Societatea Arta română a fost o organizație artistică ce a luat ființă în ziua de 9 martie 1918 la București. Fondatorii ei, au fost artiștii care au fost mobilizați la Marele Cartier General al armatei române de la Iași - Ștefan Dimitrescu, Camil Ressu, Nicolae Tonitza, I. Ștefănescu, Ion Theodorescu-Sion, Nicolae Dărăscu, Alexis Macedonski, Ionescu Doru, Oscar Han și Traian Cornescu. Celor mai mulți dintre ei li s-a insuflat pe front spiritul de abnegație și de jertfă al soldaților români, precum și dârzenia cu care aceștia au luptat în marea confruntare armată a acelei perioade istorice. Artiștii și-au coagulat dorința de a face o artă străbătută de umanitate și mai ales ancorată în realitate, totul având la bază o speficitate autohtonă. Aceștia s-au plasat pe o poziție de adversitate contra Societății Tinerimea artistică, care în opinia lor a ajuns să fie bastionul unei arte academico-romantico-idilice ce era ruptă de realitatea înconjurătoare.

Societatea a organizat o serie de expoziții de mare nivel artistic în perioada 1917-1924 și a adunat împrejurul ei pe cei mai reprezentativi artiști plastici din România. Ea a preluat idealurile Tinerimii artistice ce a devenit în perioada de după prima conflagrație mondială a secolului al XX-lea o mișcare care doar beneficia de aura prestigiului pe care l-a obținut cu mulți ani în urmă. Lucrurile stăteau identic și în cazul comparării Artei române cu Societatea "Cercul artistic".

Activitatea Artei române, cu excepția expoziției din anul 1928, a avut o mare rezonanță în mișcarea artistică din România. Ea a devenit în perioada 1917 - 1924, principalul inițiator al idealurilor artiștilor ce au fost mobilizați pe frontul primului război mondial. Ea a contribuit la realizarea unor opere ancorate în realitatea înconjurătoare, la un înalt nivel plastic. Arta română a fost purtătoarea unui mesaj umanist susținând, în principal, specificul național. Societatea Arta română  s-a impus pentru o perioadă de șapte ani de zile ca fiind principala mișcare artistică din România.

Frământările artistice ale timpului
După terminarea primului război mondial, viața artistică din România a cunoscut noi valențe. Numărul artiștilor și al manifestărilor expoziționale s-au înmulțit ca și cel al amatorilor de artă. Similar acestora s-a constat la nivel istoric o efervescență a coagulării intereselor artiștilor în diverse societăți și organizații de promovare a artelor cu o febrilitate nemaiîntâlnită până atunci. Acestea se înființau și dispăreau cu mare repeziciune asemeni efemeridelor, unele având însă și un caracter meteoric așa cum a fost Societatea Arta română. Ca urmare, atmosfera existentă înainte de război ce era caracterizată de o lipsă de dinamism, a fost înlocuită de una preponderent activă ce dă posterității o imagine care sugerează o instabilitate indusă, probabil, de o neliniște a expozanților de a se prezenta în fața unui public insuficient educat pentru a aprecia un act de natură artistică. Așa a proliferat ideea de "societate" definită într-un mod elocvent de Alexandru Busuioceanu în anul 1939:

"... Fenomenul cel mai curent în artele noastre plastice este tendința de asociere. De la război până azi, grupările și asociațiile cele mai variate s-au ivit, unele stăruind câțiva ani, altele dizolvându-se îndată după înființare, pentru a reapărea cu alte nume sau constelații variate. S-ar putea spune chiar că artistul nostru plastic nu se poate simți bine decât într-o asociație. Solidaritatea cu camarazii îi îngăduie conștiința sporită a unui combatant pentru un ideal, îi dă dreptul să vorbească în numele unui program, sau să se simtă reprezentantul unei generații. Generația a fost mai ales promotorul acestui spirit de asociere."----- Alexandru Busuioceanu: Scrieri despre artă, cap. Asociația Arta, Editura Meridiane, București, 1980, pag. 176
sau:
"...Dar grupurile nu sunt, de cele mai multe ori, decât simple întâlniri prietenești, și mai simple asociații economice, în care năzuințele comune sau solidaritatea de program nu se pot verifica în ordinea spirituală. Străduințele artistice rămân tot izolate, fără aderențe cu tovarășii din dreapta și din stânga, și uneori în vădită ostilitate în cuprinsul aceleiași confraternități."----- Alexandru Busuioceanu: Scrieri despre artă, cap. Grupul Arta nouă, Editura Meridiane, București, 1980, pag. 114

Fondarea societății
Ca urmare a condițiilor de viață, aspre și pline de mizerie, pe care le-au avut artiștii ce au fost mobilizați la Marele Cartier General de la Iași pe timpul desfășurării primului război mondial, aceștia și-au conturat un cadru comun al idelurilor și al aspirațiilor profesionale. Celor mai mulți dintre ei li s-a insuflat spiritul de abnegație și de jertfă al soldaților români, precum și dârzenia cu care aceștia au luptat în marea confruntare armată a acelei perioade istorice. Artiștii și-au coagulat dorința de a face o artă străbătută de umanitate și mai ales ancorată în realitate, totul având la bază o speficitate autohtonă. În momentul în care Societatea Tinerimea artistică le-a făcut propunerea de a participa la marea expoziție pe care a organizat-o în luna aprilie 1918, artiștii de pe front au refuzat cu indignare să participe. Ei au considerat că Tinerimea artistică a ajuns să fie bastionul unei arte academico-romantico-idilice ce era ruptă de realitatea înconjurătoare. Datorită acestor motive, grupul de pe front au înființat o nouă societate ce se dorea a fi o organizație care să le ofere un cadru în care aspirațiile lor să poată a fi relevate. Aceasta urma să le ofere un plus în direcția căutării unei linii de extindere și aprofundare a modalităților de exprimare specifice artei românești.

Din motivele exprimate mai sus, Societatea Arta Română a luat ființă în ziua de 9 martie 1918 la București. Fondatorii ei au fost următorii: Ștefan Dimitrescu, Camil Ressu, Nicolae Tonitza, I. Ștefănescu, Ion Theodorescu-Sion, Nicolae Dărăscu, Alexis Macedonski, Ionescu Doru, Oscar Han și Traian Cornescu.

Datorită respectului pe care fondatorii îl aveau pentru cultul artei naționale, Societatea Arta română a avut stipulat în statutele sale, sprijinirea și dezvoltarea picturii contemporane și mai ales popularizarea operelor artistice din istoria poporului român. Țelurile statutare au fost publicate în Revista Luceafărul în anul 1919. Ele au fost următoarele:
 răspândirea, dezvoltarea și încurajarea artelor frumoase;
 organizarea de manifestări expoziționale anuale;
 cercetarea izvoarelor de artă națională românească - sculptură, pictură, iconografie, arhitectură, țesături, sculptură în lemn, scoarțe, olărie și tot ce exista în domeniul artei decorative de sorginte rustic-națională. O dată identificate toate acestea, ele trebuiau să facă obiectul unor manifestări de popularizare a lor prin expoziții, conferințe și publicații de media. Intenția societății era ca toate manifestările pe care urma să le organizeze să fie făcute pe toată întinderea țării, în mod speccial în Transilvania "... spre a se face cunoscute artele noastre plastice și bogăția artei noastre naționale;"
 înființarea unei biblioteci și a unei galerii de artă;
 ocrotirea și prezervarea tuturor monumentelor istorice;
 încurajarea realizării a oricărei lucrări de artă cu scop național;
 încurajarea și susținerea oricărui artist, chiar dacă acesta nu era membru al societății.

Manifestări artistice

Expoziția din aprilie 1918 de la Iași
Imediat după constituirea Societății Arta română, aceasta a organizat la Iași o expoziție ce s-a desfășurat simultan cu cea deschisă de Societatea Tinerimea artistică la București. Prin aceasta s-a dorit demonstrarea tuturor divergențelor de opinii și mai ales de aspirații artistice dintre cele două. Precipitarea de care au dat dovadă fondatorii în deschiderea expoziției de la Iași, a fost cauzată și de faptul că societarii Tinerimii artistice, tocmai pentru a masca refuzul grupului de artiști de pe front de a participa la expoziția Tinerimii de la București, intenționau să-i reprezinte pe contestatari la evenimentul lor. După cum se știe, Tinerimea artistică a organizat simultan cu expoziția ei și una retrospectivă de artă românească în care au fost prezentate cele mai bune lucrări, din galeriile statului sau particulare, ale artiștilor decedați, absenți sau dispăruți din ultimii zece ani.

Vernisajul evenimentului de la Iași a avut loc în ziua de 18 aprilie 1918 în clădirea din strada Lăpușneanu nr.18, local folosit în mod uzual pentru toate expozițiile care aveau loc în acea epocă. Și-au expus pe simeze lucrările: Nicolae Dărăscu, Traian Cornescu, Ionescu Doru, Ștefan Dimitrescu, Alexis Macedonski, Ion Theodorescu-Sion, Camil Ressu, Oscar Han și Nicolae Tonitza.

Expoziția din martie 1919 de la București
Societatea Arta română a organizat în luna martie 1919 o nouă expoziție la București la Sala Arta de pe strada Franklin. Cum condițiile de lucru au fost neprielnice și timpul pentru realizarea de noi lucrări a fost destul de scurt, creațiile artiștilor nu au avut conotații artistice deosebite. Cu ocazia noii manifestări au fost cooptați noi membri. Au expus: Gabriel Popescu, Mișu Teișanu, Ion Theodorescu Sion, Alexis Macedonski, Traian Cornescu, Camil Ressu, Nicolae Dărăscu, Ștefan Dimitrescu, S.T. Tomescu, Marius Bunescu, Nicolae Tonitza, Oscar Han, Cornel Medrea, Ion Jalea, Ionescu Doru, etc.

Toți participanții au dat dovadă, pe lângă o exigență calitativă, de o consecvenă în reprezentarea în operele lor a vieții reale. Evenimentul organizat de societate s-a deschis în același timp cu expoziția Tinerimii artistice și peste drum de aceasta. În acest fel s-a creat premisele confruntării directe dintre cele două manifestări artistice, exact cum, istoric vorbind, s-a întâmplat cu douăzeci de ani înainte cu Societatea Ileana și Expoziția artiștilor în viață din anul 1898.

Alte manifestări expoziționale
Societatea a organizat încă trei expoziții - în anul 1920, 1921 și 1922. Diferența dintre calitatea artistică a exponatelor prezente la propriile evenimente și cele prezente la manifestările Tinerimii, erau net în favoarea Artei române. Tinerimea artistică era în faza în care ea beneficia doar de aura prestigiului pe care l-a obținut cu mulți ani în urmă. Lucrurile stăteau la fel și în cazul comparării cu evenimentele organizate de Societatea "Cercul artistic". Până în anul 1922, Arta română a reușit să surclaseze toate manifestările artistice care se derulau în capitala României așa cum a afirmat, de altfel, și O.W. Cisek în anul 1928 că "... societatea (artistică n.n.) care de la 1918 încoace a devenit reprezentativă prin cele mai de seamă eforturi pe tărâmul creației adevărate."

Expozițiile societății din anii 1923 și 1924, prin scrupulozitatea deosebită în selecția exponatelor - 168 în anul 1923 și 88 în anul 1924 - și prin cooptarea unor noi membri, precum și prin primirea unor transfugi renumiți de la Tinerimea artistică ca Dumitru Ghiață, Jean Alexandru Steriadi, Mișu Teișanu și Petre Iorgulescu-Yor, au adus un plus de prestigiu propriei organizații, care s-a impus pe piața bucureșteană ca fiind principala mișcare artistică din România.

Concluzii și Destrămarea societății
Așa cum a afirmat Francisc Șirato în anul 1919, societatea prin membrii ei - Traian Cornescu, Octav Băncilă, Marius Bunescu, Ștefan Dimitrescu, Nicolae Dărăscu, Nicolae Tonitza, Iosif Iser, Theodor Pallady, Ionescu Doru, Camil Ressu, Ion Theodorescu-Sion, Francisc Șirato, S.T. Tomescu, Oscar Han, Constantin Brâncuși, Cornel Medrea, Ion Jalea, Dimitrie Paciurea, S. Maur, Nina Arbore, Max Herman Maxy, etc., chiar dacă nu avea un crez artistic unic și chiar dacă, unii dintre artiști au promovat un stil care se apropia destul de mult de realizările celor de la Tinerimea artistică, prin prin numărul societarilor și prin creațiile valoroase pe care le-au făcut cunoscute publicului larg, au adus un suflu nou care a primenit semnificativ arta românească.

Grupul fondator al societății "... potrivindu-și pasul după ritmul estetic al vremii", a adus  în prim-plan o linie comună de urmat și "... o adaptare cât mai perfectă cerințelor sufletului modern, căutând să-i redea aspirațiunile și trebuințele atât de complexe și de disparate cu toată rafinăria de care dispune astăzi arta".

Expoziția din anul 1924 a adus cu ea o creștere artistică calitativă, atât prin noua pasiune a artiștilor de a picta frumoasele peisaje dobrogene cu toate efectele cunoscute ale pitorescului, cât și prin efortul pe care unii artiști l-au făcut în crearea de compoziții pe care istoria picturii din România le-a identificat ca fiind printre cele mai valoroase din arta autohtonă - Francisc Șirato cu compoziția intitulată Întâlnirea, Ștefan Dimitrescu cu Cina sau Ion Theodorescu-Sion cu La izvorul Troiței.

După toate victoriile pe care le-a repurtat societatea pe tărâmul artistic, animozitățile dintre societari nu s-au atenuat. Diferendele izvorau din faptul că unii membri au început să ocupe poziții în juriile evenimentelor expoziționale și prin funcțiile pe care le-au ocupat și-au creat avantaje, în principal prin distribuirea părtinitoare a spațiilor de expunere. Ca urmare, cei frustrați au desfășurat o activitate plină de râvnă în cadrul Sindicatului artelor frumoase în vederea reînființării Salonului oficial, de la care sperau că prin faptul existenței unui juriu mai numeros, evaluările să fie imparțiale și afirmarea talentelor să meargă pe o relație mai democratică.

Așa cum a rezultat din activitatea nemulțumiților la Sindicatul Artelor Frumoase, strădania lor a fost încununată de succes. Salon oficial și-a reluat activitatea expozițională, primul vernisaj fiind inaugurat în anul 1924. Efectul de bumerang s-a resimțit instantaneu prin retragerea frustraților din Societatea Arta română, fapt ce a indus automat la destrămarea ei. Au existat și apologeți ai organizației care s-au străduit s-o scoată din impas. Urmarea, previzibilă de altfel, a fost că Arta română a sucombat pentru o lungă perioadă de timp. De abia după trei ani de zile, Ion Theodorescu-Sion a luat inițiativa de aducere la viață a ei. Dintr-o scrisoare către acesta întocmită de Francisc Șirato în ziua de 8 decembrie 1927, reînființarea societății a fost considerată de către acesta ca foarte necesară deoarece "... valul crescând al dilentantismului și derutarea gustului public creează reale prejudicii artei și artiștilor din România". Scrisoarea se afla în anul 1969 în posesia d-lui Nicolae Stratan, nepotul lui Francisc Șirato.

Fără a mai reuși reunirea tuturor societarilor importanți, Ion Theodorescu-Sion a adunat în jurul său o parte dintre vechii membrii care și-au arătat disponibilitatea susținerii demersului sion-ist. Astfel, societarii erau următorii: Catul Bogdan, Constantin Brâncuși, Leon Biju, Marius Bunescu, Nicolae Dărăscu, Henri Catargi, Ionescu Sion, Anastase Demian, Ion Jalea, Iosif Iser, Cornel Medrea, Aurel Kessler, Mihai Onofrei, Corneliu Mihăilescu, Theodor Pallady, Dimitrie Paciurea, Jean Alexandru Steriadi, Tache Papatriandafil, Ion Theodorescu-Sion și Tache Soroceanu.

Noii membri societari au deschis în primăvara anului 1928 o nouă expoziție. Aceasta a fost salutată de către cronica de presă cu mare entuziasm, deși evenimentul a fost primit cu rezervare. Cele mai multe dintre exponate - 10 sculpturi și 55 de uleiuri, au fost aspru criticate. Acest fapt, a dus la o diminuare semnificativă a entuziasmului inițial al societarilor. Expoziția din primăvara anului 1928, a fost ultima licărire a Societății Arta română. La această manifestare nu au participat Nicolae Dărăscu, Dimitrie Paciurea și Catul Bogdan.

Motivele destrămării societății au fost identificate de unele condeie ale cronicii artistice ale timpului. Aceștia au considerat că organizația a ajuns în situația desființării din cauză că unii membri, cei mai notorii - Oscar Han, Ștefan Dimitrescu, Francisc Șirato și Tonitza, nu s-au raliat la noul impuls generat de inițiativa lui Theodorescu-Sion. De fapt, dispariția Artei române nu poate fi imputată pretextelor identificate de cronicarii din acea epocă, nici animozităților dintre membrii ei, ci din cauza că noul statut al societății a fost revizuit de unii societari. Astfel, în vechiul statut se menționa că:
 "... [societatea a fost înființată] din sentimentul de protest al talentelor exuberante gata să se reverse din digurile stârnite ale egoismului celor îmbătrâniți sufletește, și din acela de a dovedi că arta în acele timpuri nu trebuie considerată numai ca pură expresiune a sensibilității ci ca o necesitate culturală în care conștiința latinității poporului nostru își găsea o nouă și puternică afirmare."
Idealul care a coagulat o generație în urmă cu zece ani de zile (1919), nu mai exista în percepția noilor membri. Dorința lor era doar de a realiza o artă "... aptă de a stăvili valul crescând al diletantismului și al mediocrității". Activitatea Artei române, cu excepția expoziției din anul 1928, a avut o mare rezonanță în mișcarea artistică din România. Ea a devenit în perioada 1917 - 1924, principalul inițiator al idealurilor artiștilor ce au fost mobilizați pe frontul primului război mondial. Ea a contribuit la realizarea unor opere ancorate în realitatea înconjurătoare, la un înalt nivel plastic. Arta română a fost purtătoarea unui mesaj umanist susținând, în principal, specificul național.

Referințe

Bibliografie
Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene, Editura Meridiane, București, 1969, pag. 74 - 79
 Călin Dan: Jean Alexandru Steriadi, Editura Meridiane, București, 1988

Legături externe

Fondări în 1918
Desființări în 1928
Organizații de artă din România
Evenimente în România

Societatea Arta română


Gordon Scott Durie (Paisley, Škotska, 6. prosinca 1965.) je bivši škotski nogometaš i nacionalni reprezentativac a danas nogometni trener.

Karijera

Igračka karijera
Cijelu svoju igračku karijeru, Durie je proveo na Otoku, igrajući za škotske i engleske klubove. Najuspješnije razdoblje imao je u Glasgow Rangersu s kojim je u sedam sezona osvojio šest naslova škotskog prvaka (izuzev 1998. godine kada je slavio Celtic). U finalu škotskog kupa 1996. godine zabio je hat-trick edinburškom Heartsu. Upravo je u tom klubu i okončao igračku karijeru 2001. godine.

Kao škotski nacionalni reprezentativac, s nacionalnom selekcijom je nastupio na dva europska (1992. i 1996. godine) i dva svjetska prvenstva (1990. i 1998. godine). U kvalifikacijama igranim na Celtic Parku, Durie je zabio gol u 2:0 pobjedi protiv Latvije čime se Škotska kvalificirala na Svjetsko prvenstvo u Francuskoj 1998. godine. Upravo je na tom prvenstvu u posljednjoj utakmici skupine i debaklu od Maroka posljednji puta nastupio u nacionalnom dresu.

Trenerska karijera
Durie je trenersku karijeru započeo u East Fifeu gdje je debitirao i kao igrač. Ondje je najprije bio asistent a nakon toga i trener. U Glasgow Rangersima vodio je juniore te je bio asistent Kennyju McDowallu.

Privatni život
Na temelju TV emisije Jukebox Jury dobio je nadimak Jukebox. Durie je 2016. godine proglasio osobni bankrot zbog duga od 200.000 funti nakon što je doživio financijski krah zbog ulaganja u filmsku industriju.

Izvori

Škotski nogometaši
Nogometaši Chelseaja
Nogometaši Rangersa
Nogometaši Tottenham Hotspura

Gordon Durie


La Ruta Provincial 59 es una carretera parcialmente pavimentada de 42 km de extensión ubicada en el centro-este de la Provincia de Buenos Aires, en Argentina.

Características y recorrido
La ruta posee 12 km de pavimento en pésimo estado, desde la Ruta Provincial 36 hasta la Estación José Ferrari de un ramal desactivado del Ferrocarril General Roca. El resto del recorrido es de tierra. En este tramo hay un puente sobre el río Samborombón, límite natural entre los partidos de Magdalena y Chascomús. El recorrido finaliza en la Autovía 2, donde se encuentra el acceso al pueblo de Gándara.

Enlaces externos

Ruta Provincial 059
Partido de Chascomús
Partido de Magdalena

Ruta Provincial 59 (Buenos Aires)


An Ponthieva petiolata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Ponthieva petiolata in nahilalakip ha genus nga Ponthieva, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ponthieva

Ponthieva petiolata


Grenivíkurskóli er grunnskóli á Grenivík í Grýtubakkahreppi. Þar eru um 50 nemendur. Skólinn á rætur allt frá árinu 1892 en núverandi skólahúsnæði er frá árinu 1981.

Stærð
Árið 2021 voru 48 nemendur í 1.—10. bekk við Grenivíkurskóla. Það ár voru 12,6 stöðugildi starfsmanna við skólann. Þar af voru um 10,4 stöðugildi kennarar.

Saga
Rætur Grenivíkurskóla liggja allt til ársins 1892 en þá var farskóli starfandi í Grýtubakkahreppi. Skólahald var í "Gamla skólanum" á Grenivík sem byggður var 1925, allt til ársins 1981 en þá var núverandi húsnæði tekið í notkun.  Árið 1991 var byggð sundlaug við skólann og árið 1994 reis nýtt íþróttahús. Árið 2005 var síðan fimmhundruð fermetrar íþróttamiðstöð byggð við skólann. Á árunum 1972–1984 sóttu elstu grunnskólanemar Grýtubakkahrepps nám í Stórutjarnarskóla í Ljósavatnsskarði, Þingeyjarsveit. Síðustu ár hefur nemendafjöldinn verið um 50 en um miðjan 9. áratuginn voru nemendur flestir eða um 100.

Staðsetning

Grenivíkurskóli er staðsettur við Túngötu 3, á Grenivík í Grýtubakkahreppi.

Stjórnun
Skólastjóri Grenivíkurskóla (2023) er Þorgeir Rúnar Finnsson. Inga María Sigurbjörnsdóttir kennari er staðgengill skólastjóra.

Nám og kennsla
Grenivíkurskóli sem býður nám í 1.—10. bekk, er skóli án aðgreiningar. Einstaklingsnámskrár eru gerðar fyrir nemendur með sérþarfir í námi og þeir fá gögn og hjálpartæki til að þeir geti stundað sitt nám.

Á vef skólans er nám og kennsla sagt skipulagt með hliðsjón af grunnþáttum menntunar sem eru læsi á samfélag, menningu, umhverfi og náttúru. Þannig læri börn og ungmenni að byggja sig upp andlega og líkamlega, og bjarga sér í samfélaginu og vinna með öðrum. Áhersla er lögð á heilbrigði og velferð sem byggi bæði á líkamlegum og andlegum þáttum. Skólinn hefur innleitt Olweusaráætlun gegn  einelti.

Í ytra mati Menntamálastofnunar á Grenivíkurskóla frá árinu 2016 er þess sérstaklega getið að árangur nemenda hafi farið vaxandi og verið yfir landsmeðaltali.

Skólabragur og hefðir
Í ytra mati Menntamálastofnunar á Grenivíkurskóla eru jákvæð samskipti og gagnkvæm virðing sögð einkenna skólastarfið. Skólinn stefni að efldri sjálfsvitund, auknu sjálfstrausti og jákvæðari sjálfsmynd nemenda. Niðurstöður kannana meðal nemenda segja góðan skóla- og bekkjaranda ríkja. Bekkjarfundir eða gæðahringir séu haldnir vikulega. Rýnihópur nemenda segir þeim líði vel í skólanum, allir séu vinir og allir þekki alla. Nemendur segja lýðræði í skólanum og að allir séu jafnir. Fulltrúar nemenda í stjórn nemendafélagsins eru kosnir lýðræðislegri kosningu.

Að mati kennara í rýnihópi liggur styrkur skólans í samheldni og jákvæðni, gleði og hjálpsemi. Foreldrar í rýnihóp segja skólastjóra leggja sig fram um að hafa góðan skólabrag.

Einkunnarorð skólans eru: Hugur, hönd og heimabyggð.

Tenglar

 Vefsíða Grenivíkurskóla

Tilvísanir

Íslenskir grunnskólar
Grenivík

Grenivíkurskóli


Gwendoline Elizabeth Davies, CH (née le 11 février 1882 – morte le 3 juillet 1951), est une mécène, philanthrope et collectionneuse d'art galloise qui, avec sa sœur Margaret, est reconnue comme collectionneuse des plus importantes de son époque, surtout de tableaux impressionnistes. Jouissant toutes les deux d'une fortune confortable héritée des affaires de leur grand-père, l'industriel David Davies, les deux sœurs ont réuni l'une des collections privées d'art parmi les plus remarquables de Grande-Bretagne. Elles ont légué au milieu du  260 œuvres à ce qui est maintenant le musée national de Galles à Cardiff.

Famille
Gwendoline Davies naît à Llandinam, dans le Pays de Galles, fille d'Edward Davies et de son épouse Mary (fille d'Evan Jones, pasteur méthodiste de tendance rigoriste calviniste). Edward Davies était le fils unique de l'industriel et philanthrope David Davies (1818-1890). Le frère aîné de Gwendoline Davies, David Davies (1880-1944), a été élevé à la pairie en 1932, recevant le titre de baron, et sa sœur, Margaret (1884-1963), est devenue également collectionneuse. Les deux sœurs ont été élevées à la Highfield School de Hendon.

Patronne des arts

Collection
C'est vers 1908, alors qu'elles voyagent en Europe, que les deux sœurs commencent à collectionner des œuvres d'art. Elles achètent notamment des tableaux impressionnistes et post-impressionnistes, ainsi que des tableaux contemporains d'artistes comme Josef Herman, Oskar Kokoschka, Augustus John, Stanley Spencer, Frank Brangwyn et Eric Gill.  Hugh Blaker, lui-même collectionneur et conservateur du Holburne Museum (de 1905 à 1913), les conseille dans leurs achats et dans la tenue de leur collection.

Gwendoline et Margaret Davies, demeurées célibataires, achètent le manoir de Gregynog juste après la Première Guerre mondiale, après de longues discussions avec leur ami de toujours, Thomas Jones, et y installent ce qui ressemble à un foyer artistique. En 1923, elles lancent la Gregynog Press, spécialisée dans la publication limitée de livres d'art en langue anglaise et en langue galloise. Thomas Jones dirige l'imprimerie et la maison d'éditions.

Festival de musique de Gregynog

Alors que l'art visuel est la passion de Margaret, Gwendoline Davies s'intéresse aussi à la musique et elle est elle-même musicienne de talent. De 1933 à 1938, elles financent le festival de musique de Gregynog (Gregynog Music Festival) qui se tient dans leur propriété pendant trois ou quatre jours tous les ans, avec aussi des récitals de poésie. Ces événements accueillent des compositeurs et musiciens importants de l'époque, comme Ralph Vaughan Williams, Edward Elgar, Gustav Holst, le chef d'orchestre Adrian Boult, ou le poète Lascelles Abercrombie; parmi les musiciens, l'on compte la violoniste Jelly d'Arányi et le Rothschild Quartet.

Les sœurs Davies mettent fin au festival au moment de la montée des périls à l'aube de la Seconde Guerre mondiale. Il renaît de 1955 à 1961 grâce à Ian Parrott, professeur de musique à Aberystwyth pendant plus de trente ans. Le festival se tient de nouveau en 1988 grâce au ténor Anthony Rolfe Johnson et continue sous la direction de Rhian Davies.

Dernières années
Les deux sœurs sont demeurées célibataires. Gwendoline Davies meurt à Oxford. Ses cendres sont enterrées dans son village natal de Llandinam, où sa sœur la rejoint à sa mort en 1963.

Legs

En 1953 et 1961, la collection des sœurs Davies, comprenant 260 œuvres, est léguée au musée national de Galles à Cardiff, formant le noyau de sa collection internationale d'œuvres et s'étant fortement accrue depuis. Cette collection est considérée au milieu du  comme l'une des collections les plus importantes de Grande-Bretagne. Parmi les œuvres, l'on peut distinguer sept huiles sur toile considérées comme étant de Turner (dont The Beacon Light); mais trois sont jugées ensuite comme étant des faux et retirées. Elles sont réexaminées au cours de l'émission de la BBC, Fake or Fortune, et considérées à nouveau comme authentiques. Elles sont de nouveau exposées toutes ensembles. L'un des chefs-d'œuvre de la collection est La Parisienne (ou La Dame en bleu) de Renoir (1874), légué en 1952.

En 1967, la Davies Memorial Gallery  est construite à Newtown (Powys) grâce à un legs des sœurs Davies. Après rénovation en 2003, ce petit musée a rouvert sous le nom d'Oriel Davies Gallery.

Distinction
 En 1937, Gwendoline Davies est faite Companion of Honour.

Références

Liens externes
 Gwendoline Davies, sur Welsh Biography Online
 BBC

Collectionneur du XIXe siècle
Collectionneur du XXe siècle
Mécène britannique
Naissance en février 1882
Décès en juillet 1951
Décès à Oxford
Collectionneuse d'œuvres d'art
Décès à 69 ans

Gwendoline Davies


The Trans-European Networks (TEN) were created by the European Union by Articles 154–156 of the Treaty of Rome (1957), with the stated goals of the creation of an internal market and the reinforcement of economic and social cohesion. To various supporters of this policy, it made little sense to talk of a big EU market, with freedom of movement within it for goods, persons and services, unless the various regions and national networks making up that market were properly linked by modern and efficient infrastructure. The construction of Trans-European Networks was also seen as an important element for economic growth and the creation of employment.

The Treaty Establishing the European Community first provided a legal basis for the TENs. Under the terms of Chapter XV of the Treaty (Articles 154, 155 and 156), the European Union must aim to promote the development of Trans-European Networks as a key element for the creation of the Internal Market and the reinforcement of Economic and Social Cohesion. This development includes the interconnection and interoperability of national networks as well as access to such networks.

According with these objectives, the European Commission developed guidelines covering the objectives, priorities, identification of projects of common interest and broad lines of measures for the three sectors concerned (Transports, Energy and Telecommunications). The European Parliament and the Council approved these guidelines after consultation with the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions.

Many projects of common interest have benefited from financial support of the European Union budget through the TEN-budget line as well as the Structural Funds and Cohesion Fund. The European Investment Bank has also greatly contributed to the financing of these projects through loans.

Three classes of network were defined by the treaty:
Trans-European Transport Networks (TEN-T)
Trans-European Energy Networks (TEN-E or TEN-Energy)
Trans-European Telecommunications Networks (eTEN)

References

 Some paragraphs from EUROPA: Trans-European Networks; the information on the EUROPA site is subject to a disclaimer and a copyright notice. As a general rule and unless otherwise indicated, the information available on the site may be reproduced on condition that the source is acknowledged.

See also
Trans-European Transport Network (TEN-T)
 Trans-European Transport Network Executive Agency (TEN-T EA)
 Trans-European Combined Transport network
 Trans-European Rail network
 Trans-European conventional rail network
 Trans-European high-speed rail network (TEN-R)
 Trans-European Inland Waterway network
 Trans-European road network (TERN)
 Trans-European Airport network
 Trans-European Seaport network
 Archives of Trans European Networks at the Historical Archives of the EU

Economy of the European Union
Transport and the European Union

Trans-European Networks


A lista de prêmios recebidos pela Portela reúne as premiações extraoficiais e as condecorações recebidas pelo Grêmio Recreativo Escola de Samba Portela. A escola foi fundada como um bloco carnavalesco em 11 de abril de 1923, no bairro de Oswaldo Cruz. Mudou de nome por duas vezes - "Quem Nos Faz É o Capricho" e "Vai Como Pode" -, até assumir definitivamente a denominação Portela, em 1935. A escola é a maior vencedora do carnaval carioca, com 22 títulos de campeã.

A Portela é uma das maiores vencedoras do prêmio Estandarte de Ouro, considerado o "óscar do carnaval carioca". Também conquistou diversos outros prêmios como Tamborim de Ouro; S@mba-Net; Estrela do Carnaval; Troféu SRzd; Gato de Prata; Prêmio Plumas & Paetês; Troféu Tupi; entre outros. Em 2001, a escola foi condecorada com a Ordem do Mérito Cultural.

Prêmios vigentes

Estandarte de Ouro

O Estandarte de Ouro é o mais antigo e importante prêmio extraoficial do carnaval do Rio de Janeiro, sendo conhecido como "Óscar do samba" ou "Óscar do carnaval", numa referência ao Óscar. Sua primeira edição foi realizada em 1972. É organizado e oferecido pelos jornais O Globo e Extra. Contempla Grupo Especial e o grupo de acesso. Os vencedores são escolhidos por um júri formado por jornalistas, repórteres e colunistas do Jornal O Globo, da Rede Globo e da Rádio Globo; além de artistas ligados à música e às artes.

Prêmios por categoria
 Melhor escola: 4 prêmios (1976, 1979, 1980, 1995)
 Samba-enredo: 9 prêmios (1975, 1979, 1981, 1987, 1991, 1995, 1998, 2012, 2016)
 Bateria: 5 prêmios (1972, 1986, 2010, 2012, 2013)
 Porta-bandeira: 4 prêmios (1977, 1978, 1979, 2022)
 Mestre-sala: 1 prêmio (1974)
 Intérprete: 5 prêmios (1983, 1995, 2012, 2019, 2022)
 Comissão de frente: 5 prêmios (1981, 1982, 1991, 2001, 2019)
 Ala: 6 prêmios (1974, 1979, 1986, 1991, 2014, 2022)
 Revelação: 5 prêmios (1991, 2005, 2006, 2007, 2015)
 Personalidade: 5 prêmios (1990, 2004, 2016, 2022, 2023)
 Inovação: 2 prêmios (2020, 2023)
 Passista feminina (categoria extinta em 2019): 6 prêmios (1977, 1979, 1980, 1990, 2008 e 2012)
 Passista masculino (categoria extinta em 2019): 6 prêmios (1978, 1979, 1988, 1998, 2007 e 2012)
 Destaque feminino (categoria extinta em 1986): 2 prêmios (1973 e 1986)
 Melhor Comunicação com o Público (categoria extinta em 1983): 1 prêmio (1980)

Relação completa

Estrela do Carnaval
Estrela do Carnaval é uma premiação organizada e concedida pelo site Carnavalesco à primeira e segunda divisões do carnaval carioca. Sua primeira edição foi realizada em 2008. Até 2011 foi realizada em parceria com o site SRZD. Os premiados são escolhidos por jornalistas, comentaristas, radialistas e fotógrafos que fazem a cobertura dos desfiles das escolas de samba.

Feras da Sapucaí
Feras da Sapucaí é um prêmio concedido desde 2022 pela revista Feras do Carnaval às escolas de samba da primeira e da segunda divisão do carnaval carioca.

Gato de Prata
Troféu Gato de Prata é um prêmio idealizado e concedido pelo cantor, compositor e jornalista Tico do Gato à primeira e segunda divisões do carnaval carioca. Sua primeira edição foi realizada em 2010. A escolha dos contemplados é feita por jornalistas, comentaristas, radialistas e fotógrafos que fazem a cobertura dos desfiles das escolas de samba.

Gazeta do Rio
O Prêmio Gazeta do Rio foi concedido em 2022 pelo site Gazeta do Rio às escolas de samba do carnaval carioca. Os premiados foram escolhidos por jornalistas especializados, foliões e parceiros do site.

Machine - Bastidores do Carnaval Carioca
O Prêmio Machine - Bastidores do Carnaval Carioca é uma premiação idealizada por Cátia Calixto, com coordenação de Denise Pinto Pereira e Elizabeth Rodrigues, concedida aos profissionais técnicos que atuam no Sambódromo da Marquês de Sapucaí. O prêmio foi criado em homenagem à José Carlos Farias Caetano ("Machine"), conhecido como Síndico da Passarela. Sua primeira edição foi realizada em 2016. A escolha dos contemplados é feita pelos coordenadores do prêmio e pelo júri técnico formado por personalidades ligadas ao samba e ao carnaval.

Passista Samba no Pé
O Prêmio Passista Samba no Pé é destinado exclusivamente ao segmento de passistas do carnaval do Rio de Janeiro. Contempla os grupos Especial, Série A e Série B. Sua primeira edição foi realizada em 2016. A escolha dos contemplados é realizada pelos coordenadores do prêmio.

Plumas & Paetês Cultural
O Prêmio Plumas & Paetês Cultural é uma premiação concedida desde 2005 à técnicos e profissionais que trabalham nos bastidores do carnaval carioca. Contempla os grupos Especial, Série A, Série B e escolas de samba mirins; além de distribuir prêmios especiais. Em cada edição uma personalidade ligada ao carnaval é homenageada como tema do prêmio.

S@mba-Net
O Prêmio S@mba-Net é uma premiação concedida às escolas de samba da primeira, segunda e terceira divisões do carnaval do Rio de Janeiro. Foi idealizado pelo carnavalesco Luiz Fernando Reis e criado em 1999, ano de sua primeira edição. Os premiados são escolhidos por jornalistas que fazem a cobertura dos desfiles e pelos coordenadores do prêmio.

SRzd Carnaval
O Prêmio SRzd Carnaval é uma premiação organizada e concedida pelo site SRzd à primeira, segunda e terceira divisões do carnaval carioca. De 2008 a 2011 foi realizado como "Estrela do Carnaval". A partir de 2012, passou a se chamar SRzd Carnaval. Os premiados são escolhidos por jornalistas que fazem a cobertura dos desfiles das escolas de samba.

Tamborim de Ouro
Troféu Tamborim de Ouro é um prêmio destinado à primeira e segunda divisão do carnaval do Rio de Janeiro. Sua primeira edição foi realizada em 1998. É organizado e oferecido pelo Jornal O Dia. Algumas categorias têm seus vencedores escolhidos por meio de votação popular online, enquanto outras são votadas por um júri de jornalistas e especialistas.

Troféu Sambario
O Troféu Sambario é um prêmio concedido pelo site especializado Sambario desde 2009 às escolas de samba dos grupos Especial e de acesso.

Tupi Carnaval Total
O Troféu Tupi Carnaval Total é um prêmio concedido pela Super Rádio Tupi, desde 2010, às escolas de samba dos grupos Especial, acesso A e acesso B. Os premiados são escolhidos por jornalistas, comentaristas e repórteres que cobrem o carnaval pela Rádio Tupi.

Prêmios extintos

Estandarte do Povo
Estandarte do Povo foi um prêmio concedido nos anos de 1982 e 1983 às escolas de samba da primeira divisão do carnaval carioca. O prêmio foi criado e organizado pelo Jornal do Brasil e pela TVS. Os vencedores eram escolhidos através do voto popular.

Troféu Apoteose
Troféu Apoteose foi um prêmio concedido pelo Programa Cidade do Samba, do radialista João Estevam, entre 2004 e 2014 à primeira, segunda e terceira divisões do carnaval do Rio de Janeiro.

Troféu Natal
O Troféu Natal foi um prêmio concedido pela PROMAG Promoções e Artes Gráficas em parceria com a Rede Globo às escolas de samba do Grupo 1 de 1976. O nome do prêmio homenageia Natal da Portela, morto em 1975.

Troféu Rádio Manchete
Troféu Rádio Manchete foi um prêmio concedido pela Rádio Manchete às escolas do grupos Especial, Acesso A e B. Os vencedores eram escolhidos por comentaristas e repórteres de Carnaval da Rádio Manchete AM.

Troféu Sambista
O Troféu Sambista foi uma premiação concedida pelo Jornal do Sambista às escolas de samba dos grupos Especial, Série A e Série B entre os carnavais dos anos de 2016 e 2018.

Veja Rio Carnaval
Veja Rio Carnaval foi um prêmio concedido pela Revista Veja Rio às escolas de samba do Grupos Especial nos carnavais de 2013 e 2014.

Condecorações

Ordem do Mérito Cultural

A Ordem do Mérito Cultural (OMC) é uma ordem honorífica dada a personalidades e entidades como forma de reconhecer suas contribuições à cultura do Brasil. A Portela foi agraciada com a Ordem do Mérito Cultural em 2001, ao lado das escolas Império Serrano, Mangueira e Vila Isabel.

Outros

Cidadão Samba
Cidadão Samba foi um título concedido anualmente pela imprensa carioca a sambistas e representantes notórios das escolas de samba do Rio de Janeiro. A condecoração foi criada em 1936 pelo Jornal A Nação. Ao longo do tempo, passou por diversas fases, sendo organizado por diferentes órgãos da impressa carioca, até seu último ano, em 2017. A Portela é a escola com mais sambistas condecorados.

Bibliografia

Portela (escola de samba)
Listas sobre carnaval do Rio de Janeiro

Prêmios recebidos pela Portela


El río Casanare es un río que nace en la cordillera Oriental en Colombia y desemboca en el río Meta. Marca límites entre los departamentos colombianos de Arauca y Casanare.

Geografía

El río Casanare tiene su fuente en la Sierra Nevada del Cocuy, en el extremo oeste del departamento de Arauca. Fluye hacia el este antes de unirse al río Meta, en la frontera entre los departamentos de Arauca, Casanare y Vichada.

En la mayoría de su recorrido, el río Casanare sirve de frontera natural entre el norte del departamento de Casanare y el sur de Arauca.

Enlaces externos

Afluentes de Colombia del río Orinoco
Ríos del departamento de Arauca (Colombia)
Ríos del departamento de Casanare (Colombia)

Río Casanare


George Peabody Gooch (* 21. Oktober 1873 in London; † 31. August 1968 ebenda) war ein britischer Historiker.

Leben

George Peabody Gooch wurde am 21. Oktober 1873 in London als Sohn eines reichen Kaufmanns geboren, dessen Vermögen es ihm sein ganzes Leben über erlaubte, wirtschaftlich unabhängig zu sein. Er starb am 31. August 1968 in London.

Gooch, der mit einer Deutschen verheiratet war, studierte Geschichte nicht nur an den englischen Universitäten Cambridge und London, sondern drei Jahre in Berlin und darüber hinaus auch noch in Paris. Da er wirtschaftlich unabhängig war, strebte er nach Abschluss seiner Studien keine bezahlte Professur an, sondern begnügte sich mit dem Titel eines Fellow des Trinity Colleges in Oxford.

Er war ein liberaler, auch politisch interessierter und aktiver Geist, der als liberaler Abgeordneter von 1906 bis 1910 und 1910 im britischen Unterhaus saß. Gooch als unabhängiger Geist besonders bemüht, Geschichte in Zusammenhängen darzustellen, wobei er besonders durch seine Analysen der modern Geschichtsschreibung und der politischen Ideen in seinem Werk über englische politische Ideen im 17. Jahrhundert und über die politischen Gedanken in England von Bacon bis Halifax auffiel und sich einen Namen machte. Mit besonderen Interesse wandte er sich auch der deutschen Geschichte zu, wobei er für Verständnis für die deutsche Geschichte und Geschichtswissenschaft warb.

Im Laufe seines langen Lebens erlangten auch seine großen Biographien Beachtung, vor allem die über Friedrich den Großen (1947) und Ludwig XV. (1956).

Auch in den einschlägigen wissenschaftlichen Gesellschaften und Beratungsgremien war er aktiv: So leitete er von 1922 bis 1925 die Historical Association und von 1933 bis 1936 das National Peace Council. Außerdem wurde ihm die Herausgabe der dreibändigen Cambridge History of British Foreign Policy (1922–1923) und der British Dokuments on the Origins of the War in 11 Bänden (1926–1938) übertragen. Zusätzlich war er von 1911 bis 1960 Schriftleiter der liberalen Zeitschrift Contemporary Review. Für seine wissenschaftlichen Leistungen wurde er am 31. Mai 1954 in den preußischen Orden Pour le Mérite für Wissenschaft und Künste als ausländisches Mitglied aufgenommen. 1926 wurde er Mitglied (Fellow) der British Academy. 1927 wurde er zum korrespondierenden Mitglied der Göttinger Akademie der Wissenschaften gewählt.

Werke
 English democratic ideas in the 17. century, Cambridge University Press 1898, 1927, Archive
 Political thought in England from Bacon to Halifax, London: Butterworth 1937, Archive
 History of modern Europe, 1878-1919, New York: Holt 1923, Archive
 Germany, London: E. Benn 1925
 Deutsche Übersetzung: Deutschland, Berlin: Wasmuth 1925
 Frederick the Great, Longmans, Green 1947
 Deutsch: Friedrich der Große, Heyne Taschenbuch 1975, 1995
 Catherine the Great and other studies, London: Longmans, Green 1954
 Louis XV: the monarchy in decline, New York, London: Longmans, Green 1956
 The second Empire, Longmans 1960
 History and Historians in the 19. century, Longmans, Green, 2. Auflage 1952, Archive
 Deutsche Übersetzung: Geschichte und Geschichtsschreiber im 19. Jahrhundert, S. Fischer 1964
 Maria Theresa and other studies, Longmans Green 1951
 Germany and the French Revolution, Longmans, Green 1920,  London: Cass 1965, Archive
 Franco-German Relations 1871-1914 : The Creighton lecture for 1923, Longmans, Green 1923, New York: Russell and Russell 1967
 Studies in German History, Longmans, Green 1948, Russell and Russell 1969
 Studies in Diplomacy and Statecraft, Longmans, Green 1942, New York: Russell and Russell 1969
 Studies in Modern History, Longmans Green 1931
 Before the war: studies in diplomacy, 2 Bände,  Russell and Russell 1967
 Courts and Cabinets, Longmans, Green 1944
 German mind since the war, London 1925
 French Profiles, Longman 1961
 History of our time 1885-1911, Henry Holt 1911, Archive
 French Revolution, Macmillan 1920, Archive
 Nationalism, London: Swarthmore Press, New York: Harcourt Brace Howe 1920, Archive
 Life of Lord Courtney, Macmillan 1920, Archive
 A century of British Foreign Policy, 1917, Archive
 Beiträge zur The Cambridge Modern History:
 Europe and the French Revolution, Band 8, 1904
 Great Britain and Ireland, 1792-1815, Band 9, 1906
 Great Britain and Ireland (1832–41), Band 10, 1907
 The Growth of Historical Science, Band 12, 1910

Literatur

Weblinks
 Eintrag der Encyclopedia Britannica

Einzelnachweise

Neuzeithistoriker
Liberal-Party-Mitglied
Abgeordneter des House of Commons (Vereinigtes Königreich)
Träger des Pour le Mérite (Friedensklasse)
Mitglied des Order of the Companions of Honour
Mitglied des Order of Merit
Mitglied der British Academy
Mitglied der Niedersächsischen Akademie der Wissenschaften zu Göttingen
Brite
Geboren 1873
Gestorben 1968
Mann

George Peabody Gooch


El Epigonus robustus o besugo robusto, es un pez de la familia Epigonidae, ubicado alrededor del mundo en aguas temperadas de océanos del sur, en profundidades de entre 500 y 3,000 metros. Llegan a medir más de 22 centímetros de largo.

Es un pez vigoroso que, aparte de la segunda aleta dorsal exhibe una columna más larga, similar al Epigonus lenimen o besugo de ojos grandes.

Referencias

 Tony Ayling & Geoffrey Cox, Collins Guide to the Sea Fishes of New Zealand,  (William Collins Publishers Ltd, Auckland, New Zealand 1982) ISBN 0-00-216987-8

Epigonidae
Peces del océano Pacífico
Peces del océano Atlántico

Epigonus robustus


Baptiste Carbo, né le  à Barcelone et mort le  à Villeneuve-sur-Lot, est un joueur de rugby à XV et de rugby à XIII international français évoluant au poste d'ailier ou de centre dans les années 1930.

Né à Barcelone, naturalisé français en 1930 à l'âge de dix-neuf ans, Baptiste Carbo grandit dans la région de Béziers. Il pratique tout d'abord le rugby à XIII au sein de l'AS Béziers. En 1934, il prend part à l'arrivée du rugby à XIII en France et la création de Béziers XIII. Ce dernier fait rapidement défaut et Carbo rejoint le champion en titre Villeneuve-sur-Lot où évoluent Étienne Cougnenc et Émile Bosc. Avec ce club, il remporte la Coupe de France en 1937 et prend part à plusieurs finales sans succès. Il est également appelé en équipe de France à plusieurs reprises mais ne compte qu'une sélection.

Après la Seconde Guerre mondiale, il devient entraîneur et exerce à Villeneuve-sur-Lot.

Dans la vie civile, il exerce le métier de maçon.

Biographie

Baptiste Carbo évolue sous le maillot de l'AS Béziers entre 1932 et 1934 aux côtés d'Étienne Cougnenc, Émile Bosc et Lucien Serin. En septembre 1934, il choisit d'intégrer le néo-rugby, le rugby à XIII, importé par Jean Galia. Il rejoint ainsi le Stade olympique biterrois XIII aux côtés de Cougnenc qui prend part à la première édition du Championnat de France. Ce départ pour le rugby à XIII s'accompagne d'une radiation du joueur par la Fédération française de rugby à XV en octobre 1934 à l'instar de Cougnenc, Augustin Saltraille et Marcel Daffis. Ses débuts en rugby à XIII sont remarqués au point d'être convoqués une première fois en équipe de France en décembre 1934 pour un rassemblement de ses joueurs dans le cadre de la sélection finale pour la Coupe d'Europe des nations 1935.

Le Stade olympique biterrois XIII ne repart pas en première division la saison suivante, Carbo rejoint alors le champion de France en titre : Villeneuve-sur-Lot. Carbo reste quatre saisons à Villeneuve, place forte du rugby à XIII, en y étant titulaire et s'y mettant en évidence, au point de remettre en question les choix du sélectionneur de l'équipe de France, Jean Galia, qui ne l'aligne jamais en équipe de France. Il prend part cette saison là à la finale de la Coupe de France 1936 perdue 15-8 contre Côte basque. Finalement, il prend part à sa première rencontre internationale le  contre la sélection nommée , ce match n'est toutefois pas considéré comme une sélection officielle. Il n'y est pas le seul Villeneuvois sélectionné puisqu'il y est accompagné par Marius Guiral, Pierre Brinsolles et Maurice Brunetaud. Il remporte en 1937 son premier trophée avec une victoire en Coupe de France 1937 où il y brille avec un essai marqué pour un score final de 12-6 contre le XIII Catalan de Perpignan. Lors de la saison 1938, Villeneuve réussit la performance d'être présent en finale du Championnat de France et Coupe de France, mais perd les deux finales. Enfin, Carbo avec Villeneuve dispute une ultime finale en 1939 en Championnat de France mais une nouvelle fois perdue 9-0 contre Roanne. L'arrivée de la Seconde Guerre mondiale puis l'interdiction du rugby à XIII en France met un terme à sa carrière de joueur.

Après la guerre, il devient entraîneur et prend en main Villeneuve-sur-Lot entre 1950 et 1953 menant le club à une finale de Coupe de France en 1953 perdue contre Lyon 9-8.

Palmarès

Rugby à XV

En club

En tant que joueur
 Collectif :
 Vainqueur de la Coupe de France : 1937 (Villeneuve-sur-Lot).
 Finaliste du Championnat de France : 1938 et 1939 (Villeneuve-sur-Lot).
 Finaliste de la Coupe de France : 1936 et 1938 (Villeneuve-sur-Lot).

Détails en sélection en rugby à XIII

Cette unique sélection se déroule lors d'une rencontre qui n'est pas considérée comme un match officiel.

Statistiques

En tant qu'entraîneur
 Collectif :
 Finaliste de la Coupe de France : 1953 (Villeneuve-sur-Lot).

Références

Lien externe

Joueur français de rugby à XV
Joueur de l'AS Béziers Hérault
International français de rugby à XIII
Entraîneur français de rugby à XIII
Naissance en septembre 1910
Naissance à Barcelone
Décès en février 1975
Décès à Villeneuve-sur-Lot
Décès à 64 ans

Baptiste Carbo


Edward Adrian Wilson  (23 July 1872 – 29 March 1912) was an English polar explorer, ornithologist, natural historian, physician and artist.

Early life
Born in Cheltenham on 23 July 1872, Wilson was the second son and fifth child of physician Edward Thomas Wilson and his wife, Mary Agnes, née Whishaw. A clever, sensitive, but boisterous boy, he developed a love of the countryside, natural history and drawing from an early age. He was sent as a boarder to a preparatory school in Clifton, Bristol, but after failing to gain a scholarship to public school, he attended Cheltenham College for boys as a day pupil.

His mother was a poultry breeder and he spent much of his youth at The Crippetts farm, Leckhampton near Cheltenham. By the age of nine, he had announced to his parents that he was going to become a naturalist. With encouragement and tuition from his father, he started to draw pictures of the wildlife and fauna in the fields around the farm. After passing his exams with honours in science in 1891, he went to Gonville and Caius College, Cambridge, where he read Natural Sciences, obtaining a first-class degree in 1894.

It was during his time there that he developed the deep Christian faith and asceticism by which he lived his life. He studied for his Bachelor of Medicine degree at St George's Hospital Medical School, London and undertook mission work in the slums of Battersea in his spare time. In February 1898, shortly before qualifying as a doctor, Wilson became seriously ill and was diagnosed with pulmonary tuberculosis, contracted during his mission work.

During a long convalescence from this illness he spent months in Norway and Switzerland, time he used to practise and develop his skills as an artist. He qualified in medicine in 1900, and the next year was appointed junior house surgeon at Cheltenham General Hospital.

In 1897, he met Oriana Fanny Souper at Caius House, Battersea, while he was conducting mission work. They married on 16 July 1901, three weeks before setting off for the Antarctic as a member of Robert Falcon Scott's expedition. The wedding was in Hilton, Huntingdonshire, where her father was vicar.

Antarctica

Discovery Expedition

From 1901 to 1904, Wilson acted as junior surgeon, zoologist and expedition artist, setting off on the Discovery Expedition on 6 August 1901. They reached Antarctica in January 1902. On 2 November, Wilson, Scott and Ernest Shackleton set off on a journey that, at the time, was the southernmost trek achieved by any explorer. The party had dogs but they were not experienced in using them and the food brought for the dogs had gone bad. With many of the dogs dead, they turned back on 31 December, having reached latitude 82° 17'S. They had travelled  farther south than anyone before them and were only  from the Pole.

Shackleton was deteriorating rapidly, coughing blood and suffering fainting spells and unable to help pull the sledge. Scott and Wilson, themselves suffering, struggled to get the party home. It was a close call. However, 93 days after setting off, having covered , they reached the Discovery and safety in February 1903. The following month, Shackleton, having suffered particularly badly from scurvy and exhaustion, was sent home early by Scott on the relief ship Morning. On his return, Shackleton asked Wilson to join his Nimrod Expedition to Antarctica in 1907, but partly out of loyalty to Scott, Wilson declined.

Terra Nova Expedition

On 15 June 1910, Wilson set sail from Cardiff on the , as chief of the scientific staff of Scott's final journey, the Terra Nova Expedition. After making stops in Madeira, South Trinidad, South Africa, Australia and New Zealand, the Terra Nova was trapped for three weeks by pack ice, and finally arrived at Cape Evans in McMurdo Sound in early January 1911. A base camp hut was built and three weeks later work began to establish the supply depots in preparation for the journey to the South Pole the following austral spring. Deteriorating weather conditions and weak, unacclimatised ponies meant that the main supply point, One Ton Depot, was laid  further north of its planned location at 80°S, something that was to prove critical during the return journey from the Pole the following year.

In the austral winter of 1911, Wilson led the "winter journey", a journey with Henry Robertson Bowers and Apsley Cherry-Garrard, to the emperor penguin breeding grounds at Cape Crozier to collect eggs for scientific study. The  journey was made in almost total darkness, with temperatures reaching as low as .

Frozen and exhausted, they reached their goal only to be stopped by a blizzard, during which their tent was ripped away and carried off by the wind, leaving the men trapped in their sleeping bags for a day and a half under a thickening drift of snow. When the winds subsided, by great fortune they found their tent lodged about half a mile away in rocks. Having successfully collected three eggs, and desperately exhausted, they returned to Cape Evans on 1 August 1911, five weeks after setting off. Cherry-Garrard later described this expedition in his memoir, The Worst Journey in the World.

On 1 November, 14 men set off from Cape Evans on the long trip to the South Pole. Seventy-nine days later, Wilson was one of the five-man Polar party that reached the Pole on 18 January 1912, only to find the pole had been claimed by Norwegian Roald Amundsen and his team just five weeks earlier.

Their return journey soon became a desperate affair due to the combination of exhaustion, lack of nutrients in their diet and exceptionally adverse weather. On 17 February, near the base of the Beardmore Glacier, petty officer Edgar Evans died, suspected to be from a brain injury sustained after a fall into a crevasse two weeks earlier. Then, in a vain attempt to save his companions, Captain Lawrence Oates deliberately walked out of their tent to his death on 16 March after his frostbitten feet developed gangrene. Wilson, Scott and Bowers continued on for three more days, progressing an extra , but were stopped by a blizzard on 20 March,  short of the 'One Ton' food depot that could have saved them.

The blizzard continued for days, longer than they had fuel and food for. Too weak, cold and hungry to continue, they died in their tent on or soon after 29 March—Scott's last diary entry—still  from their base camp. Their bodies were found by a search party the following spring on 12 November 1912. Their tent was collapsed over them by the search party who then buried them where they lay, under a snow cairn, topped by a cross made from a pair of skis. When news of the tragedy reached Britain in February 1913, it was mourned nationally.

Affectionately nicknamed "Uncle Bill" by the men of the expedition, Wilson was the confidant of many, respected for his judgement, skills at mediation and dedication to others. By all accounts, Wilson was probably Scott's closest comrade of the expedition. Scott wrote, "Words must always fail me when I talk of Bill Wilson. I believe he really is the finest character I ever met." When Scott's final camp was discovered by a search team in November 1912, Bowers and Wilson were found frozen in their sleeping bags. Scott's bag was open and his body partially out of his bag – his left arm was extended across Wilson.

Legacy
In 1913 Wilson was posthumously awarded the Patron's Medal by the Royal Geographical Society for his work in the Antarctic. At Gonville and Caius College, Cambridge, the college flag, which Wilson took to the South Pole, is preserved.

Wilson's artwork and objects relating to him appear in several museum collections. The largest collection of his artwork is held at the Scott Polar Research Institute, part of the University of Cambridge, which cares for over 200 watercolours of British birds by Wilson, as well as a further 150 paintings made in Antarctica. The institute's Polar Museum displays a range of objects associated with Wilson, including:

 A sledging flag his wife sewed for him, was, after his death, first displayed in Gloucester Cathedral, is now in the collection of the Scott Polar Research Institute.
 A black flag from the Amundsen's South Pole expedition found near the South Pole and brought back by Wilson on the British Antarctic Expedition of 1910–1913.
 A Royal Geographical Society Patron's Medal (George V issue), in a dark blue case, awarded posthumously to Wilson  and presented to Mrs Wilson in 1913.
 A candlestick made by Wilson out of a Huntley & Palmers biscuit tin during the British Antarctic Expedition.

The journal kept by Wilson during the South Polar journey on the Terra Nova expedition is held in the British Library, along with Captain Scott's diary from the expedition. The Wilson art gallery and museum in Cheltenham, holds a collection of watercolours and drawings made by Wilson, as well as the family papers of his father, Edward Thomas Wilson, who was instrumental in founding the Camera Club, museum, library, a fever hospital, district nursing organisation, and clean water provision for the town.

The  in Dundee, the ship Wilson first travelled to Antarctica on, is preserved as a heritage site, and accessible to visitors. The Dundee Heritage Trust collection also includes a small collection of material including a scrapbook and photographs from the Terra Nova expedition.

The statue of Wilson on the Promenade in Cheltenham, modelled by Scott's widow Kathleen Scott, was unveiled on 9 July 1914 by Arctic explorer Sir Clements Markham. In September 2013 the Cheltenham Art Gallery & Museum was renamed 'The Wilson' in his honour. There is a large block of flats named after him in Hesters Way, Cheltenham.  One of the houses at Cheltenham College is named Westal, after Wilson's family home on Montpellier Parade, Cheltenham.

There is a blue plaque on the former Caius House in Battersea. The Edward Wilson Primary School in Paddington, London is named after him. The students' café at St George's Hospital Medical School is named Eddie Wilson's.

In the 1948 film Scott of the Antarctic, Wilson was played by Harold Warrender. In the 1985 Central TV serial The Last Place on Earth, Wilson was played by Stephen Moore. In the 2007 BBC Four production The Worst Journey in the World, Wilson was played by John Arthur.

Footnotes

Bibliography

External links

19th-century English painters
19th-century English male artists
20th-century English medical doctors
20th-century English painters
20th-century English male artists
1872 births
1912 deaths
Alumni of Gonville and Caius College, Cambridge
Antarctic expedition deaths
British Antarctic scientists
Collections of the Scott Polar Research Institute
English male painters
English naturalists
English ornithologists
English polar explorers
English scientists
Explorers of Antarctica
Fellows of the Zoological Society of London
People educated at Cheltenham College
People from Cheltenham
Recipients of the Polar Medal
Terra Nova expedition

Edward Wilson (explorer)


Die Königin und der Leibarzt ist ein dänischer Historienfilm aus dem Jahr 2012. Das von Nikolaj Arcel inszenierte Filmdrama ist eine Literaturverfilmung eines Romans von Bodil Steensen-Leth und ist im Dänemark des späten 18. Jahrhunderts angesiedelt. Es stellt den Aufstieg und Fall des Arztes Johann Friedrich Struensee am dänischen Königshof dar.

Der deutsche Kinostart erfolgte am 19. April 2012.

Im September 2012 wurde Die Königin und der Leibarzt als offizieller Kandidat Dänemarks auf eine Oscar-Nominierung in der Kategorie Bester fremdsprachiger Film ausgewählt. Der Film setzte sich gegen Susanne Biers Den skaldede frisør und Bille Augusts Marie Krøyer durch.

Handlung
Die Handlung wird als Rückblende geschildert. Die todkranke dänische Königin Caroline Mathilde schreibt aus ihrem Exil in Celle einen Brief an ihre Kinder, damit sie später das Leben ihrer Mutter verstehen können. Darin schildert sie, wie sie, in England aufgewachsen, mit ihrem Cousin König Christian VII. von Dänemark verheiratet wurde, ohne ihn je gesehen zu haben.

Der König erweist sich als unerwachsen und an Caroline wenig interessiert. Er zieht nachts lieber durch Bordelle und sieht sich Theaterstücke an. Nach der Geburt seines Sohnes wird Caroline von ihm nur noch "Mutter" genannt. Das Leben am Hofe wird ihr erträglicher, nachdem Johann Friedrich Struensee, ein Armenarzt aus Altona mit aufklärerischen Ideen, als Leibarzt Christians mit diesem von einer Reise zurückkehrt. Struensee ist in der Lage, mit der schwierigen Persönlichkeit Christians auszukommen, kann ihn ablenken und lenken. Caroline und Struensee verlieben sich ineinander. Die Königin ermutigt den Leibarzt, über seinen Einfluss auf den König Gesetze und Anordnungen durch den regierenden Rat beschließen zu lassen. Der Ratsvorsitzende Bernstorff, selbst ein Deutscher, möchte den lästigen und nicht standesgemäßen deutschen Rivalen beseitigen, doch der König löst den Rat auf und ernennt seinen Freund Struensee zum allmächtigen Minister. Dieser kann nun Reformen im Sinne der Aufklärung wie die allgemeine Pockenimpfung, die Abschaffung der Zensur und das Verbot der Folter durchsetzen. Wegen der Finanznot des Staates kürzt er auch Bezüge des Adels und Mittel für das Militär und unterhöhlt dadurch seine Machtstellung. Juliane von Braunschweig-Wolfenbüttel, die Stiefmutter des Königs, die ihren eigenen Sohn auf den Thron bugsieren möchte, nutzt Gerüchte über die nicht folgenlos gebliebene Liebesbeziehung zwischen Struensee und der Königin – diese schenkt der Tochter Louise Auguste das Leben – um sich mit dem Adel und der Palastwache gegen Struensee zu verbünden. Struensee und ein Helfer werden verhaftet, gefoltert und zum Tode verurteilt. Der König möchte seinen Freund begnadigen, wird aber von der wieder erstarkten Adelsclique übergangen. Struensee wird enthauptet, Königin Caroline wird nach Celle verbannt, wo sie stirbt.

Am Ende des Films sieht man, wie Jahre später den Kindern der Brief übergeben wird. Der Sohn Friedrich übernimmt kurze Zeit später die Regentschaft und stellt die Reformen Struensees wieder her.

Hintergrund

Produktion
Die neue Verfilmung sollte zunächst auf Per Olov Enquists Buch Der Besuch des Leibarztes basieren. Die Verfilmungsrechte an Enquists Buch lagen jedoch seit mehreren Jahren bei Nordisk Film, Yellow Bird und dem ZDF. Die Filmgesellschaft Zentropa versuchte zunächst erfolglos, diese Rechte zu kaufen. Danach erwarb Zentropa die Verfilmungsrechte am Roman Prinsesse af blodet von Bodil Steensen-Leth und ließ die Drehbuchautoren Nikolaj Arcel und Rasmus Heisterberg ein Skript auf dessen Basis verfassen. Im Gegensatz zu Enquists Buch stellt Steensen-Leths Roman die Geschehnisse aus Sicht der Königin Caroline Mathilde dar. Per Olov Enquist sah im Drehbuch des Films dennoch eine Urheberrechtsverletzung. Zentropa wies die Kritik als unbegründet zurück.

Weitere Verfilmungen
Die historische Figur des Dr. Struensee und seine Liebe zur dänischen Monarchin bot bereits zuvor Stoff zu drei weithin beachteten Verfilmungen:

Bereits 1923 wurde der Stummfilm Die Liebe einer Königin  von Ludwig Wolff mit folgender Besetzung gezeigt: Harry Liedtke (Struensee), Henny Porten (Königin), Walter Janssen (König), Adele Sandrock, Max Gülstorff. Produktionsfirmen waren die Austro-Americana-Film-Company bzw. die Maxim-Filmgesellschaft Ebner & Co.

1935 lief der britische Film The Dictator in den Kinos an, der in Deutschland unter dem Titel Mein Herz der Königin verliehen wurde. Unter der Regie von Victor Saville spielten Clive Brook (Struensee), Madeleine Carroll (Königin) und Emlyn Williams (König).

Überaus erfolgreich war in Deutschland die 1956 entstandene Produktion Herrscher ohne Krone von Harald Braun. Die prominente Besetzung umfasste O. W. Fischer in der Rolle des Arztes, Odile Versois als seine königliche Geliebte und Horst Buchholz als deren Mann.

Kritiken

Auszeichnungen
 Internationale Filmfestspiele Berlin 2012: Silberne Bären in den Kategorien Bester Darsteller (Mikkel Boe Følsgaard) und Bestes Drehbuch (Nikolaj Arcel und Rasmus Heisterberg)
 Europäischer Filmpreis 2012: Nominierungen in den Kategorien Bestes Szenenbild (Niels Sejer) und Beste Filmmusik (Cyrille Aufort und Gabriel Yared)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2012
Dänischer Film
Schwedischer Film
Tschechischer Film
Deutscher Film
Historienfilm
Filmdrama
Literaturverfilmung
Christian VII. (Dänemark und Norwegen)

Die Königin und der Leibarzt


මේන්ෆ්‍රේම් (සාමාන්‍ය ව්‍යවහාරයේ දී බිග් අයන් ලෙස හඳුන්වයි) යනු සංගණන , කර්මාන්ත හා පාරිභෝජක දත්ත, ERP හා මූලය ගණුදෙණු සැකසීම වැනි අති විශේෂ යෙදුම් සඳහා විශාල ආයතන විසින් යොදා ගන්නා පරිගණකයි.
මෙම වදන ඇති වී තිබෙන්නේ මුල් කාලීන මේන්ෆ්‍රේම් වලිනි. මන්ද ඒවා අසුරා තිබුණේ කාමර ප්‍රමාණයේ ඇසුරුම්වල අන්තර්ගත වූ සුපිරි ගණයේ වාණිජ යන්ත්‍ර බල සම්පන්න බවින් අඩු ඒවා‍යින් වෙන් කර දැක්වීමට මෙම වදන භාවිතා විය.
වර්තමාන භාවිතයේ දී මෙම වදන යෙදෙන්නේ 1965 දී මුලින්ම හඳුන්වා දුන් IBM සිස්ටම් 360 සමඟ ගැලපෙන පරිගණක හැඳින්වීමටය. (IBM සිස්ටම් z10 is IBM's හි නවතම නිපැයුමයි) වෙනත් ලෙසකින් සමාන ක්‍රියාකාරීත්වයෙන් යුත් නමුත් IBM සිස්ටම් 360 මත පදනම් නොවූ පද්ධති සේවාදායක (servers) ලෙස හඳුන්වනු ලැබේ. කෙසේ නමුත් මේන්ෆ්‍රේම් හා සේවා දායක යන දෙක පර්යාය තුල්‍යාර්ථක  නොවේ. (සේවාදායක සත්කාරක බලන්න)
පැරණි (ප්‍රී -වෙබ්) සේවාදායක තාක්ෂණය සමඟ ගැලපෙන හෝ එමඟින් ව්‍යුත්පන්න වූ සිස්ටම්/360 සමඟ නොගැලපෙන සමහරක් පද්ධති මේන්ෆ්‍රේම් ලෙස සැලකේ. මේ සඳහා බුරෝ(ග්)හ්ස් (Burroughs) විශාල පද්ධති, UNIVAC 1100/2200 ශ්‍රේණියේ පද්ධති හා පී-සිස්ටම්/360 IBM 700/7000 ශ්‍රේණිය ද ඇතුළත් වෙයි. බොහෝමයක් මහා පරිමාණ පරිගණක සැලසුම් නිර්මාණය වූයේ 1960 කාල වකවානුවේ දීය. බොහොමයක් විශාල පරිගණක පදනම් වූයේ එම සැලසුම් මතය. එය වෙනස් වූයේ 1990 කාලයේ වෙබ් සත්කාරකවල පැමිණීමත් සමඟය. (අවධානය දිනා ගන්නා දෙය නම් ස්විට්සර්ලන්තයෙන් පිට ධාවනය වූ ප්‍රථම වෙබ් සේවාදායකය ධාවනය වූයේ 1990 තරම් මුල් කාලයේ ස්ටැන්ෆර්ඩ් විශ්ව විද්‍යාලයේ මේන්ෆ්‍රේම් එකක් වීමයි. විස්තර සඳහා විශ්ව විසිරි වියමනේ ( World Wide Web) හි ඉතිහාසය බලන්න.
1970 හා 1980 කාලයේ මතු වූ මිනි පරිගණක මෙහෙයුම් පද්ධති හා සැලසුම් කිහිපයක් විය. නමුත් ඒවා මේන්ෆ්‍රේම් ලෙස නොසැලකේ. (UNIX බිහි වූයේ මිනි පරිගණක මෙහෙයුම් පද්ධතියක් ලෙසය. එය වසර කිහිපයක් තිස්සේ දියුණු වෙමින් මේන්ෆ්‍රේම් ගතිගුණ කිහිපයක් දැරීමට තරම් සුදුසු තත්වයකට පත්ව ඇත)
1960 දී අර්ථ දක්වන ලද මේන්ෆ්‍රේම් ගතිගුණ බොහොමයක් ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී. නමුත් එම ගති ගුණ බොහොමයක් පුළුල් වී වර්තමානයට විකසනය වී ඇත.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Mainframes
පරිගණක විද්‍යාව

මහා පරිගණකය


Intersecção cónica é um conceito da física molecular e química correspondendo a geometrias moleculares em que pelo menos dois estados electrónicos da mesma simetria e spin têm a mesma energia. Estas promovem uma eficiente transição entre estados electrónicos excitados da molécula para níveis de menor energia sem emissão de luz. Para além de constituirem um dos principais mecanismos de inibição de fluorescência, as intersecções cónicas estão frequentemente envolvidas em processos fotoquímicos sendo a sua existência um factor contribuindo para a fotoestabilidade das substâncias. O papel das intersecções cónicas em processos fotoquímicos, servindo de intermediário entre reagentes e produtos, determinando a velocidade de reacção bem como a distribuição de produtos, é comparável ao desempenhado pelo estado de transição em reacções químicas convencionais.

Talvez os casos de intersecções cónicas mais reconhecíveis não estejam associados à fotoquímica, mas sejam intersecções cónicas causadas pelo efeito Jahn-Teller.

Segundo a aproximação de Born-Oppenheimer a energia de diferentes estados electrónicos de uma molécula depende da posição dos núcleos dos átomos que a constituem, mas não depende da velocidade destes. Uma consequência desta aproximação é que os electrões se adaptam instantaneamente à posição dos núcleos, e que os núcleos movem-se de acordo com a superfície de energia potencial de um estado electrónico especifico (valor próprio do Hamiltoniano electrónico). A aproximação de Born-Oppenheimer é valida quando os estados electrónicos estão bem separados em termos de energia, mas na vizinhança de intersecções cónicas onde a separação energética entre estados electrónicos é pequena, e no limite nula, existe uma quebra da aproximação de Born-Oppenheimer. Do ponto de vista electrónico isto quer dizer que o movimento dos núcleos pode influenciar o estado electrónico da molécula, e em particular o movimento molecular pode induzir uma mudança de estado electrónico (por exemplo, desexcitação electrónica). Do ponto de vista do movimento dos núcleos, este deixa de depender de um só estado electrónico. Nestas circunstancias a dinâmica do sistema diz-se não adiabática.

A regra de não cruzamento de estados electrónicos estabelece que em moléculas diatómicas, em que o único parâmetro que define a geometria molecular é a distancia entre os dois átomos, dois estados electrónicos da mesma simetria e spin não podem ser degenerados. A consequência desta regra é que as curvas de potencial de estados electrónicos da mesma simetria e spin de moléculas diatómicas não se cruzam, e formam um cruzamento evitado. A regra de não cruzamento não se aplica no entanto a moléculas poliatómicas, em que um maior número de parâmetros determina a geometria molecular, e neste caso as superfícies de energia potencial de estados electrónicos da mesma simetria e spin podem intersectar-se.No espaço das coordenadas moleculares que levantam a degenerescência dos estados electrónicos, as superfícies de energia potencial têm o aspecto de dois cones com um apex comum (ver figura), daí o nome de intersecção cónica.

Foi na primeira metade do século XX que foi notado que a regra de não cruzamento não se aplicava a sistemas moleculares poliatómicos, e a possibilidade da existência de intersecções cónicas foi postulada.  Teller chegou mesmo a prever que estas seriam importantes no mecanismo de decaimento não radiativo. No entanto, só nos anos 90 do século XX é que a realização de simulações computacionais mostrou que intersecções cónicas, em vez de ocorrências exóticas,.eram bastante comuns, estabelecendo a sua importância no contexto da fotoquímica.

Bibliografia

Física atômica e molecular
Física molecular
Química quântica

Intersecção cónica


تفاحة آدم فيلم مصري تم إنتاجه عام 1966، من إخراج فطين عبد الوهاب و بطولة هند رستم و يحيى شاهين و حسن يوسف.

تمثيل
 هند رستم
 يحيى شاهين
 حسن يوسف
 صلاح منصور
 ناهد صبري
 نعيمة وصفي
 ملك الجمل
 محمد العزبي
 عبد الغني قمر

روابط خارجية

مراجع

أفلام مصرية إنتاج 1966

تفاحة آدم (فيلم)


Nathalie es un nombre femenino, y corresponde a la versión francesa del nombre Natalia.

Además puede referirse a:

 Nathalie, cantante italiana.
 Nathalie, localidad de Estados Unidos.
 Nathalie, lado B del sencillo Sinfonía nº40 / Nathalie de Dúo Albeniz.
 Nathalie, canción francesa de 1964 de Gilbert Bécaud.
 Nathalie X, película franco-española de 2003.

Nathalie


Uniunea artistică pentru cultivarea și popularizarea artelor frumoase a fost o organizație care a luat ființă în ziua de 15 noiembrie 1902 ca urmare a unei inițiative venită din partea unui grup de studenți și a câtorva absolvenți ai Școlii de Arte Frumoase din București. La grupul de inițiativă s-a mai alipit în scurt timp și un grup de studenți ai Școlii de Belle-Arte din Iași.

Ideea de a se constitui o asemenea uniune, a fost sugerată de către profesorii școlii de la București, cu precădere a celor de la secția de arhitectură. George Demetrescu Mirea, care a devenit președintele uniunii a susținut întregul demers de înființare. Motivația profesorilor pentru a se crea o astfel de organizație, consta în dorința acestora de a supraveghea mai strict activitățile extrașcolare ale studenților școlii. De asemenea, profesorii voiau să direcționeze înclinarea celor de la secția de arhitectură către o artă al cărei izvor să fie politica naționalistă. Pe cei de la secția de sculptură și de pictură, profesorii doreau să-i îndepărteze de simpatiile și influențele pe care le generau cei de la Tinerimea artistică. În acest fel, cadrele didactice ale Școlii de Arte Frumoase din București voiau ancorarea elevilor lor în arta de factură academică pe care obișnuiau s-o predea la cursuri.

Pe de altă parte, statutele uniunii stipulau că activitatea organizației trebuia să se deruleze prin ținerea de conferințe populare atât în București, cât și în provincie. Societatea urma să facă cunoscute artele prin publicații de presă, să facă excursii la monumentele naționale și să contribuie la "... întărirea unui curent pentru crearea unei arte românești" și să lupte "... pentru înlăturarea învechitului sistem, de a adopta și de a ne inspira în artă numai după tot ce e străin".

Activitatea entuziastă a tinerilor a fost la început foarte promițătoare, s-au urmărit două țeluri: strîngerea de fonduri prin subscripție publică, pentru ridicarea unui bust a lui Theodor Aman și ținerea cu regularitate a unui ciclu de conferințe.

Conferințele se țineau săptămânal și erau urmate de concerte, prelegeri emfatice și dans. Prima conferință a avut loc după două zile de la înființarea uniunii, de către Theodor L. Scarlat-Brăila. Subiectul prelegerii a fost despre Viața și operele nemuritorului pictor român Theodor Aman. În continuare a vorbit studenta Maria Vârgolici despre Artă și operele de artă și  Olimpiada Brașoveanu a vorbit despre Rolul femeii în artă. Conferința a mai fost reluată și ulterior datorită interesului pe care studenții l-au acordat subiectelor discutate și mai ales a prelegerii studentului Alexandru Referendaru despre Arhitectura țărilor române.

Activitatea uniunii pentru anul 1903 a fost promițătoare, fapt care a dat mari speranțe pentru activitatea ce urma s-o întreprindă în anii viitori. După trecerea vacanței de iarnă, uniunea a mai ținut două conferințe, după care și-a încetat activitatea din cauze necunoscute astăzi.

Referințe

Bibliografie
Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene, Editura Meridiane, București, 1969, pag. 58 - 59

Legături externe

Fondări în 1902
Desființări în 1904
Organizații de artă din România
Evenimente în România


بلدية كالديس داستراك (بالكاتالانية: Caldes d'Estrac) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 2.672 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لكالديتاس:

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

بلديات في ماريسمى

أماكن مأهولة في ماريسمى

كالديتاس


Kai Althoff (* 1966 in Köln) ist ein deutscher Maler, Installations- und Videokünstler, Fotograf sowie Musiker.

Leben und Werdegang
Althoffs Werk umfasst künstlerische Tätigkeiten wie Malerei, Zeichnen, Skulptur, Schriftstellerei, Installation, Performance, Theater, Musik und Film.

Ab Mitte der 1990er Jahre präsentierte Althoff seine Werke in diversen Gruppen- und Einzelausstellungen, zunächst in Deutschland, später auch in der Schweiz, den Vereinigten Staaten und Kanada.

2010 sagte Althoff seine Teilnahme an der Documenta 13 kurzfristig ab, sein handgeschriebener Absagebrief  wurde so zum Kunstwerk. 2016 stellte er in der MoMA 200 Gemälde, Collagen, Skulpturen und Videos aus drei Jahrzehnten zu einem Gesamtkunstwerk zusammen.

Neben seiner künstlerischen Tätigkeit ist Althoff auch als Musiker aktiv. Neben Soloalben unter Künstlernamen wie Fanal oder Ashley's veröffentlichte er gemeinsam mit Justus Köhncke als Subtle Tease und mit Christoph Rath, Stefan Mohr und Stephan Abry als Workshop.

Althoff lebte und arbeitete lange in seiner Heimatstadt Köln, bevor er nach New York City umzog.

Einzelausstellungen (Auswahl)
 1994: Zur ewigen Lampe. (mit Torsten Slama), Galleri Nicolai Wallner, Kopenhagen
 1994: Uwe: Auf guten Rat folgt Missetat. Lukas & Hoffmann, Köln
 1995: Hast Du heute Zeit, Ich aber nicht. Künstlerhaus Stuttgart (mit Cosima von Bonin)
 1995: Modern wird lahmgelegt. Galerie Buchholz, Köln
 1995: Kirsche-Jade-Block. (mit Cosima von Bonin), Galerie Christian Nagel, Köln
 1996: Hakelhug. Galerie Christian Nagel, Köln
 1997: Hilfen und Recht der äußeren Wand (an mich). Anton Kern Gallery, New York
 1997: In Search of Eulenkippstadt. Robert Prime Gallery, London
 1997: Heetz, Nowak, Rehberger. Museu de Arte Contemporânea da USP, São Paulo
 1998: Reflux Lux. Galerie Neu, Berlin
 1998: Bezirk der Widerrede. Galerie Buchholz, Köln
 1999: Ein noch zu weiches Gewese der Urian-Bündner. Galerie Christian Nagel, Köln; Galerie Gabi Senn, Wien
 2000: Hau ab du Scheusal. Galerie Neu, Berlin; Galerie Ascan Crone, Hamburg; ACME, Los Angeles
 2001: Impulse. Anton Kern Gallery, New York
 2001: Aus Dir. Galerie Buchholz, Köln
 2003: Vom Monte Scherbelino Sehen. Diözesanmuseum Freising, München
 2004: Kai kein Respekt. MCA, Chicago; ICA Boston, Kat.
 2004: Immo. Simultanhalle, Köln
 2007: Kai Althoff: Ich meine es auf jeden Fall schlecht mit ihnen. Kunsthalle Zürich
 2007: Nick Z & Kai Althoff: We Are Better Friends For It. Gladstone Gallery, New York
 2008: Kai Althoff. Vancouver Art Gallery, Vancouver BC
2011: Kaiki, an exhibition of artist Kai Althoff's work selected by Saim Demircan. Focal Point Gallery, Southend-on-Sea, UK
 2011: Punkt, Absatz, Bluemli (period, paragraph, Bluemli). Gladstone Gallery, NY
 2016/17: and then leave me to the common swifts (und dann überlasst mich den Mauerseglern), MoMA, New York
2020/21: Kail Althoff goes with Bernard Leach

Diskografie (Auswahl)
 1994: Engelhardt/Seef/Davis Coop. – Untitled (Künstlerhaus Stuttgart)
 1996: Ashley's – Cereal Breakfast At Neil's (Künstlerhaus Stuttgart)
 1998: Subtle Tease – The Goings Of An Offer (Ladomat 2000)
 2004: Fanal – Untitled (Neu Records)
 2008: Fanal – Fanal II (Sonig)
 2010: Fanal – Fanal III (Sonig)
 2014: Fanal – Fanal 4 (Sonig)
 2015: Kai Althoff – Ohne Titel (Vereinsgabe), 2015 (Kölnischer Kunstverein)
 2020: Kai Althoff – Aber mich macht's traurig (Sonig)

Weblinks

 Kai Althoff bei gladstonegallery.com

 Kai Althoff: Vom Glück am Rand – Interview bei intro.de

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Musiker (Köln)
Installationskünstler (Deutschland)
Künstler (documenta)
Videokünstler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1966
Mann

Kai Althoff


Gara Borzești Bacău este o stație de cale ferată care deservește municipiul Onești, județul Bacău, România.

În această gară a fost întâmpinată în 20 iunie 1962 delegația de partid și guvernamentală a Uniunii Sovietice condusă de Nikita Sergheevici Hrușciov, împreună cu Gheorghe Gheorghiu-Dej, Ion Gheorghe Maurer, Gheorghe Apostol, Nicolae Ceaușescu, Gheorghe Gaston Marin (președintele Comitetului de Stat al Planificării), Corneliu Mănescu (ministrul afacerilor externe), Mihail Florescu (ministrul industriei petrolului și chimiei), alți oficiali precum Gheorghe Roșu (prim-secretar al Comitetului regional Bacău al P.M.R.), Ștefan Boboș (președintele sfatului popular al regiunii Bacău) și alți reprezentanți ai organelor locale de partid și de stat.

De asemenea, tot aici a fost întâmpinat Iosip Broz Tito în cadrul vizitei sale în Regiunea Bacău, în 20 aprilie 1966.

Note

Borzești Bacău

Gara Borzești Bacău


Omul Vitruvian (, tradus prin "Proporțiile corpului uman conform lui Vitruviu"), sau simplu L'Uomo Vitruviano (), este un desen al lui Leonardo da Vinci, realizat în jurul anului 1490. Este însoțit de notițe bazate pe lucrările arhitectului Vitruviu. Desenat în cerneală pe hârtie, zugrăvește un om în două poziții suprapuse, cu brațele și picioarele despărțite, și înscris într-un cerc și un pătrat. Desenul și textul sunt uneori denumite Canoanele Proporțiilor sau, rareori, Proporțiile Omului. Este păstrat la Gabinetto dei disegni e stampe din cadrul muzeului Gallerie dell'Accademia, din Veneția, Italia, având numărul de referință 228. Precum majoritatea lucrărilor pe hârtie, este expus publicului doar ocazional.

Desenul este bazat pe corelațiile dintre proporțiile umane ideale și geometrice, descrise de arhitectul roman Vitruviu în Cartea 3 a tratatului său De architectura. Vitruviu a descris corpul uman ca fiind sursa principală de proporții din cadrul ordinelor clasice ale arhitecturii. El a determinat că trupul ideal ar trebui să aibă o înălțime de opt capete. Desenul lui Leonardo este tradițional denumit în onoarea arhitectului.

Subiectul și titlul
Acest desen demonstrează contopirea matematicii cu arta din timpul Renașterii și expune concepțiile complexe ale lui Leonardo despre proporții. În plus, acest desen reprezintă piatra de temelie a încercării lui Leonardo de asociere a omului cu natura. Encyclopædia Britannica spune, "Leonardo a alcătuit o schiță grozavă a corpului uman pe care l-a proiectat prin desene anatomice și Omul Vitruvian într-o cosmografia del minor mondo (cosmografie a microcosmosului). El credea că lucrările pe tema corpului uman sunt o analogie a lucrărilor despre univers."

Conform notițelor lui Leonardo ce acompaniază desenul, scrise "în oglindă", a fost proiectat ca un studiu asupra proporțiilor corpului uman (bărbătesc) descrise de Vitruviu. Textul are două părți, deasupra și dedesubtul imaginii.

Primul paragraf al părții de sus vorbește despre Vitruviu:
"Vetruvio, arhitect, are în lucrarea sa despre arhitectură măsurătorile omului din natură, distribuite în felul următor:
 o palmă înseamnă patru degete
 un picior înseamnă patru palme
 un cubit înseamnă șase palme
 patru cubituri înseamnă un om
 un pas înseamnă patru cubituri
 un om înseamnă 24 de palme
și aceste măsurători se regăsesc în clădirile sale".
Al doilea paragraf spune: "dacă deschizi picioarele destul încât capul să coboare cu o paisprezecime din înălțimea ta și ridici mâinile destul încât degetele întinse să atingă linia creștetului tău, centrul membrelor extinse va fi ombilicul, iar spațiul dintre picioare va fi un triunghi echilateral".

Partea de jos acordă proporțiile următoare:
 lungimea brațelor deschise este egală cu înălțimea omului
 lungimea distanței de la creștet până la marginea de jos a bărbiei este o zecime din înălțimea unui om
 lungimea distanței de sub bărbie până la frunte este o optime din înălțimea unui om
 lungimea distanței de deasupra pieptului până la frunte este o șesime din înălțimea unui om
 lungimea distanței de deasupra pieptului până la creștet este o șeptime din înălțimea unui om.
 lățimea maximă a umerilor este un sfert din înălțimea unui om.
 lungimea de la sâni până la creștet este un sfert din înălțimea unui om.
 lungimea distanței de la cot până la vârful degetelor este un sfert din înălțimea unui om.
 lungimea distanței de la cot până la subraț este o optime din înălțimea unui om.
 lungimea unei palme este o zecime din înălțimea unui om.
 vârful penisului este la jumătatea înălțimii unui om.
 lungimea labei piciorului este o șeptime din înălțimea unui om.
 lungimea distanței de la laba piciorului până la genunchi este un sfert din înălțimea unui om.
 lungimea distanței de sub genunchi până la vârful penisului este un sfert din înălțimea unui om.
 lungimea distanței de sub bărbie până la nas și de la sprâncene până la creștet este egală cu lungimea urechilor și cu o treime din față.

Punctele ce determină aceste proporții sunt marcate cu linii pe desen. Sub desenul propriu-zis este o singură linie egală cu o latură a pătratului și împărțită în patru cubituri, dintre care cele două din exterior sunt împărțite la rândul lor în șase palme fiecare, două dintre care au textul "palmi" scris în oglindă; două dintre palmele din exterior sunt împărțite la rândul lor în patru degete fiecare, și sunt notate "diti".

Leonardo ilustrează clar capitolele 3.1.2-3 din De architectura a lui Vitruviu, care spun:

Desenul lui Leonardo combină o lecturare atentă a textului antic împreună cu propriile observații asupra trupului uman propriu-zis. Prin cerc și pătrat el observă corect că pătratul nu poate avea același centru ca și cercul, ombilicul, care este undeva mai jos în anatomie. Această ajustare este partea inovativă a desenului lui Leonardo și ceea ce îl deosebește de ilustrațiile anterioare. El deviază de la Vitruviu prin desenarea brațelor într-o poziție în care vârful degetelor sunt la nivel cu creștetul, spre deosebire de unghiul mult mai mic al lui Vitruviu, în care brațele formează linii ce trec prin ombilic.

Desenul însuși este deseori folosit ca un simbol însemnat al simetriei corpului uman, și prin extensie, al simetriei universului ca un întreg.

Poate fi observat prin examinarea desenului că unirea poziției mâinilor cu cea a picioarelor creează de fapt șaisprezece poziții diferite. Poziția cu brațele deschise și picioarele împreunate este observată ca fiind înscrisă în pătratul superimpozant. Pe de altă parte, poziția de "vultur în zbor", cu brațele larg deschise, apare în cercul superimpozant.

Desenul a fost achiziționat de la Gaudenzio de' Pagave de către Giuseppe Bossi, care l-a descris, discutat și ilustrat în monograful său asupra Cinei cea de Taină, Del Cenacolo di Leonardo da Vinci libri quattro (1810). În anul următor, el a extras secțiunea din monograf ce analiza Omul Vitruvian și a publicat-o sub numele de Delle opinioni di Leonardo da Vinci intorno alla simmetria de'Corpi Umani (1811), dedicând-o prietenului său Antonio Canova.

După decesul lui Bossi din 1815, Omul Vitruvian a fost achiziționat în 1822, împreună cu o parte din desenele sale, de Gallerie dell'Accademia din Veneția, Italia, unde se află și astăzi.

Dovada colaborării
Au fost găsite dovezi cum că Leonardo ar fi putut fi influențat de munca lui Giacomo Andrea de Ferrara, un arhitect renascentist, expert în lucrările lui Vitruviu, și prieten apropiat al lui. Desenul original al lui Giacomo Andrea are doar un set de brațe și picioare, în timp ce desenul lui Leonardo are poziția mâinilor și picioarelor schimbată.

O altă posibilă influență în desenul lui Leonardo ar fi putut fi lucrările din codexul lui Francesco di Giorgio, un arhitect din Siena care a alcătuit în 1470 un tratat nepublicat pe tema proporțiilor umane civile și militare (Trattato di Architettura Civile e Militare).

Vezi și
 Antropometrie
 Robotul lui Leonardo da Vinci

Note

Referințe

Bibliografie

Legături externe

 Universitatea Willamette despre Omul Vitruvian
 Universitatea Stanford despre Omul Vitruvian
 Omul Vitruvian al lui Leonardo
 Videoclip Omul Vitruvian
 Interpretări contemporane despre Omul Vitruvian
Leonardo da Vinci: anatomical drawings from the Royal Library, Windsor Castle, un catalog de expoziție disponibil în întregime online în format PDF de la Muzeul Metropolitan de Artă, care conține material despre Omul Vitruvian (vezi index)

Artă renascentistă
Corpul uman
Secțiunea de aur

Omul Vitruvian


Le Laska, (ou Lasca) est  un jeu de stratégie combinatoire abstrait de la famille des dames opposant deux joueurs de part et d'autre d'un damier  » composé de vingt-cinq cases. Les joueurs jouent à tour de rôle en déplaçant l'une de leurs onze pions appelés les « soldats ».

Création du jeu

Le jeu a été créé en 1911 par le champion du monde d'échecs allemand Emanuel Lasker.

Règles

La différence avec un jeu de dames est que les pions adverses pris ne sont pas retirés du jeu mais placés sous le pion qui effectue la prise, formant une colonne de pions.

Lorsqu'un soldat arrive sur la dernière ligne, il est promu et devient un officier qui peut se déplacer vers l'avant ou vers l'arrière.

Quand on saute par-dessus une colonne adverse, on ne capture que la pièce supérieure. Les autres pièces de la colonne restent en place.

Un joueur gagne si son adversaire est bloqué (il n'a plus de mouvement possible) ou si tous les pions de son adversaire ont été capturés.

 Taille du plateau : 49 cases (7 x 7) ;
 Nombre de pions : 22 (2 x 11) ;
 Orientation du plateau : la grande diagonale relie la gauche de chaque joueur ;
 Cases utilisées : cases sombres ;
 Joueur avec l'initiative : blancs ;
 Prise autorisée des pions : diagonales avant et arrière ;
 Contrainte de prise : prise majoritaire facultative mais toute rafle doit aller au bout ;
 Dame :  officier
 Retrait des pions pris : aucun
 Promotion en passant : interdite.

Notes et références

Variante du jeu de dames
Jeu de stratégie combinatoire abstrait

Laska


Army of Lovers is a Swedish dance-pop group which formed in 1987 and had a number of hits in Europe throughout the 1990s. Some of their biggest successes include the song "Crucified", which was a big hit in Europe, charting 31 weeks in the Eurochart and peaking at number 14 in 1992. It remains their best-known song internationally. Their second international hit, "Obsession", charted 32 weeks and peaked at number 29.

The name of the band alludes to the documentary film Army of Lovers or Revolt of the Perverts by German gay rights activist Rosa von Praunheim, the title of which in turn alludes to the Sacred Band of Thebes.

History

Overview
The founding members, who had all worked together in a band called Barbie, were Alexander Bard, Jean-Pierre Barda, and Camilla Henemark (aka La Camilla).

Army of Lovers had many top 10 hits on the Eurochart, the biggest being "Crucified", which was one of the biggest-selling European singles of 1991. Their total album sales were seven million copies worldwide.

The band became famous for their outlandish visual appearance (many of their costumes were created by Camilla Thulin), and their high camp music videos directed by Fredrik Boklund.

While Alexander Bard was the brain behind the band, Jean-Pierre Barda was the lead vocalist on hits such as "Crucified" and "Israelism". Bard and Barda were the only two band members who were present throughout all of the band's various line-ups. When La Camilla left in 1991, she was replaced by Michaela de la Cour. In 1992, Dominika Peczynski joined, making the band a four-piece. In 1995, De la Cour left and Henemark returned.

Early success and breakup: 1987–1996
Although both "Obsession" and "Ride the Bullet" reached the top spot of the European charts, the group's presence in the US and the UK was limited to club chart successes (though "Crucified" reached the Top 40 in the UK Singles Chart in February 1992).

While they focused on experimenting with various club sounds and samples on their first album, Disco Extravaganza (later re-issued as Army of Lovers in the US), the artists released a proper pop/dance album with Massive Luxury Overdose. The record spawned their biggest hits ("Crucified", "Ride the Bullet", and "Obsession") and managed to sell 250,000 copies in Germany alone. Massive Luxury Overdose was later re-issued for the US market, featuring a new cover and four brand new tracks. Their fourth album, The Gods of Earth and Heaven, was never released in the US. The first single from the album, "Israelism", received radio airplay in several European countries and topped the charts in Israel despite being subject to criticism. Their fifth album, Glory, Glamour and Gold (1994), was supported by a club tour across Germany, where the band promoted same-sex marriage. In 1995, Army of Lovers released their first best-of compilation entitled Les Greatest Hits, which included three new songs. One year later, it was re-released with one additional new song called "King Midas",  which replaced "Stand up for Myself". It was written by Jonas Berggren from Ace of Base.

By this point, they had released five studio albums, made over twenty music videos, and become successful across Eastern Europe before Bard disbanded the group to concentrate on his new group Vacuum in 1996.

Reunion: 2001–2009
Army of Lovers reformed briefly in 2001 to celebrate the 10th anniversary since their breakthrough with the release of another best-of compilation called Le Grand Docu-Soap. The compilation contained three covers, including "Let the Sunshine In" and "Hands Up".

Further reunions, releases, and shows: 2011–present
Two members of Army of Lovers (La Camilla and Dominika) reunited in June 2011 and appeared as guest vocalists on "Don't Try to Steal My Limelight", a single by Swedish drag artist and blogger Miss Inga. The three later formed the band Happy Hoes and released "We Rule the World", followed by a Christmas song entitled "Happy Ho Ho Ho". Happy Hoes performed at Pride 2012. Army of Lovers reformed with Alexander Bard, Camilla Henemark, and Jean-Pierre Barda in late 2012 to enter the Melodifestivalen 2013 with the song "Rockin' the Ride", in hopes of representing Sweden in the Eurovision Song Contest 2013 in Malmö. Their entry did not reach the finals of the Melodifestivalen. Just a few days after their performance, Bard explained to the press that Camilla Henemark had been kicked out once again and that Dominika Peczynski had returned. This was followed by a public fight between Bard and Peczynski against Henemark.

A new best-of compilation, with four new songs, called Big Battle of Egos, was announced for release on 27 March 2013, to be followed by a single and video called "Signed on My Tattoo", a duet between Army of Lovers and Alexander Bard with his other pop group Gravitonas.

In June 2013, an EP called Scandinavian Crime was released, which included re-recorded versions of "Rockin' The Ride" and "Tragedy", originally from their CD Big Battle of Egos. These new versions featured new vocals by Dominika Peczynski and Jean-Pierre Barda, replacing the parts originally sung by Camilla Henemark. On 1 July 2013, the video for "Crucified 2013" premiered on Expressen TV. The song was a revamped version of the band's breakthrough hit from 1991 and was chosen as the official anthem for Copenhagen Pride 2013. Versions with bridge vocals by both Peczynski and Henemark exist.

The band still does live performances on special occasions; Alexander Bard officially retired from the music business in 2015.

A new documentary, Army of Lovers in the Holy Land, premiered in September 2018 at Haifa International Film Festival in Israel.

Band members

Current
 Alexander Bard
 Jean-Pierre Barda
 Dominika Peczynski

Past
 Camilla Henemark
 Michaela de la Cour

Timeline

Discography

 Disco Extravaganza (1990)
 Massive Luxury Overdose (1991)
 Massive Luxury Overdose (U.S. Edition) (1992)
 The Gods of Earth and Heaven (1993)
 Glory, Glamour and Gold (1994)

See also
 List of Swedes in music

References

External links

 A review of Army of Lovers music videos
 Svd.se
 Europecrazy
 12points.tv

Swedish pop music groups
Swedish house music groups
Swedish Eurodance groups
Giant Records (Warner) artists
LGBT-themed musical groups
Musical groups established in 1987
Musical groups from Stockholm
English-language singers from Sweden
Sonet Records artists
1987 establishments in Sweden
Melodifestivalen contestants of 2013

Army of Lovers


Viscount Weir, of Eastwood in the County of Renfrew, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 25 June 1938 for the Scottish businessman, public servant, politician and former President of the Air Council, William Weir, 1st Baron Weir. He had already been created Baron Weir, of Eastwood in the County of Renfrew, on 26 June 1918, also in the Peerage of the United Kingdom.  the titles are held by his grandson, the third Viscount, who succeeded his father in 1975.

The family previously owned Montgreenan Estate, near Torranyard, Ayrshire.

Viscounts Weir (1938)
William Douglas Weir, 1st Viscount Weir (1877–1959)
James Kenneth Weir, 2nd Viscount Weir FRSE (1905–1975)
William Kenneth James Weir, 3rd Viscount Weir (b. 1933)

The heir apparent is the present holder's son, the Hon. James William Hartland Weir (b. 1965)

Arms

Notes

References
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

Viscountcies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1938

Viscount Weir


Elektron mikroskobu, elektron demetlerini görüntüleme sağlamak için kullanan ve ışık mikroskobu ile görüntülenemeyen daha küçük objelerin imgelenmesine imkân veren bir mikroskoptur. Virüslerin de dâhil olduğu pek çok yapı veya mikroorganizmanın incelenmesine olanak sağlar. Elektronların yaydıkları ışınlarla bir objeyi bir milyon defa büyütebilmektedir. Elektromanyetik çubuklar mercekler yerine kullanılır, böylece 1 µm ilâ 1 nm büyüklüğünde cisimler ayırt edilebilir.

Anatomik patoloji
Elektron mikroskopları
Alman icatları
Mikroskoplar
Patoloji
Bilimsel teknikler

Elektron mikroskobu


Talamone este un oraș în Toscana, pe coasta de vest al Italiei centrale, administrativ este un frazione al comunei Orbetello din provincia Grosseto. Talamone este apropriat de Via Aurelia și se găsește la o distanță de 25 km de Grosseto și la 10 km de Orbetello.

Istoric
Un oraș înfloritor încă din perioada etruscă, care a văzut o bătălie decisivă între armata romană și celți în 225 î.Hr..

Talamone a fost distrus total de către Sulla datorită suportului acordat de localnici lui Gaius Marius în marșul său împotriva Romei din exilul său african.
Dominion al familiei Aldobrandeschi în Evul Mediu Timpuriu, care a construit castelul impunător în secolul al XIII-lea. După ce trece în posesia Republicii Siena, în 1559 teritoriul este cedat Spaniei.

Portul orașului a fost o etapă a expediției lui Horatio Nelson spre Egipt în 1798 și citat de către Napoleon ca Tagliamon pe coasta Toscanei.

Bibliografie
 Guerrini, Giuseppe (a cura di). Torri e castelli della provincia di Grosseto (Amministrazione Provinciale di Grosseto). Siena, Nuova Immagine Editrice, 1999.
 Mazzolai, Aldo. Guida della Maremma. Percorsi tra arte e natura. Firenze, Le Lettere, 1997.

Legături externe
 Comune di Orbetello
 Pro Loco Talamone

Orașe din Italia

Talamone