.

Births

January to June
February 3 – William Cornelius Van Horne, pioneering railway executive (died 1915)
February 10 – Jean Blanchet, politician (died 1908)
March 16 – James Mitchell, politician and 7th Premier of New Brunswick (died 1897)
May 2 – Elijah McCoy, inventor and engineer (died 1929)
May 17 – Robert Beith, politician (died 1922)
June 1 – David Howard Harrison, farmer, physician, politician and 6th Premier of Manitoba (died 1905)

July to December

August 4 – Joseph-Guillaume Bossé, politician and lawyer (died 1908)
September 30 – Samuel Barton Burdett, politician, lawyer and lecturer (died 1892)
October 2 – James Whitney, politician and 6th Premier of Ontario (died 1914)
October 25 – Thomas Simpson Sproule, politician and Speaker of the House of Commons of Canada (died 1917)
December 3 – William Dillon Otter, soldier and first Canadian-born Chief of the General Staff (died 1929)
December 6 – William Wilfred Sullivan, journalist, jurist, politician and Premier of Prince Edward Island (died 1920)

Deaths
February 26 (baptised) – William Carson (born 1770)
September 16 – Ezekiel Hart, entrepreneur, politician, and first Jew to be elected to public office in the British Empire (born 1767)
October 6 – Sir Archibald Campbell, 1st Baronet, army officer and colonial administrator (born 1769)

References

Canada
Years of the 19th century in Canada
1843 in North America

1843 in Canada


Em 1902, após vencer o Prêmio Deutsch no ano anterior, o inventor brasileiro Alberto Santos Dumont partiu para Mônaco realizar uma série de experiências com seu dirigível, que foram descritas como tendo o único objetivo de reunir informações para o inventor.

Entre os dias 28 de janeiro de 14 de fevereiro de 1902 Santos Dumont realizou 5 voos, com o último terminando em um acidente na Baía de Mônaco.

Antecedentes

Em 1901 Santos Dumont venceu o prêmio Deutsch após circundar a Torre Eiffel com o dirigível Nº6. Desagradado pela controversia na entrega do prêmio e exausto pela atenção midiática, Santos Dumont demitiu-se do Aéro-Club de France e aceitou o convite realizado pelo príncipe Alberto I de Mônaco tendo como intermediário Duc de Dino, após ter iniciado suas negociações no final de outubro, para trabalhar em Mônaco. Em parte, ele também aceitou o convite devido ao clima em Paris naquela época do ano e porque o Príncipe de Mônaco construiria um Aeródromo e financiaria seus experimentos.

Seus objetivos em Mônaco eram o de comprovar a utilidade militar do dirigível sobre a água, devido a analistas militares terem sugerido que os dirigíveis poderiam atuar em missões de reconhecimento para a marinha, como também uma possível travessia da França a Córsega em fevereiro de 1902.

Experimentos

Preparação

Santos Dumont havia chegado em Mônaco aos fins de janeiro de 1902, quando o Aeródromo, construído na avenida Boulevard de la Condamine e ocupando as zonas chamadas de "Terras de Radziwill", já estava completo. A usina de produção de hidrogênio foi construída em um mês, o que, somado com o tempo de construção do Aeródromo, foi um processo de três meses. Era uma construção sólida, para evitar o mesmo destino do Aeródromo Francês em Toulon, que foi levado por tempestades.

O Aeródromo tinha 55 metros de comprimento, 10 de largura e 15 de altura. As portas tinham 15 metros de altura por 5 de largura e 4390 quilos, sendo as maiores já construídas na época, batendo um recorde mundial de peso e sendo de responsabilidade do engenheiro-construtor de Santos Dumont, Sr. Cabiraut. Apesar das dimensões, o equilíbrio era tal que no dia da abertura do Aeródromo elas foram abertas pelos Príncipes Constantinesco e Marescotti Ruspoli, com respectivamente 8 e 10 anos.

A usina de hidrogênio, entre as ruas Louis e Antoinette, comportava seis toneladas métricas de ácido sulfúrico junto da mesma quantidade de limalhas de ferro que, quando misturadas, criava oito metros cúbicos de hidrogênio por hora, permitindo inflar o dirigível em dez horas. Ao ligar a usina no dia 22 de janeiro de 1902, o público entrou em pânico quando a Baía de Mônaco ficou vermelha, o que levou à suspensão do processo e Santos Dumont teve de explicar às autoridades que o material liberado era somente ferrugem e não trazia malefícios para a vida marinha, além do material ter passado por três estágios de purificação antes de ser liberado.

1º voo

O primeiro voo ocorreu no dia 28 de janeiro de 1902, com Santos Dumont, que quase tendo caído no mar na decolagem, adentrou a Baía de Mônaco e logo retornou para o Aeródromo em alta velocidade, tendo ficado entre 10 e 50 metros do mar durante todo o processo. A primeira experiência logo apontou as deficiências do modo de pouso: devido à parede marítima, a equipe responsável por ajudar o dirigível a pousar se colocava numa situação difícil devido à altura da obstrução. Com isso, foi proposto colocar uma plataforma de pouso logo acima desta área. Apesar disso, Santos Dumont foi capaz de se aproximar da parede, desligar o motor e entrar com o impulso natural do dirigível sobre o público que assistia o voo. O voo teve 30 minutos de duração e cerca de seis mil pessoas assistiram à experiência.

2º voo
Na mesma tarde ocorreu um segundo voo que mais que assinalou as dificuldades de pouso e após o Príncipe propor derrubar a parede, desta vez Santos Dumont propôs criar uma plataforma de pouso, o que foi realizado após doze dias de trabalho e durante a construção ocorreu uma das raras aparições públicas da Imperatriz Eugénia, viúva de Napoleão III. O segundo voo durou 45 minutos e o Príncipe Alberto I reconheceu o risco do dirigível manobrar tão perto da cidade, devido à chance de um vento o arremessar contra as casas.

3º voo

O terceiro voo ocorreu no dia 10 de fevereiro de 1902, onde logo notaram a facilidade no lançamento que a plataforma ofereceu. O dirigível decolou com facilidade e logo se dirigiu ao oceano, com o cabo-pendente marítimo sendo arrastado na água como um estabilizador e mantendo-se a 50 metros do oceano. O voo durou cerca de uma hora.

A distância que Santos Dumont percorria durante estes experimentos era maior do que quando circunavegou a Torre Eiffel, além de conseguir enfrentar ventos de alta velocidade.

4º voo
O quarto voo ocorreu no dia 12 de fevereiro de 1902, atingindo a maior distância do Aeródromo, pois Santos Dumont planejava voar até a Itália. O dirigível foi perseguido pelo iate "Princesse Alice" do Príncipe de Mônaco e, na costa, Clarence Grey Dinsmore e Isidore Kahenstein, perseguiram o dirigível em seus carros e só conseguiram se igualar a velocidade do dirigível ao se colocarem em alta velocidade.

O dirigível, apesar de enfrentar ventos contrários, logo atravessou 1 quilômetro em menos de cinco minutos, assim ficando totalmente isolado. Então, o vento aumentou, a chuva começou, o que levou Santos Dumont dar meia volta e, ajudado pelo vento em seu favor, retornou para a Baía de Mônaco. Meia hora após seu pouso, uma tempestade começou. O Príncipe de Mônaco sofreu uma contusão ao tentar agarrar o cabo-pendente em sua embarcação durante o estágio do pouso e o choque, quando finalmente conseguiram agarrar, fez com que algumas cordas de piano, que eram utilizadas na estrutura do dirigível, se quebrassem. Apesar do acidente, Alberto I continuou apoiando as experiências de Santos Dumont.

O principal risco neste voo, algo que o aviador só reconheceu posteriormente, foi devido ao navio responsável por rebocá-lo: devido à fumaça aquecida com faíscas avermelhadas que saiam pela chaminé e chegavam no invólucro, existiu o risco de uma explosão letal.

Voo final

O último voo ocorreu no dia 14 de fevereiro de 1902. O dirigível saiu de seu Aeródromo na tarde do mesmo dia, visando atravessar o Mediterrâneo, sendo escoltado pelos navios "Princesse Alice" e "Varuna".

Por não estar perfeitamente inflado, devido ao que ele descreveu tratar-se de uma negligência, o dirigível não se comportou bem logo de início. Notando a falta de força ascensional, Santos Dumont começou a soltar balasto para compensar e passou a aumentar a inclinação do dirigível, esperando que o motor também compensasse pela falta de força ascensional. Porém, uma nuvem deixou de bloquear o Sol, cujos raios fizeram o gás hidrogênio dilatar e aumentar a força ascensional, exagerando a inclinação que o aviador havia realizado. Devido ao desequilíbrio e ao peso do cabo-pendente, o dirigível subiu de forma violenta e desequilibrada, por um momento ficando totalmente perpendicular após um golpe de vento vindo de  atingi-lo.

Com o dirigível desequilibrado e o risco de explosão devido ao funcionamento do motor, cujas hélices estavam destruindo a estrutura, Alberto Santos Dumont abortou o voo abrindo a válvula e gradualmente caindo no mar, apesar de que inicialmente pareceu que ele cairia numa área pedregosa perto do campo Tir aux Pigeons. Ele não abandonou o dirigível até estar submerso até o pescoço, quando então subiu a bordo do "Princesse Alice" e passou a dirigir o resgate do equipamento. O envelope ainda com gás chegou a estourar durante o processo de resgate e o motor foi posteriormente resgatado por mergulhadores.

Consequências
O equipamento do Nº6 foi resgatado do mar e enviado para reparos em Paris, apesar da criação de um fundo de financiamento dos reparos em Mônaco, algo que o aviador recusou. Com o Nº7 então em construção, os experimentos foram interrompidos e Santos Dumont retornou para Paris. Muitos especialistas chegaram a propor que Santos Dumont levasse um co-piloto, porém na época não existia ninguém com experiência o bastante para acompanhá-lo. Após o acidente, Santos Dumont passou a realizar o check-list antes de cada voo e reconhecendo que um pouso na água não era garantia de que o dirigível não seria destruído, ele retornou seus experimentos em terra firme.

Após os eventos em Mônaco, o Nº6 ficou exposto no The Crystal Palace e Santos Dumont chegou a planejar voos na Inglaterra, mas o invólucro foi danificado após certo tempo, algo que Santos Dumont considerou ter sido um ato de sabotagem.

Bibliografia

Leitura adicional

Santos Dumont
1902 em Mônaco
1902 na ciência
1902 no transporte
História da aerostação
Acidentes e incidentes envolvendo balões e dirigíveis

Experimentos de Santos Dumont em Mônaco


Holly Lapsley Fletcher (født den 7. august 1996), kendt under kunstnernavnet Låpsley, er en britisk singer-songwriter og udøver af elektronisk musik. Hun er opvokset i Southport, Merseyside. Hendes debut album Long Way Home udgives den 4. marts 2016.

Karriere

2013–nu
Låpsly havde været sanger i flere bands i Merseysideregionen, da hun vandt 'One to Watch' prisen ved Merseysides GIT (Getintothis) Award i april 2014 med over en halv million lyttere til hendes solo hjemmestudieoptagelse Monday EP på Soundcloud. Hun spillede live på Glastonbury Festival i juni 2014 efter at være booket af BBC Radio 1 DJ's Huw Stephens og Zane Lowe. Hendes track Painter (Valentine) kom på playlisten i BBC 1 i september 2014.

Låpsley indgik en kontrakt med XL Recordings i oktober 2014. Den 30. november 2014 blev Låpsley nomineret til BBC's Sound of...2015 liste. Hendes EP Understudy blev udgivet 5. januar 2015. Hendes debutalbum Long Way Home er planlagt til udgivelse 4. marts 2016.

Hun havde sin første optræden i Danmark i Tivoli ved Offspring Festival i september 2015.

Noter

Singer-songwritere fra Storbritannien

Låpsley


The Santa Fe Dam Recreation Area is a county park located in Irwindale, California, US, in the San Gabriel Valley, inside the Santa Fe Dam. The park and dam are nestled among gravel quarries in the area, many of which are currently inactive. The dam is a flood-control dam on the San Gabriel River. The dam functions as a dry dam most of the time. The San Gabriels produce more gravel than most other mountains. The park is maintained and operated by the Los Angeles County Department of Parks and Recreation. The park, located off the San Gabriel River Freeway (Interstate 605), contains a 70-acre (280,000 m2) lake for year-round fishing and non motorized watercraft.

The dam is a popular tourist attraction, most likely due to the views of the San Gabriel Mountains. Recreational activities at the park include seasonal swimming, fishing, non-motorized boating, cycling, birdwatching, and hiking. In 2005, the annual Renaissance Pleasure Faire of Southern California was relocated to the park from its long-established location at the Glen Helen Regional Park in Devore, California. The San Gabriel River Bike Trail runs through the recreation area. The bike path traces the rim of the dam around to the east of the flood basin and park, with access at Azusa Canyon Drive (main entrance to park)

Fish found in the lake include largemouth bass, bluegills, crappie, and carp. Rainbow trout are stocked in the cooler months, and channel catfish are stocked in the summer months. Some of the rare plants and wildlife found in the river fan include the alluvial fan sage scrub, cactus wrens, California gnatcatchers, scissor-tail flycatchers, horned lizards, and kangaroo rats.

Santa Fe Dam Nature Center
The focus of the Santa Fe Dam Nature Center is the plant life and wildlife of the alluvial fan of the San Gabriel River. The nature center is open Saturdays from 10 AM to 1 PM, and is operated by the San Gabriel Mountains Regional Conservancy. Programs include nature and bird walks, nature hobby presentations, insect identification, Tongva cultural history and other special programs.

References

External links
 Santa Fe Dam Recreational Area
 The Natural History of Santa Fe Dam Recreation Area
 Renaissance Pleasure Faire
 Streaming Water
 Santa Fe Dam Nature Center
 Santa Fe Dam Fishing
 San Gabriel River: Past and Present

Parks in Los Angeles County, California
Nature centers in California
Regional parks in California
San Gabriel River (California)
San Gabriel Valley
Irwindale, California

Santa Fe Dam Recreation Area


رابطة الأندية الأوروبية (ECA) هي منظمة رياضية مستقلة ومنفصلة تأسست في يناير 2008 تقوم بالتمثيل المباشر للأندية الكروية في أوروبا، مهمتها الحماية والتسويق لأندية كرة القدم الأوروبية. وأنشأت لتحل محل المنظمة السابقة المسماة مجموعة الأربعة عشر (جي-14)، ومن تأسيسها ضمت 103 أعضاء من 53 دولة، كان عدد الأعضاء المؤسسين 16 نادياً. يرأسها حالياً رجل الأعمال القطري ناصر الخليفي رئيس نادي باريس سان جيرمان بدلًاً من أندريا أنييلي الذي استقال مؤخرًا. من ضمن أهداف المنظمة أيضاً هو إنشاء نموذج جديد لطريقة الإدارة الصحيحة داخل الأندية الرياضية يكون أكثر ديمقراطية ويساعد الأندية في إثبات وجودها في عالم كرة القدم.

الأندية المؤسسة

  إيه سي ميلان
  يوفنتوس
  ريال مدريد
  برشلونة

  تشلسي
  مانشستر يونايتد
  بايرن ميونخ
  أياكس أمستردام

  بورتو
  ليون
  آندرلخت
  دينامو زغرب

  كوبنهاغن
  أوليمبياكوس
  رينجرز
  بيركيركارا

لمحة تاريخية
أنشئت الرابطة كبديل لمجموعة G-14 التي تم حلها في يناير 2008 ولمنتدى النادي الأوروبي بالإتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA الذي كان يترأسه كارل هانز رومينيغه. تم تشكيل رابطة الأندية الأوروبية رسمياً وتوقيع مذكرة تفاهم مابين الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA ورابطة الأندية الأوروبية ECA في 21 يناير 2008، وخلال الاجتماع الأول للجمعية العمومية للرابطة ECA الذي عقد في الفترة من 7- 8 يوليو 2008 بمقر الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA بمدينة نيون السويسرية تم انتخاب كارل هانز رومينيغه رسمياً لمنصب رئيس رابطة الأندية الأوروبية (ECA).

رابطة الأندية الأوروبية أعتمدت على نظام بنية هيكلية وعملية اختيار للأعضاء مماثلة لتلك المستخدمة سابقاً في منتدى النادي الأوروبي، فهي تتكون من 102 عضواً يتم اختيارهم كل سنتين.

مع انتهاء اجتماع الجمعية العمومية في سبتمبر 2013، فإن أعضاء مجلس الإدارة التنفيذي لرابطة الأندية الأوروبية ECA أصبحوا كالتالي: كارل هانز رومينيغه (الرئيس – بايرن ميونيخ)، أومبيرتو جانديني (النائب الأول للرئيس – ميلان)، ساندرو روسيل (النائب الثاني للرئيس – برشلونة)، يفجيني جينر (النائب الثالث للرئيس – سسكا موسكو)، ايفان جازيديس (أرسنال)، بيدرو لوبيز جيمينيز (ريال مدريد)، اندريا انييلي (يوفنتوس)، جان ميشال اولاس (ليون)، ديوغو برانداو (بورتو)، تيودوروس جيانيكوس (أولمبياكوس)، ادوين فان در سار (اياكس أمسترام)، مايكل فيرشورن (أندرلخت)، ياكوب أوتافا (سبارتا براغ)، زوران ماميتش (دينامو زغرب) وأوسريس لابيناس (إكراناس).

رابطة الأندية الأوروبية تشمل أيضاً قنوات وجهات عديدة، بما في ذلك مجموعات عمل، وفريق خبراء ولجان، على النحو التالي:

مجموعات العمل

من بداية تأسيس رابطة الأندية الأوروبية ECA، فإن مجموعات العمل تعتبر ركناً هامأً وفعالاً في الهيكل التنظيمي للرابطة، فهي لاتكف عن توفير الدعم والاستشارة لمجلس الإدارة التنفيذي للرابطة ECA، وكذلك لممثلي الرابطة المشاركين في اللجان أو مجموعات العمل على مستوى الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA، والاتحاد الدولي لكرة القدم FIFA، وكذلك للإتحاد الأوروبي، فمشاركتهم تعتبر هامة واستراتيجية للمنظمة. بالإضافة لذلك فهم يقومون بعقد اللقاءات مع الأعضاء وتقع عليهم مسئولية التواصل الداخلي لكامل الرابطة أثناء مناقشة القضايا الهامة، مواجهة التحديات والفرص. جميع مجموعات العمل تتكون من أندية الأعضاء العاديين وأندية الأعضاء المشاركين من جميع الفئات الأربعة. مجموعات العمل الخمسة تتضمن: مجموعة العمل لشؤون المباريات، مجموعة العمل للشؤون المالية، مجموعة العمل لشؤون العلاقات المؤسساتية، مجموعة العمل لشؤون التسويق والاتصالات، بالإضافة إلى مجموعة عمل لشؤون الشباب.

فرق الخبراء

كما هو الحال في مجموعات العمل، فإن فرق الخبراء لرابطة الأندية الأوروبية ECA، وكذلك اللجان تعتبر مركز الدعم لمجلس الإدارة التنفيذي، وتتكون من خبراء متخصصين من مختلف الأندية الأعضاء في الرابطة. أعضاء كل فريق ولجنة يتم تعيينهم من قبل مجلس الإدارة التنفيذي لرابطة الأندية الأوروبية ECA ويتولون بمهمة الجهات الاستشارية. حالياً فإن رابطة الأندية الأوروبية ECA تتضمن فرق الخبراء واللجان التالية: فريق الاستشارات القانونية، فريق الشؤون الدستورية، الفريق المالي نظام اللعب النظيف، لجنة الحوار الاجتماعي، ولجنة شؤون كرة القدم النسائية.

الإنجازات
بناءً على مذكرة التفاهم التي وقع عليها الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA في عام 2008، فقد تم الاعتراف برابطة الأندية الأوروبية كمنظمة مستقلة تختص بتمثيل قضايا الأندية الرياضية على الساحة الأوروبية. وضمن إطار هذا الإتفاق وافق الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA أيضاً على أن يتم كل أربعة أعوام تخصيص المبالغ التي يحصل عليها من مكاسب بطولة كأس أوروبا لصالح الفيدراليات والأندية الرياضية التي ساهمت في نجاح تلك البطولة.

المبلغ المخصص للتسليم عن بطولة كأس الأمم الأوروبية EURO 2008 يقدر بقيمة 43,5 مليون يورو (62,8 مليون دولار)، يدفع لكل لاعب حوالي 4000 يورو «عن كل يوم مشاركة في البطولة». ومن ضمن الخطط أيضاً تحديد التزامات عديدة من الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA والاتحاد الدولي لكرة القدم FIFA تجاه الأندية الرياضية تتضمن من بينها مساهمات مالية عن مشاركة اللاعبين في بطولات كأس أوروبا وكأس العام، بشرط الحصول على موافقة جميع هيئاتها المختلفة.

لمذكرة التفاهم عن الفترة 2012- 2018، وذلك تزامناً مع انعقاد المؤتمر الاعتيادي السادس والثلاثون للإتحاد الأوروبي لكرة القدم. قام بالتوقيع على مذكرة التفاهم كلا من رئيس رابطة الأندية الأوروبية ECA السيد كارل هانز رومينيغه ورئيس الاتحاد الأوروبي لكرة القدم السيد ميشيل بلاتيني. كان الهدف من هذه المذكرة هو تمهيد الطريق بغرض الحصول على علاقة مثمرة مابين الفرق الأوروبية والهيئة المعنية بإدارة كرة القدم في الدول الأوروبية، مما سيساعد في الحصول على توازن أفضل بين كرة القدم الوطنية وكرة القدم داخل الأندية. هذا التفاهم الجديد جاء بديلا عن مذكرة التفاهم السابقة الموقعة في عام 2008 وستظل صالحة المفعول لغاية 30 مايو 2018. تتضمن مذكرة التفاهم أربعة قضايا هامة يتم عرضها كما يلي:
 جدول المواعيد الدولية للمباريات: جدول المواعيد الدولية للمباريات كان أهم مواضيع النقاش ويقوم على الإلزام الإجباري للنوادي الرياضية بالسماح للاعبين المنتخبات الوطنية بالمشاركة مع منتخبات بلدانهم ضمن مواعيد محددة. جدول مواعيد المباريات الدولية للأعوام 2014- 2018 يرتكز على اقتراح واضح تقدمت به رابطة الأندية الأوروبية ECA. جاء الاقتراح بفضل جهود مجموعات عمل خاصة تكونت من أعضاء من رابطة الأندية الأوروبية ECA، وممثلي دوري المحترفين الأوروبي لكرة القدم EPFL، وممثلي العالم لمحترفي كرة القدم FIFPro، بالإضافة إلى الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA. التوصيات التي وضتعها مجموعة العمل وتم المصادقة عليها من قبل الاتحاد الدولي لكرة القدم FIFA قدمت برنامج أكثر توازناً يقوم على إجراء 9 مباريات من مرتين ذهاب وإياب خلال فترة عامين بدون إجراء مبارايات ودية أحادية. يعتبر هذا البرنامج مناسب ومفيد لكل من الأندية والمنتخبات الوطنية.
 تأمين مرتبات اللاعبين: برنامج حماية الأندية، في البداية تم ادخاله على نفقة الاتحاد الأوروبي لكرة القدم FIFA وتم العمل به خلال تصفيات مسابقة كأس الأمم الأوروبية EURO 2012 التي أقيمت في بولندا وأوكرانيا وبعدها تم الموافقة عليه ومن ذلك الحين يقوم بتمويله الاتحاد الدولي لكرة القدم FIFA بعد أن صادق عليه مؤتمر الفيفا ببودابست في مايو 2012. حالياً هذا البرنامج يشمل جميع الأندية التي تقدم لاعبيها للمشاركة مع منتخبات بلدانهم في مباريات المنتخبات الوطنية ضمن الجدول المحدد لمواعيد المباريات الدولية، ومن ضمن هذا البرنامج أيضاً التزام الاتحاد الدولي لكرة القدم FIFA بتامين مسابقة كرة القدم في دورة الألعاب الأوليمبية. برنامج حماية الأندية يشمل أيضاً تعويضات للأندية الرياضية في حالة إصابة لاعبها أثناء لعبه مع منتخب بلاده بإصابة جسمانية تضطره للتوقف مؤقتاً عن اللعب. اللاعبون مؤمنون كحد أعلى مدة عام بعد انتهاء فترة التأجيل بقيمة أقصاها 7500000 يورو. ولايسري مفعول هذا التأمين إلا بعد انقضاء فترة 28 يوماً (يوم الإصابة + 27 يوماً).
 تقسيم أرباح دورة كأس الأمم الأوروبية EURO: وفقاُ لمذكرة التفاهم مابين رابطة الأندية الأوروبية ECA والاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA الموقعة في عام 2008، فإن اللجنة التنفيذية للإتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA وافقت على تخصيص مبلغ ضمان احتياطي بقيمة 43,5 مليون يورو عن دورة كأس أوروبا 2008 للإتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA التي أقيمت في سويسرا والنمسا، وكذلك تخصيص مبلغ 55 مليون يورو عن دورة كأس أوروبا للإتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA التي أقيمت في بولندا وأوكرانيا. بعد تجديد مذكرة التفاهم فإن الأرباح المخصصة للأندية التي قدمت لاعبيها للمشاركة في دورة كأس أوروبا 2012 في بولندا وأوكرانيا ارتفعت إلى مبلغ 100 مليون يورو. هذا القيمة سوف ترتفع إلى 150 مليون يورو في دورة كأس أوروبا 2016 التي ستقام في فرنسا. في إطار ارتفاع المكاسب التي تحصل عليها الأندية، فإن الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA ورابطة الأندية الأوروبية ECA قاما بوضع برنامج جديد لتقسيم الأرباح يضمن ارتفاع المكاسب لجميع الأندية بالمقارنة مع الدورات السابقة، وكذلك ضمان حصول أكثر عدد من الأندية على حصة من المكاسب. الأرباح عن دورة كأس أوروبا 2012 في بولندا وأوكرانيا كانت بقيمة إجمالية 100 مليون يورو تم تقسميها على أساس (60%) للتصفيات النهائية و (40%) للتصفيات الأولية. بفضل ذلك فإن البرنامج الجديد للتوزيع ضمن لعدد 578 نادي الحصول على مقابل مادي مناسب من الاتحاد الأوروبي لكرة القدم UEFA عن تقديمه اللاعبين للمشاركة في المباريات الأولية والمباريات النهائية. يعتبر هذا ارتفاع ملحوظ بالمقارنة مع دورة كأس أوروبا في 2008 حيث حصل فقط 181 نادي على مكاسب مادية.
 الإدارة: أخيراً، فإن مذكرة التفاهم الجديدة عززت مشاركة الأندية في العمليات المصيرية للإتحاد الأوروبي لكرة القدم. في المستقبل ستكون أصوات الأندية لها صدى مسموع، وسيتم الأخذ بها بعين الاعتبار، ولن يتخذ أي قرار مباشر حول نادياً ما بدون موافقة النادي المسبقة. إن ممثلي رابطة الأندية الأوروبية ECA يتم اختيارهم من مجلس إداراة اللجنة التنفيذية لمسابقات أندية الأتحاد الأوروبي لكرة القدم وكذلك المجلس الإستراتيجي لتطوير كرة القدم الاحترافية للإتحاد الأوروبي لكرة القدم.

المنشورات
تقرير المسئولية الاجتماعية ومسئولية المجتمع

نشرت رابطة الأندية الأوروبية ECA في سبتمبر 2011 تقريرها الأول عن المسئولية الاجتماعية ومسئولية المجتمع. كان الهدف من هذا المنشور هو عرض الأعمال المفيده التي قامت بها أندية كرة القدم في المجال الاجتماعي ومسئولية المجتمع. التقرير يتألف من 54 مشروع اجتماعي للأندية الأعضاء في رابطة الأندية الأوروبية. كل المشاريع تؤكد أن كرة القدم والرياضة بشكل عام تلعب دور اجتماعي وتعليمي هام.

المجلة القانونية لرابطة الأندية الأوروبية

رابطة الأندية الأوروبية ECA منذ العام 2011 تقوم بإصدار مجلة قانونية سنوية توجز فيها القضايا القانونية المتكرره والتي يواجهها ممثلي النادي. تهدف إصدارات المجلة القانونية إلى إعطاء الدعم والنصيحة للأندية الرياضية عن كيفية التعامل مع المشاكل الخاصة المتعلقة بالتعويضات عن التدريب، والمشاكل الإدارية والأندية المملوكه من قبل طرف ثالث إلخ...

تقرير رابطة الأندية الأوروبية عن أكاديميات الشباب في أوروبا

قامت رابطة الأندية الأوروبية في سبتمبر 2012 بإصدار تقرير بخصوص أكاديميات الشباب في أوروبا. يعتبر التقرير بمثابة نقطة مقياس، ويعطي امكانية القاء نظرة مقارنة للطرق المختلفة وعن أفكار عمل أكاديميات الشباب في أوروبا.

المصادر

وصلات أخرى
 الموقع الرسمي

تأسيسات سنة 2008 في أوروبا
كرة القدم في أوروبا
مقرات رياضية دولية في سويسرا
منظمات دولية في أوروبا
منظمات رياضية أسست في 2008
منظمات كرة القدم

رابطة الأندية الأوروبية


Lesjaskog er en skolekreds og et kirkesogn i Lesja kommune i Oppland fylke. Her lå Lesjaskog Station på Raumabanen fra 1921 til 1990. Lesjaskog ligger længst mod nord i Gudbrandsdalen, og er en fjeldbygd, hvor landbruget indtil nu har været den vigtigste næringsvej.

Klimaet så nært fjeldet egner sig ikke videre til dyrkning af korn, så i stedet er det fårehold og kvæg med produktion af kød og mælk, der dominerer. Fåreholdet er i nyere tid blevet stærkt plaget af, at jærve dræber og lemlæster store mængder af lam i løbet af sommeren, når dyrene græsser på fjeldet. Mælkeproduktionen er ved at mindskes, fordi gårde bliver slået sammen eller udlejet til andre. En del indbyggere arbejder idenfor det offentlige, industri og transport.

Lesjaskogsvatnet ligger 612 meter over havet og har udløb i begge ender. Den ligger ved vandskellet mellem øst og vest. Det er Rauma, der løber mod vest, og Gudbrandsdalslågen der løber mod øst.

Eksterne henvisninger

Lesja

Lesjaskog


Hilman ist der Familienname folgender Personen:

 Ariel Hilman (* 1986), israelischer Volleyball- und Beachvolleyballspieler
 Syafi Hilman (* 2003), singapurischer Fußballspieler

Hilman


Wienerschnitzel යනු එක්සත් ජනපදය ඇමරිකාව ඉක්මනින් ආහාර ආපනශාලාව දාමය. එය ජෝන් ගලාර්ඩි විසින් 1961 දී ආරම්භ කරන ලදී.

 ඇමෙරිකානු ෆාස්ට් ආහාර අවන්හල්

Wienerschnitzel


Coriophyllum, rod crvenih algi u porodici Rhodophysemataceae, dio reda Palmariales. Rod je taksonomski priznat. Postoje dvije vrste; obje su morske.

Vrste
 Coriophyllum expansum Setchell & N.L.Gardner - tip
 Coriophyllum setchellii Weber Bosse

Izvori

Rhodophysemataceae

Coriophyllum


Sind die Wirkungsdaten vor dem 1. August 2008 festgelegt, wird der Landkreis vor der Kreisneugliederung angegeben, ansonsten der neu entstandene Landkreis.

Liste der Gebietsänderungen

Quelle
 Statistisches Landesamt Sachsen: ab 1. Januar 2000 bis 31. Dezember 2009 (XLSX-Datei; 40 kB)

!Gebietsanderungen 2008
Sachsen 2008
Gebietsanderungen in Sachsen

Liste der Gebietsänderungen in Sachsen 2008


Jinotepe () este oraș și o municipalitate din departamentul Carazo al Nicaraguei.

Departamentul se învecinează cu localitățile Managua, Masaya, Granada și Rivas.

Geografie

Istoric
Biserica localității, care datează de pe vremea colonialismului spaniol, este construită în stil de baroc colonial spaniol și are ca hram pe Sfântul Iacob cel Mare.

Climat
Managua, similar cu cea mai mare parte a Nicaraguei vestice, incluzând Jinotepe, are climat tropical, cu excepția Sierra-elor, cu temperaturi cuprinse între 28 °C și 32 °C, de-a lungul întegului an. Conform clasificării climatice Köppen, orașul are un climat tropical ud și uscat. Un sezon distinct există înte noiembrie și aprilie, în timp ce cea mai parte a precipitațiilor au loc între mai și octombrie.

Sport
Orașul este gazda clubului de fotbal Xilotepelt, care își desfășoară meciurile pe terenul Estadio Pedro Selva.

Relații internaționale

Orașe înfrățite
Jinotepe este oraș înfrățit cu

Referințe

Orașe din Nicaragua
Localități din Nicaragua
Municipalități din departamentul Carazo

Jinotepe, Carazo


Igor Burzanović (født 25. august 1985) er en montenegrinsk fodboldspiller.

Montenegros fodboldlandshold

|-
|2007||4||1
|-
|2008||4||1
|-
!Total||8||2
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Montenegro

Igor Burzanović


Barbie é um filme estadunidense dos gêneros comédia e fantasia dirigido por Greta Gerwig, com o roteiro co-escrito com Noah Baumbach. O filme é baseado na franquia de bonecas Barbie, produzida pela empresa multinacional Mattel, sendo o primeiro filme da franquia em formato de live-action depois de uma série de filmes em animação diretos para digital video disc e séries de televisão. Estrelado por Margot Robbie e Ryan Gosling como Barbie e Ken, respectivamente, o filme ainda apresenta um elenco diverso.

O desenvolvimento do filme começou originalmente em 2009 na Universal Pictures e depois passou para a Sony Pictures. Após várias mudanças de escritores e a escolha de duas atrizes diferentes para interpretar o personagem-título, o contrato com a Sony expirou e os direitos foram transferidos para a Warner Bros. Pictures. Robbie foi escalada em 2019 e também atua como produtora pela LuckyChap Entertainment ao lado da Mattel Films e da Heyday Films. Gerwig foi confirmada como diretora e coroteirista com Baumbach em 2021. As filmagens começaram em março de 2022 na Warner Bros. Studios, Leavesden, na Inglaterra.

Barbie foi lançado nos Estados Unidos em 21 de julho de 2023 pela Warner Bros Pictures. No geral, o filme foi um sucesso de público e crítica, sendo a melhor estreia (em bilheteria) de 2023.

Enredo
A Barbie estereotipada ("Barbie") e uma grande variedade de colegas Barbies residem na Barbielândia, uma sociedade matriarcal onde todas as mulheres são autoconfiantes, autossuficientes e bem-sucedidas. Enquanto suas contrapartes Ken passam seus dias em atividades recreativas na praia, as Barbies ocupam todos os cargos importantes, como médicos, advogados e políticos. O Ken praiano ("Ken"), namorado de Barbie, só fica feliz quando está com Barbie e busca um relacionamento mais próximo, mas Barbie o rejeita em favor da independência e das amizades femininas.

Durante uma festa de dança, Barbie de repente se preocupa com a mortalidade. No dia seguinte, ela descobre que não consegue mais completar sua rotina habitual e descobre que seus pés ficaram chatos e ela tem celulite. Barbie estranha, uma pária sábia, mas desfigurada, diz a ela que para curar sua doença ela deve viajar para o mundo real e encontrar a criança brincando com ela. Em seu caminho para o mundo real, Barbie encontra Ken escondido em seu conversível e relutantemente permite que ele se junte a ela.

Chegando a Venice Beach em Los Angeles, Califórnia, a dupla causa várias travessuras e é presa, alarmando o CEO da Mattel, que ordena sua captura. Barbie rastreia sua dona, uma adolescente chamada Sasha, que a critica por encorajar padrões de beleza irrealistas.  Perturbada, Barbie descobre que Gloria, funcionária da Mattel e mãe de Sasha, é a catalisadora de sua crise existencial. Gloria começou a brincar com os brinquedos de Sasha enquanto experimentava sua própria crise de identidade, transferindo inadvertidamente suas preocupações para a Barbie. Gloria e Sasha resgatam Barbie do CEO da Mattel e seus subordinados, e as três viajam juntas para a Barbielândia.

Enquanto isso, Ken aprende sobre o sistema patriarcal e se sente importante e aceito pela primeira vez. Voltando à Barbielândia, ele convence os outros Kens a assumirem o controle e as Barbies são subjugadas a papéis submissos, como empregadas domésticas, donas de casa e namoradas agradáveis. Barbie chega e tenta convencer Ken e as Barbies a voltarem a ser como eram, mas é rejeitada. Ela fica deprimida, mas Gloria a inspira com um discurso sobre os problemas de ser mulher. Com o incentivo de Sasha, Gloria, Barbie estranha, Allan e outras Barbies fora de transe, libertam as diversas outras Barbies dos Kens.  Elas manipulam os bonecos para lutar entre si, permitindo que as Barbies recuperem seu poder sistêmico e impedindo os Kens de alterar a constituição da Barbielândia para consagrar a superioridade masculina. Como concessão, os Kens recebem um papel menor na sociedade da Barbielândia.

Barbie e Ken pedem desculpas um ao outro e reconhecem suas falhas. Ken lamenta não ter identidade ou propósito sem a Barbie, ao que a Barbie o encoraja a encontrar uma identidade autônoma. Barbie, que permanece insegura sobre seu próprio propósito e identidade, encontra o espírito da co-fundadora da Mattel, Ruth Handler, que explica que a história da Barbie não tem um final definido e sua história em constante evolução supera a de suas raízes.

Barbie decide se tornar humana e retornar ao mundo real.  Algum tempo depois, Gloria, seu marido e Sasha levam Barbie, agora com o nome de "Barbara Handler", à sua primeira consulta ao ginecologista.

Elenco

Produção

Desenvolvimento
O desenvolvimento de um filme baseado na linha de brinquedos da Barbie começou em 2009, quando foi anunciado que a Mattel havia assinado uma parceria com a Universal Pictures para produzir e com Laurence Mark como produtor, mas isso não se concretizou. Em abril de 2014, a Mattel se uniu à Sony Pictures para produzir o projeto, que teria Jenny Bicks escrevendo o roteiro e Laurie Macdonald e Walter F. Parkes produzindo através de sua produtora Parkes+MacDonald Image Nation. As filmagens na época estavam previstas para começar até o final do ano. Em março de 2015, Diablo Cody foi trazida para o projeto para reescrever o roteiro, e Amy Pascal se juntou à equipe de produção. A Sony voltaria a reescrever o roteiro no final daquele ano, contratando Lindsey Beer, Bert V. Royal e Hilary Winston para escrever rascunhos.

Em dezembro de 2016, Amy Schumer entrou em negociações para estrelar como o papel-título, com o roteiro de Winston sendo usado que seria reescrito por Winston e sua irmã Kim Caramele. Em março de 2017, devido a conflitos de agendamento com o início das filmagens planejado para junho de 2017, Schumer sairia das negociações. Em julho de 2017, Anne Hathaway começou a circular para o papel-título, com a Sony contratando Olivia Milch para reescrever o roteiro e abordando Alethea Jones para dirigir como um meio de interessar Hathaway em assinar. Jones seria anexada à direção em março de 2018. No entanto, após a expiração do contrato com a Sony sobre o projeto em outubro de 2018 e sua transferência para a Warner Bros. Pictures veria as saídas de Hathaway, Jones, Macdonald, Parkes e Pascal. Margot Robbie entraria nas primeiras negociações para o papel, com Patty Jenkins circulando brevemente pela posição de diretora. A escalação de Robbie seria confirmada em janeiro de 2019, com Greta Gerwig e Noah Baumbach agora escrevendo o roteiro. Gerwig assinaria oficialmente para dirigir o filme em julho de 2021. Robbie afirmou que o objetivo do filme é subverter as expectativas e dar ao público "aquilo que você não sabia que queria".

Roteiro
Gerwig e Baumbach tiveram total liberdade criativa para escrever o filme. Eles colaboraram no roteiro durante os bloqueios da pandemia de COVID-19 de 2020–2021 e descreveram o processo de escrita como "aberto" e "livre". Para o tratamento do filme, Gerwig havia originalmente escrito um poema abstrato sobre a Barbie, no estilo do Credo dos Apóstolos. Para o arco narrativo, ela foi parcialmente inspirada pelo livro de não ficção de 1994, Reviving Ophelia, de Mary Pipher, que relata os efeitos das pressões sociais sobre as adolescentes americanas. Ela também encontrou inspiração em musicais clássicos em Technicolor, como The Red Shoes e Les Parapluies de Cherbourg, que ela citou dizendo: "Eles têm um nível tão alto do que passamos a chamar de artificialidade autêntica. Você tem um céu pintado em um estúdio de som. O que é uma ilusão, mas também está realmente lá. O pano de fundo pintado está realmente lá. A tangibilidade do artifício é algo a que continuamos voltando".

Escolha do elenco
Em outubro, Ryan Gosling entrou nas negociações finais para se juntar ao elenco como Ken. Em fevereiro de 2022, America Ferrera, Simu Liu, e Kate McKinnon se juntaram ao elenco. Ariana Greenblatt, Alexandra Shipp e Emma Mackey foram adicionadas em março. Will Ferrell, Issa Rae, Michael Cera, Hari Nef, Kingsley Ben-Adir, Rhea Perlman, Ncuti Gatwa, Emerald Fennell, Sharon Rooney, Scott Evans, Ana Cruz Kayne, Connor Swindells, Ritu Arya e Jamie Demetriou foram adicionados ao elenco em abril. Em maio de 2022, Dua Lipa foi adicionada ao elenco. Em julho, Marisa Abela foi adicionada ao elenco.

Durante o processo de escolha do elenco, Gerwig e Robbie procuraram atrizes com "energia Barbie" (que é descrita como "uma certa combinação inefável de beleza e exuberância"). Mackey revelou em uma entrevista de 2022 para a Empire que grande parte do elenco de apoio interpretará várias iterações de Barbie e Ken. Em entrevista à Vogue em maio de 2023, Robbie revelou que queria a atriz Gal Gadot como uma Barbie para o filme, mas Gadot não estava disponível devido ao agendamento. Helen Mirren narrou o trailer do filme e também filmou uma breve participação especial para o filme.

Filmagens
As filmagens começaram no Reino Unido em março de 2022, na Warner Bros. Studios, Leavesden, e finalizadas em 21 de julho de 2022. Entre os locais de filmagem notáveis estava o Venice Beach Skatepark em Los Angeles, Califórnia. Rodrigo Prieto foi o diretor de fotografia, e Jacqueline Durran serviu como figurinista. As refilmagens aconteceram em Los Angeles em abril de 2023. O orçamento foi de 145 milhões de dólares.

Cenografia
Sarah Greenwood e Katie Spencer atuam como cenógrafo e decorador, respectivamente, no filme. Para a Barbie Dreamhouse, a dupla se inspirou na arquitetura modernista de meados do século encontrada em Palm Springs, incluindo a Kaufmann Desert House de Richard Neutra, bem como a fotografia de Slim Aarons. Gerwig queria capturar "o que havia de tão ridiculamente divertido nas Dreamhouses", aludindo a seus modelos anteriores, e fez referência à Pee-wee's Big Adventure, às pinturas de Wayne Thiebaud e ao apartamento de Gene Kelly no musical Technicolor de 1951, An American in Paris. "Tudo precisava ser tátil, porque os brinquedos são, acima de tudo, coisas que você toca" Gerwig foi citado dizendo sobre o uso de efeitos práticos em vez de CGI para capturar o céu e as montanhas de San Jacinto.

Figurino
A figurinista Jacqueline Durran, que já colaborou com Gerwig em Little Women (2019), empregou uma abordagem prática para criar o guarda-roupa de uma Barbie: "A característica que define o que ela veste é para onde ela está indo e o que está fazendo, é estar completamente vestida para seu trabalho ou tarefa". Para combinar com o cenário da Barbielândia do filme, Durran e sua equipe criaram figurinos feitos de cerca de quinze combinações de cores "que remetem à ideia de uma praia da Costa Azul no início dos anos 1960" e se inspiraram na atriz francesa Brigitte Bardot. Para os looks de Ken, Durran zerou um look composto por roupas esportivas coloridas dos anos 1980, enquanto o ator Ryan Gosling sugeriu uma cueca com a marca Ken para o personagem. Durran adaptou roupas de iterações anteriores das bonecas Barbie, como as bonecas "Western Stampin'" de 1993 e as bonecas "Hot Skatin'" de 1994. Ela observa as bonecas Barbie como "uma forma muito útil de olhar para diferentes ideias de feminilidade: o que isso significa, quem é o dono e a quem se destina" e refletiu essa ideia em como ela veste os personagens. Embora a maioria das roupas apresentadas no filme tenha sido adquirida por Durran e sua equipe, eles também retiraram peças dos arquivos de moda da Chanel.

Música

Alexandre Desplat, que já colaborou com Gerwig em Little Women (2019), foi confirmado para colaborar na trilha sonora do filme no início de setembro de 2022. No entanto, em maio de 2023, Desplat havia deixado o projeto devido a conflitos de agendamento, com Mark Ronson e Andrew Wyatt assumindo as funções de pontuação.

O álbum da trilha sonora do filme, intitulado Barbie: The Album, foi lançado em 21 de julho de 2023, para coincidir com o lançamento do filme.

O primeiro single do álbum, "Dance the Night", de Dua Lipa, foi lançado como o primeiro single em 25 de maio de 2023. O segundo single, Watati", de Karol G, foi lançado em 2 de junho de 2023. O terceiro single, "Angel", de PinkPantheress, foi lançado em 9 de junho de 2023. O quarto single, "Barbie World", uma nova versão da música "Barbie Girl" de 1997 do grupo musical dinamarquês Aqua, gravada pelas rappers Nicki Minaj e Ice Spice, foi lançado em 23 de junho de 2023.

Lançamento

Barbie foi lançado nos cinemas dos Estados Unidos no mesmo dia que o filme de longa metragem Oppenheimer, em 21 de julho de 2023, pela Warner Bros. Pictures. O filme foi provisoriamente agendado para ser lançado em 2 de junho de 2017, 12 de maio de 2017, 29 de junho de 2018, 8 de agosto de 2018 e 8 de maio de 2020. No Brasil, o filme foi lançado em 20 de julho de 2023. Em 18 de julho, a Warner Bros afirmou que Barbie teve a maior quantidade de ingressos vendidos numa pré-venda na história da empresa no território brasileiro.

Em 3 de julho de 2023, a distribuição doméstica do filme foi proibida pelo Vietnã por causa de uma cena com um mapa que mostra o território reivindicado unilateralmente pela China no Mar do Sul da China.

Recepção

Bilheteria
Nos Estados Unidos e no Canadá, Barbie estreou ao lado de Oppenheimer, sendo exibido em 4 243 salas no seu primeiro fim de semana, com a Warner Bros projetando cerca de US$ 75 milhões feitos na bilheteria inicial. Na sua semana de lançamento, AMC Theatres anunciou que mais de 40 000 membros do AMC Stubs haviam garantido seus ingressos na pré-venda para ambos os filmes no primeiro dia. Após arrecadar cerca de US$ 70,5 milhões de dólares no primeiro dia (incluindo US$ 22,3 milhões nas prévias de quarta e quinta-feira a noite, a melhor marca de 2023), a imprensa projetou que o longa arrecadaria cerca de US$ 161 milhões no seu primeiro fim de semana na América do Norte. De fato, até 23 de julho, após seu primeiro fim de semana, Barbie arrecadou em torno de US$ 155 milhões nos Estados Unidos e no Canadá (a melhor estreia de 2023) e US$ 182 milhões pelo mundo, com uma bilheteria global inicial de US$ 337 milhões. Foi assim a melhor estreia de 2023 e estabeleceu o recorde para qualquer filme que não fosse uma sequência, remake ou filme de super-herói. Após seu primeiro final de semana, Barbie superou The Dark Knight (2008) como a maior receita bruta de segunda-feira de todos os tempos para um filme da Warner Bros, arrecadando cerca de US$ 26,1 milhões. No seu segundo final de semana, o filme arrecadou US$ 92 milhões, uma queda de 43%, que foi o melhor segundo fim de semana de um filme da Warner Bros. e o sétimo maior de todos os tempos.

Fora da América do Norte, Barbie arrecadou US$ 194,3 milhões de dólares em 69 países no seu primeiro final de semana. No Reino Unido, o filme abriu com US$ 24,2 milhões, sendo a melhor estreia do ano. Na França, arrecadou cerca de US$ 10,2 milhões de dólares, sendo a melhor performance da Warner Bros naquele país desde Joker (2019). No final de semana seguinte, Barbie arrecadou cerca de US$ 122,2 milhões pelo mundo, uma queda de apenas 32%. O filme permaneceu como a maior bilheteria em 57 mercados. No seu segundo final de semana, no Brasil tornou-se o filme de maior bilheteria de 2023, bem como o lançamento de maior bilheteria da Warner Bros naquele país. Na Austrália, o filme teve a segunda maior semana da história do cinema daquela nação, angariando cerca de US$ 30,6 milhões depois de duas semanas. No Reino Unido, Barbie começou a superar o total de dez dias de Harry Potter e as Relíquias da Morte – Parte 2 como o filme de maior bilheteria da região, em seu segundo final de semana. Em menos de quinze dias em cartaz, Barbie dominava cinco grandes mercados, como Reino Unido (US$ 61,5 milhões), México (US$ 41,4 milhões), Brasil (US$ 33,5 milhões), Austrália (US$ 30,6 milhões) e China (US$ 25,2 milhões).

Em seu terceiro final de semana o filme alcançou a marca de US$ 1 bilhão em sua bilheteria global, tornando-se até o momento o maior filme da história do estúdio Warner Bros.

Crítica
No site agregador de críticas Rotten Tomatoes, Barbie teve um índice de aprovação de 88% baseado em 459 resenhas, com uma nota média de 7,9 (de 10). O consenso da crítica dizia: "Barbie é uma comédia visualmente deslumbrante cujo meta-humor é inteligentemente complementado por uma narrativa subversiva". Já no Metacritic, que dá uma média ponderada, o filme teve uma nota de 80 (de 100), baseado em 67 críticas, indicando "aclamação universal". A recepção da audiência, segundo o CinemaScore, foi muito positiva, dando uma nota "A" (numa escala de A+ a F), enquanto o PostTrak deu um índice de aprovação pelo público de 89%, com cerca de 79% das pessoas dizendo que definitivamente recomendariam o filme.

No geral, o filme foi muito bem recebido pelo público e pela crítica, sendo elogiado pelas atuações do elenco principal e seus aspectos técnicos, mas criticas foram direcionados a natureza "autoconsciente" do longa principalmente após a primeira meia hora. Stephanie Zacharek, da revista Time, afirmou que Barbie é um filme feminista "apenas de forma mais dispersa" e que não era "subversivo".

Lovia Gyarke, do The Hollywood Reporter, chamou o filme de um "ato de equilíbrio complicado de fidelidade corporativa e subversão", elogiando a direção de Gerwig, a cenografia, figurinos, trilha sonora e atuações, mas criticou a "politicagem confusa e aterrissagem emocional rasa". Em sua resenha para o Chicago Tribune, Michael Phillips chamou Barbie de "um exemplo adorável e excentricamente imaginativo de extensão de marca e comercialismo cru e desenfreado", aplaudiu o design de produção e resumiu: "A parceria crucial aqui é aquela entre diretor e performer, Gerwig e Robbie; qualquer coisa que o roteiro verbalmente hábil de Gerwig e Baumbach exija, desde a primeira lágrima de Barbie até a piada final, Robbie lida com precisão infalível". Richard Brody, do The New Yorker, chamou o filme de "brilhante, bonito e muito divertido", afirmando que a "visão vertiginosamente estilizada de uma boneca ganhando vida é um caso sério para a arte de adaptar até mesmo a mais higienizada propriedade intelectual" e elogiou a direção "livre e selvagem", bem como a estética visual "profusa e requintada". Já Peter Debruge, da Variety, elogiou o humor por "nos dar permissão para desafiar o que a Barbie representa" e elogiou a atuação de Gosling, mas concluiu que o filme é uma "experiência intelectual, não emocional, baseada principalmente na nostalgia do público". Camilla Long, do The Times, escreveu que o filme apresentava o "rosa, estridente e ganancioso corporativo" da Mattel, tentando estar "à frente da curva do sexismo", mas "acabou sendo igualmente sexista" por retratar que "os homens são estúpidos, vão à academia, comandam tudo e não se importam com as mulheres, enquanto as mulheres são vítimas sensatas, esforçadas, mas em última análise, em conflito".

Temas e análise
No filme dirigido por Greta Gerwig, temas feministas, de construção social e existencialistas são explorados profundamente. Ao contrário da visão superficial frequentemente associada à boneca, o filme lança um olhar crítico sobre os construtos de gênero, expondo as dicotomias de uma sociedade patriarcal representada pelo mundo real e uma sociedade matriarcal retratada pelo mundo da Barbie. Enquanto alguns críticos interpretaram o filme como uma sátira ao capitalismo, sua verdadeira essência reside na análise perspicaz das expectativas e pressões colocadas sobre as mulheres e homens em ambas as realidades. Ao combinar elementos metafóricos e representações literais, Gerwig criou uma obra que desafia convenções e questiona as normas de gênero profundamente enraizadas em nossa sociedade.

Filosofia
Barbie tem sido caracterizado por explorar temas do existencialismo. Lucy Bord, da GQ, escreveu que o filme "reflete sobre a própria ideia do que nos torna humanos, a ideia do 'outro', se existe realmente autonomia ou se somos todos simplesmente peões a serem apanhados e descartados quando não somos mais úteis". Bord observou que Barbie e Ken fazem jornadas "opostas, mas iguais" de autodescoberta, depois de se aventurar no mundo real e aprender que é uma sociedade patriarcal opressiva em oposição à utopia matriarcal que é a Barbielândia, e ficam "presos na mira de ser senciente e ideia de outra pessoa, lutando contra o livre arbítrio e as onipresentes regras predeterminadas sobre onde ir e como agir".

Na Vogue India, Varya Srivastava aplicou os conceitos Beauvoirianos de existencialismo e individualismo à Barbie, argumentando que "o individualismo faz você questionar as normas e expectativas da sociedade [...] Mesmo para a Barbie, isso já está fermentando há algum tempo. Ela tentou ser inclusiva e representativa. Ela tentou reconhecer a crítica feminista e agora tem empregos como presidente, cientista, médica. Mas o fardo de ser um modelo em um mundo que questiona a moralidade e abraça a multiplicidade é muito. O existencialismo prospera nessa lacuna entre o que é e o que deveria ser". O professor de filosofia da Clark University, Wiebke Deimling, comparou uma cena do filme, na qual Barbie tem que fazer uma escolha entre voltar para sua vida perfeita na Barbielândia ou aprender a verdade sobre sua existência no mundo real, com a máquina de experiência, um experimento mental do filósofo estadunidense Robert Nozick. Diemling também observou que o gênero na Barbielândia é performativo, observando como os Kens se comportam antes e depois do estabelecimento do patriarcado.

Alissa Wilkinson, da Vox, comparou Barbielândia ao Jardim do Éden bíblico, com Barbie e Ken como paralelos invertidos de Adão e Eva. Ela viu a primeira impressão de Barbie e Ken "de que de repente eles estão constrangidos e conscientes de serem olhados" no mundo real como a versão do filme do pecado original. The Paper, uma publicação chinesa, comparou a súbita consciência da morte de Barbie ao momento em que Sidarta Gautama deixou o palácio de seu nascimento e soube pela primeira vez do sofrimento e da morte, o que acabou levando à sua iluminação.

Feminismo
Katie Pickles, do site The Conversation, observou que Barbie mostrou como o matriarcado pode ser "tão ruim" quanto o patriarcado, sendo os Kens o sexo objetificado e excluído na Barbielândia. Pickles comenta ainda que os verdadeiros heróis eram os párias da história, como Barbie Estranha e Allan, que desprogramaram as Barbies de tolerar o status quo. Ela acredita que isso se alinha com a concepção de feminismo de Gerwig, onde "todos ficam sob a luz do sol".

Jack Butler, da National Review, rejeitou a percepção geral do público conservador sobre o filme como um "argumento raso, odioso e repulsivo" e ao argumentar que o filme é uma "sátira pós-feminista de como as feministas imaginam como é um mundo perfeito e de como elas imaginam que é o domínio masculino", observou que no mundo real, "Ken é rejeitado em todas as suas tentativas de se juntar à hierarquia masculina que supostamente domina o mundo. Ele deve retornar à Barbielândia para instituí-la; o que ele institui lá é tão raso que desmorona quase tão rapidamente quanto é montado. Enquanto isso, embora a Barbie de Robbie restaure o domínio feminino na Barbielândia, ela opta por não ficar lá, optando por se tornar totalmente humana".

Masculinidade
Dr. Nicholas Balaisis afirmou para o Psychology Today que Barbie fornece um "retrato relativamente nuançado da masculinidade" em dois casos que ressoam com questões e preocupações frequentes na psicologia clínica e na terapia: No primeiro caso, que diz respeito à "supervalorização do olhar e da atenção da mulher sobre o senso masculino de autoestima e até mesmo um senso existencial de identidade", Ken se volta para a expressão patriarcal e o domínio masculino "sobre outros homens, mulheres ou objetos" porque ele não recebe a "sensação de atratividade, valor e autovalor geral" que deseja do olhar e da atenção de Barbie. No segundo caso, que diz respeito à "relação com a vergonha ou solidão existencial e a conversão ao sexo como calmante", quando Barbie se aproxima de Ken no terceiro ato do filme em busca de consolo, ele interpreta isso como uma investida sexual e tenta beijá-la, que o Dr. Balaisis comparou a "da mesma forma que a vergonha pode rapidamente se transformar em ressentimento e raiva, aqui vemos a solidão e a angústia existencial sendo convertidas em um apelo sexual - para que o sexo resolva e resolve esses sentimentos ruins".

Megan Garber, escrevendo para o The Atlantic, achou que Ken e sua jornada de autodescoberta "imita a adolescência" e observou: "Como qualquer adolescente, Ken está descobrindo quem ele é e experimentando as possibilidades do mundo em busca de tamanho. Mas sua imaturidade não é contida, e esta é sua problema. Sua abordagem adolescente do mundo, em vez disso, se inflige a todos os outros". Garber concluiu que Ken incorpora uma "ideia central" no filme "que o patriarcado é uma forma profunda de imaturidade". Eliana Dockterman, da revista Time, observou que a radicalização de Ken se assemelha ao movimento dos direitos dos homens, particularmente em seus "sentimentos de emasculação" e evangelização do patriarcado. Como uma inversão do tropo do felizes para sempre, Ken não "pega a garota" e tem que encontrar sua própria felicidade independente da Barbie.

Ligações externas

Filmes dos Estados Unidos de 2023
Filmes em língua inglesa
Filmes de comédia dos Estados Unidos
Filmes de comédia romântica dos Estados Unidos
Filmes gravados no Reino Unido
Filmes da Barbie
Filmes de comédia da década de 2020
Filmes de comédia romântica da década de 2020
Filmes dirigidos por Greta Gerwig
Filmes da Warner Bros.
Filmes ambientados em Los Angeles
Filmes gravados em Los Angeles
Filmes ambientados em locais fictícios
Filmes com temática feminista
Bonecos na ficção
Filmes censurados
Filmes de sátira

Barbie (filme)


الملك فيكتور ايمانويل الثاني  (14 مارس 1820 - 9 يناير 1878)
كان ملك سردينيا من 1849 حتى 17 مارس 1861.
وفي 17 مارس 1861 حمل فيكتور ايمانويل الثاني لقب ملك إيطاليا ليصبح أول ملك لإيطاليا الموحدة منذ القرن السادس، وظل يحمل هذا اللقب حتى وفاته عام 1878. وقد منحه الإيطاليون لقب أب الوطن

كان محط آمال الوطنيين في سردينيا، حيث كان محبذا للوحدة الإيطالية وميّالا لمبادئ الإصلاح والعمران. وزاد تعلّق الإيطاليين به أكثر عندما قام باستدعاء الزعيم الوطني كافور عام 1852 حيث سلمه رئاسة الوزراء.
وهو فيكتور ايمانويل الثاني بن ملك سردينيا تشارلز ألبرت وأبو ملك إيطاليا أومبيرتو الأول و ملك إسبانيا أماديو الأول و ملكة البرتغال ماريا بيا زوجة ملك البرتغال لويس الأول.

وزوجته ملكة سردينيا أديلايد من (النمسا).

السيرة الذاتية

ولد فيكتور إيمانويل ليكون الابن الأكبر لتشارلز ألبرت، أمير كارينيانو، وماريا تيريزا دوقة النمسا. في عام 1831، خلف والده أحد أبناء عمومه البعيدين، وأصبح والده ملكًا على سردينيا- بييمونتي. عاش عدة سنوات من شبابه في فلورنسا، واهتم بالسياسة والجيش والرياضة بعمر باكر. في عام 1842، تزوج من ابنة عمه، أديلايد النمساوية. منح لقب دوق سافوا قبل أن يصبح ملكًا على سردينيا- بييمونتي.

شارك في حرب الاستقلال الإيطالية الأولى (1848- 1849) تحت قيادة والده الملك تشارلز ألبرت، وقاتل في الخطوط الأمامية في معارك باسترينجو وسانتا لوسيا وجويتو وكوستوزا.

أصبح ملكًا على سردينيا- بييمونتي في عام 1849؛ عندما تخلى والده عن العرش إثر هزيمته على يد النمساويين في معركة نوفارا. تمكن فيكتور إيمانويل من عقد هدنة جيدة في فيجنال مع قائد الجيش الإمبراطوري النمساوي، جوزيف راديتزكي. ومع ذلك، لم يوافق على الهدنة مجلس نواب منطقة بييمونتي. رد فيكتور إيمانويل على ذلك بإقالة رئيس وزرائه، كلاوديو غابرييل دي لوني، ليحل محله ماسيمو دازيجليو. بعد الانتخابات الجديدة، وافق مجلس النواب الجديد على السلام مع النمسا. في عام 1849، قمع فيكتور إيمانويل ثورة حدثت في جنوة بضراوة، ووصف الثوار بأنهم: «فصيل من الرعاع الوضيعين والفاسدين».

في عام 1852، عين كاميلو بنسو كونت كافور كرئيس وزراء لسردينيا- بييمونتي. اتضحت حكمة هذا الاختيار لاحقًا؛ فقد كان كونت كافور اللاعب الرئيسي والعقل السياسي المدبر وراء توحيد إيطاليا. سرعان ما أصبح فيكتور إيمانويل الثاني رمزًا لحركة التوحيد الإيطالية في خمسينيات وأوائل ستينيات القرن التاسع عشر. تمتع فيكتور بشعبية خاصة في مملكة سردينيا – بييمونتي؛ بسبب إصلاحاته الليبرالية واحترامه للدستور الجديد.

حرب القرم
باتباع نصيحة فيكتور إيمانويل، انضم كونت كافور إلى بريطانيا وفرنسا في حرب القرم ضد روسيا. كان كونت كافور مترددًا في خوض الحرب بسبب قوة روسيا آنذاك، آخذًا بعين الاعتبار العواقب التي سيتحملها لقاء هذه المشاركة. بالمقابل، كان فيكتور إيمانويل مقتنعًا بالفوائد التي سيجنيها من التحالف الذي أنشأه مع بريطانيا، والأهم من ذلك، مع فرنسا.

رتب كونت كافور لقاءًا سريًا مع الإمبراطور الفرنسي، بعد نجاحه في الحصول على الدعم البريطاني وتأييده لفرنسا ونابليون الثالث في مؤتمر باريس الذي عقد في نهاية الحرب عام 1856. في عام 1858، التقيا في بلومبييه لي بان (في لورين)، حيث اتفقوا على منح فرنسا نيس وسافوا إن ساعدوا بييمونتي في محاربة النمسا، التي كانت مسيطرة على مملكة لومبارديا فينيشيا في شمال إيطاليا.

الأوسمة والتشريفات
  نيشان الدم (تونس).

روابط خارجية

مراجع

فيتوريو إمانويلي الثاني
أشخاص حرموا كنسيا من قبل الكنيسة الرومانية الكاثوليكية
أشخاص من تورينو
أمراء منطقة سافوا
إيطاليون من أصل بولندي
إيطاليون من أصل نمساوي
إيطاليون من مرحلة توحيد إيطاليا
تاريخ إيطاليا الحديث
جنرالات إيطاليون
حائزون على وسام الاستحقاق (بروسيا)
حاملو لقب ملك بيت المقدس
سفويا
شخصيات من الربيع الأوروبي 1848
فرسان الرباط
فرسان الصوف الذهبي
كينغ في إيطاليا
ملوك القرن 19 في أوروبا
ملوك إيطاليا القرن 19
ملوك سردينيا القرن 19
ملوك كاثوليك
مواليد 1235 هـ
مواليد 1820
مواليد في تورينو
نبلاء من تورينو
نيشان البيت الحسيني
وفيات 1295 هـ
وفيات 1878
وفيات في روما
وفيات مرتبطة بالمرض في إيطاليا
وفيات مرتبطة بالمرض في لاتسيو

فيتوريو إمانويلي الثاني


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

 Evanđelistar Marka Marulića

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1500.


La participation de la Jamaïque aux Jeux olympiques d'été de 1948 est la  de son histoire olympique. En dépit d'une modeste délégation de 13 athlètes (comprenant 9 femmes) et qui concourent dans 3 sports seulement, les Jamaïcains décrochent 3 médailles obtenues toutes les trois en Athlétisme. La plus prestigieuse d'entre elles étant conquise par Arthur Wint, vainqueur du 400 m et médaillé d'argent également sur 800 m. Un exploit qui permet à la Jamaïque d'intégrer le tableau des médailles, en  position.

Tous les médaillés
-

Liens externes
  Tous les résultats officiels de 1948 sur le site du Comité international olympique
  Bilan complet de la Jamaïque sur le site olympedia.org

Articles connexes
 Jeux olympiques d'été de 1948
 Jamaïque aux Jeux olympiques

 Jamaïque
1948
1948 en Jamaïque


تولا هي نصب تذكاري حجري على شكل حرف T باللغة الانجليزية. يوجد نصب تولا التذكاري في جزر البليار في مينوركا . تم بناؤها في وقت ما بين 1000 قبل الميلاد و 300 قبل الميلاد. معناها غير معروف ولكن من المحتمل أنها تم صنعها لأغراض دينية و / أو فلكية.

المراجع

مواقع أثرية
مواقع أثرية في إسبانيا
منطقة جزر البليار ما قبل التاريخ

تولا


Bennett may refer to:

People
Bennett (name), including a list of people with the surname and given name

Places

Canada
Bennett, Alberta
Bennett, British Columbia
Bennett Lake, in the British Columbia and Yukon Territory
Bennett Range
Bennett Lake Volcanic Complex

United States
Bennett, Colorado
Bennett, Iowa
Bennett, Missouri
Bennett, North Carolina
Bennett, West Virginia
Bennett, Wisconsin, a town
Bennett (community), Wisconsin, an unincorporated community
Bennett County, South Dakota
Bennett Mountain, in the Sonoma Mountains, California
Bennett Valley
Bennett Township (disambiguation)

Elsewhere
Bennett Island, in the East Siberian Sea
Bennett Islands, Antarctica

Education
Bennett College, in Greensboro, North Carolina,U.S.
Bennett College (New York), U.S.
Bennett High School (disambiguation)
Bennett Middle School, Salisbury, Maryland, U.S.
Bennett Memorial Diocesan School, Tunbridge Wells, Kent, England
Bennett University, Greater Noida, Uttar Pradesh, India

See also

Benet (disambiguation)
Benett
Bennet (disambiguation)
Bennett Creek (disambiguation)
Justice Bennett (disambiguation)
Lake Bennett (disambiguation)

Bennett


Karlovac Bölgesi (Hırvatça : Karlovačka županija): Orta Hırvatistan'da bölge. İdari merkezi Karlovac şehridir. Bölgenin yüzölçümü 3.622 km² olup nüfusu 141,787 kişi olup bu nüfusun %84,27'sini Hırvatlar, %11,04'ünü ise Sırplar oluşturur.

Karlovac Bölgesi

Karlovac (ilçe)


Anglesey Abbey este un conac, fostă mănăstire, în satul Lode, la 9 km nord-est de Cambridge, Anglia. Casa și terenul sunt deținute de către National Trust și sunt deschise pentru public, ca parte a Anglesey Abbey, Gardens și Lode Mill, deși unele părți din casă sunt private pentru familia Fairhaven.

Terenul de 98 de hectare (400.000 de m2), inclus pe lista de clasa II*, este împărțită în diferite grădini și zone, cu sculpturi clasice, arta topiară și paturi de flori. Suprafața a fost amenajată în stilul secolului al XVIII-lea de către ultimul proprietar privat, Primul Baron Fairhaven, în 1930. O piscină mare, Piscina Carierei, este considerată a fi amplasată pe locul unei mine de coprolit din secolul al XIX-lea. Moara de apă Lode (pe atunci cunoscută sub numele de "Anglesea Watermill"), datând din secolul al XVIII-lea, a fost restaurată și funcționează din nou din 1982, iar acum vinde făină vizitatorilor.

Primul Lord Fairhaven a îmbunătățit și casa și a decorat interiorul cu o valoroasă colecție de mobilier, tablouri și obiecte de artă.

Grădini

Grădinile amenajate sunt populare pe tot parcursul anului. Cele mai vizitate zone includ rozariul (replantat de Lordul Fairhaven) și grădina de dalii (înființată în 1952), care conțin multe zeci de soiuri. În afara sezonului, grădinile de primăvară și de iarnă sunt renumite la nivel național, în special în februarie, când apar ghioceii. În urma epidemiei de boala ulmului olandez, au fost plantați carpeni pentru a înlocui ulmii care datau din anii 1930.

Peluzele din South Park sunt cosite mai puțin frecvent și aceasta permite multor flori sălbatice să înflorească și să-și împrăștie semințele. Peste 50 de specii de flori sălbatice au fost înregistrate, inclusiv câteva specii de orhidee și sângele voinicului. În mijlocul verii, apare un număr mare de fluturi. Fiindcă grădinile sunt situate în East Anglia, care are un climat remarcabil de uscat, în 1999 a fost introdus un sistem de compostare pentru a îmbunătăți drenajul și de a ajuta la păstrarea apei în sol în timpul secetelor. La un deceniu de atunci, 95% din deșeurile de grădină erau compostate.

Note

Cambridgeshire
Proprietăți National Trust
Pages with unreviewed translations
Monumente protejate de gradul I

Anglesey Abbey


An Oberonia cylindrica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Oberonia cylindrica in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia cylindrica


نادي تريليساك لكرة القدم  نادي كرة قدم فرنسي يلعب في دوري الدرجة الخامسة . تم تأسيس النادي في سنة 1950 .

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1950
أندية كرة قدم في آكيتين الجديدة
أندية كرة قدم في فرنسا
الرياضة في دوردونيي
تأسيسات سنة 1950 في فرنسا

نادي تريليساك


An Samarorchis sulitiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Paul Ormerod. An Samarorchis sulitiana in nahilalakip ha genus nga Samarorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Samarorchis

Samarorchis sulitiana


Knife Party ist ein australisches House/Dubstep-Duo, das im Jahr 2011 von zwei Mitgliedern der Drum-and-Bass-Band Pendulum, Rob Swire und Gareth McGrillen, gegründet wurde.

Geschichte
Bevor es offiziell wurde, dass die Band gegründet werden würde, betonte Rob Swire, dass das Projekt nicht viel mit Pendulum gemeinsam haben würde, indem er auf seiner SoundCloud-Seite einen Sound namens Not Pendulum postete. Ihre erste EP 100% No Modern Talking wurde erstmals am 12. Dezember 2011 beim Label EarStorm veröffentlicht und erreichte in Australien Platz 32 der Charts. Sie enthält vier Tracks: Internet Friends, Destroy Them with Lazers, Tourniquet und Fire Hive. Die EP erreichte eine Platzierung in den australischen Single-Charts und der Titel Internet Friends konnte durch starke Downloads in die britischen Single-Charts vorrücken, womit sie erstmals eine Single-Chartplatzierung erreichten.

Ende 2011 veröffentlichten Knife Party ihre Zusammenarbeit mit dem schwedischen DJ- und Produzenten-Trio Swedish House Mafia. Der Track bildete ein Crossover zwischen ihrem Dubstep- und dem Electro-House-Stil der Swedish House Mafia. Sie erreichten unter anderem Platz 63 in Deutschland, Platz 17 in Schweden, Platz 100 in ihrer Heimat sowie die Top-5 in Großbritannien. Der Track verkaufte sich knapp 320 Tausend Mal. Insbesondere das offizielle Musikvideo erreichte Aufmerksamkeit. Jedoch wurde dieses aufgrund expliziter Inhalte gesperrt, weshalb kurz darauf eine überarbeitete Version erschien, die sich inhaltlich jedoch vom Original unterschied.

Am 6. Mai 2012 hätte eine zweite EP mit dem Namen Rage Valley erscheinen sollen, auf der die Tracks Rage Valley (welcher zuvor als Fuck 'em bekannt war), Centipede, Sleaze und Bonfire enthalten sind. Die Veröffentlichung wurde allerdings auf den 28. Mai 2012 verschoben. An diesem Tag wurde sie dann auch via Beatport veröffentlicht.

Am 6. Mai 2013 erschien die Haunted House EP, welche die vier Tracks Power Glove, LRAD, EDM Deathmachine und einen VIP-Mix von Internet Friends enthält. Letzteres wurde ursprünglich nicht für die Titelliste vorgesehen, da jedoch die finale Version ihrer Kollaboration mit Hardwell Baghdad nicht zufriedenstellend war, entschieden sie sich für den VIP-Mix. LRAD, das zweite Lied aus der EP erreichte in den Beatport-Charts nach zwei Tagen auf Platz 1 der Beatport Top 100. Nach zwei Wochen hielt sich LRAD in den Top 10 der Main Charts. Der Titel hob sich stilistisch von ihren anderen Liedern ab und vertritt einen der Mitbegründer der 2013 aufstrebenden Big-Room-Schiene. Power Glove konnte sich in den britischen Single-Charts platzieren.

Für Ende 2014 kündigten sie ihr Debüt-Album an. Dieses trägt den Titel Abandon Ship und sorgte insbesondere in den USA, Großbritannien und ihrer Heimat für großen Erfolg. Stilistisch waren die Lieder weit gefächert. Bereits vorab wurden die Lieder Resistance, Begin Again und Boss Mode als Single ausgekoppelt.

Am 20. November 2015 erschien die EP Trigger Warning sowie im Folgejahr Battle Sirens.

Am 19. Juli 2019 erschien die EP Lost Souls.

Diskografie

Studioalben

EPs

Weitere EPs
 2015: Trigger Warning
 2016: Battle Sirens

Singles

Remixe
 2011: Swedish House Mafia – Save the World
 2011: Porter Robinson – Unison
 2011: Nero – Crush on You
 2012: Labrinth – Last Time

Quellen

Weblinks
 Offizielle Website

Dubstep-Band
Australische Band

Knife Party


Spansk spurv () er en fugleart, der lever i det sydlige Europa, det nordlige Afrika og det vestlige Asien.

Noter
 Netfugl.dk
 Avibase - the world bird database

Spaniens fugle
Makaronesiens fugle
Fugle fra Nordafrika
Spurve

Spansk spurv