Chamaedorea costaricana es una especie de palmera que se distribuye por Centroamérica. Recibe el nombre común de camedor chicuilote o  acaya.

Descripción
Son palmas que se encuentran en colonias, con tallos cortos horizontales en o a nivel del suelo, formando grupos densos o abiertos, hasta de 6 m de alto y 2–6 cm de diámetro, con entrenudos de 5–30 cm de largo. Las hojas 4–6, son erecto-patentes, pinnadas de 1–2 m de largo; con pinnas 20–26 a cada lado, ligeramente sigmoides o falcadas, de 25–40 cm de largo y 2.5–5 cm de ancho, largamente acuminadas, 2 nervios prominentes a cada lado del nervio principal, raquis 100–120 cm de largo; vaina tubular, de 20–60 cm de largo, con una extensión alargada triangular opuesta a la inserción del pecíolo, formando lobos auriculados a cada lado del pecíolo, pecíolo de hasta 35 cm de largo, abaxialmente con una banda pálida que se extiende hasta la vaina. Inflorescencias infrafoliares, solitarias, con pedúnculo de 20–45 cm de largo, erecto en flor, péndulo en fruto, brácteas 5–8, raquis 10–20 cm de largo; inflorescencias estaminadas con 15–30 raquillas, 20–30 cm de largo, flexuosas y péndulas, verdes a amarillas en flor, flores 2.5–3.5 mm de largo y 2.5–3 mm de ancho, amarillo-verdosas, sépalos libres casi hasta la base, pétalos valvados, libres casi hasta la base; inflorescencias pistiladas con 10–20 raquillas, 20–35 cm de largo, frecuentemente sólo bífidas, anaranjadas y abultadas en fruto, flores 3–3.5 mm de largo y 2–2.5 mm de ancho, en espirales laxas, amarillo pálidas, ligeramente hundidas, sépalos connados brevemente en la base, pétalos imbricados casi hasta el ápice, libres. Frutos globosos a subglobosos, 7–10 mm de diámetro, verdes y tornándose negros o negro-purpúreos.

Distribución
Se distribuye desde México y toda Centroamérica, por Guatemala, El Salvador, Honduras, Nicaragua, Costa Rica y Panamá.

Hábitat
Es una especie común en bosques húmedos o muy húmedos, nebliselvas y bosques enanos, a una altitud de 600–1650 metros.

Taxonomía
Chamaedorea costaricana fue descrita por Anders Sandoe Oersted y publicado en Videnskabelige Meddelelser fra Dansk Naturhistorisk Forening i Kjøbenhavn 1858(1–4): 19, en el año 1859.
Etimología
Chamaedorea: nombre genérico que deriva de las palabras griegas: χαμαί (chamai), que significa "sobre el terreno", y δωρεά (dorea) , que significa "regalo", en referencia a las frutas fácilmente alcanzadas en la naturaleza por el bajo crecimiento de las plantas.

costaricana, es un epíteto derivado de Costa Rica, donde la especie fue descubierta.

Sinonimia
Chamaedorea biolleyi Guillaumin
Chamaedorea linearia L.H.Bailey
Chamaedorea quezalteca Standl. & Steyerm.
Chamaedorea seibertii L.H.Bailey
Legnea laciniata O.F.Cook
Nunnezharia costaricana (Oerst.) Kuntze
Omanthe costaricana (Oerst.) O.F.Cook

Estado de conservación
Se utiliza en arreglos florales y medicina tradicional, esta especie no se encuentra en la NOM-059-ECOL-2010 páginas 47 y 48 bajo la categoría de especie Amenazada (A) o Sujetas a protección (Pr) según la NOM-059-ECOL-2010.

Referencias

Enlaces externos
 Enciclovida tiene un artículo sobre Chamaedorea costaricana
 Naturalista.

costaricana
Flora de México
Flora de América Central
Plantas descritas por Oersted
Plantas descritas en 1859

Chamaedorea costaricana


Ona Šimaitė () a fost o bibliotecară lituaniană de la Universitatea din Vilnius care s-a folosit de funcția ei pentru a-i ajuta și salva pe evreii în ghetoul din Vilnius în timpul celui de-al Doilea Război Mondial.

Biografie

S-a născut în orașul Akmenė din Lituania la 6 ianuarie 1894 și a urmat mai târziu studii la Moscova. Ona Šimaitė a devenit bibliotecară la Universitatea din Vilnius în 1940. În 1941 naziștii au invadat Lituania și au organizat Ghetoul din Vilnius. Ea a început să intre în ghetou sub pretextul recuperării pentru bibliotecă a unor cărți de la studenții evrei. În următorii trei ani ea a introdus ilegal în ghetou alimente, arme de calibru mic (ajutată, printre alții, de Kazys Boruta) și alte provizii, a scos din ghetou documente literare și istorice de mare importanță pentru cultura evreiască și a transportat corespondență pentru locuitorii ghetoului, oferind informații din și către lumea exterioară. Ea a găsit, de asemenea, oameni care au falsificat documente pentru evrei, și-a folosit propria casă ca refugiu temporar pentru evrei și a scos copii evrei din ghetou, încredințându-i unor familii care au acceptat să-i ascundă.

În aprilie 1944 Gestapoul a arestat-o pe Šimaitė și a torturat-o. Rectorul universității a plătit o răscumpărare pentru a amâna execuția ei imediată, iar fosta bibliotecară a fost deportată la Dachau și apoi a fost transferată în tabăra de internare Ludelange din Franța. După eliberarea taberei de către aliați, Šimaitė a rămas în Franța, unde a lucrat ca bibliotecară, cu excepția perioadei 1953-1956 când s-a aflat în Israel.

La 15 martie 1966 Institutul Yad Vashem a recunoscut-o pe Ona Šimaitė ca Drept între popoare, plantând un copac în onoarea ei. Šimaitė a murit într-o localitate suburbană a Parisului la 17 ianuarie 1970 și, la cererea ei, corpul ei a fost donat în folosul științei. În 2015 a avut loc numirea unei străzi din Vilnius în onoarei ei; aceasta este prima stradă din Lituania numită în onoarea unui drept între popoare.

 Acest articol încorporează textul de la Muzeul Memorial al Holocaustului din Statele Unite și a fost lansat sub GFDL.

Note

Legături externe
 Epistolophilia: Writing the Life of Ona Simaite, by Julija Sukys
 Ona Šimaitė papers at the Hoover Institution Archives
 United States Holocaust Memorial Museum - Ona Simaite, Joop Westerweel, Irena Sendlerowa

Nașteri în 1894
Decese în 1970
Supraviețuitori ai lagărelor de concentrare naziste
Drepți între popoare din Lituania

Ona Šimaitė


Flora Kavkaza, (abreviado Fl. Kavkaza [Grossheim] o Fl. Kavkaza (ed. 2), es una serie de libros con ilustraciones y descripciones botánicas que fueron escritos por el botánico ruso Aleksandr Grossheim. Fueron publicados 7 volúmenes en los años 1939-1967.

Referencias

Enlaces externos
en IPNI

Revistas de botánica
Revistas en ruso
Revistas desaparecidas de Rusia
Publicaciones fundadas en 1939
Publicaciones desaparecidas en 1967

Flora Kavkaza


Trash (también conocida como: Andy Warhol's Trash) es una película norteamericana de 1970, dirigida por Paul Morrissey. Es conocida por ser la segunda parte de la trilogía de Warhol (Flesh-Trash-Heat). La cinta está protagonizada por Joe Dallesandro, un transexual encarnado por Holly Woodlawn y Jane Forth.

Dallesandro protagonizó múltiples películas del binomio Andy Warhol/Paul Morrissey, como The Loves of Ondine (1968), Lonesome Cowboys (1968), San Diego Surf (1968) y Flesh. Dallesandro siempre fue el actor preferido de Morrissey. La película presenta escenas con el uso de heroína y la aparición de sexo y desnudos frontales.

Holly hizo su debut cinematográfico en este film; el director George Cukor famoso por comenzar una campaña en los medios para que nominaran a Holly a un premio de la academia lo cual nunca se logró. Jane Forth, que por entonces contaba con 17 años, interpreta el papel de una modelo, también debutó en esta película. Posteriormente aparecería en la portada de la revista Look. La película también presenta otras super estrellas de Warhol como Andrea Feldman y Geri Miller. Sissy Spacek también hace una breve aparición (no citada en los créditos) interpretando el papel de «la chica que se sienta en el bar», aunque finalmente fueron eliminadas sus escenas en la edición.

Trama
La película sigue a Joe (Dallesandro), un adicto a la heroína, en su búsqueda de más drogas. Toda la película transcurre en un único día y se centra en la problemática relación que tienen Joe y su novia, quien está sexualmente frustrada, interpretada por Woodlawn.

Durante ese día, Joe sufre de una sobredosis en frente de una pareja de clase alta, luego trata de engañar el programa Welfare para que le aprueben un tratamiento para superar su adicción a la metadona valiéndose del embarazo falso de su novia, por último frustra a las mujeres debido a su impotencia causada por su adicción a las drogas.

Elenco
Joe Dallesandro como Joe.
Holly Woodlawn como Holly.
Jane Forth como Jane.
Michael Sklar como Investigador.
Geri Miller como Bailarina.
Andrea Feldman como chica rica.
Johnny Putnam como chico de Yonkers.
Bruce Pecheur como esposo de Jane.
Diane Podlewski como hermana de Holly.
Sissy Spacek como chica que se sienta en el bar.

Referencias

1.-[./Https://www.lavanguardia.com/peliculas-series/peliculas/trash-89199 -

].-https://archive.org/details/trash-1970
 3.-https://agenda.uncuyo.edu.ar/evento/item/andy-warhols-trash
4.-https://www.nationalgalleries.org/art-and-artists/93222/andy-warhols-trash

Películas sobre la adicción a la heroína
Películas con temática LGBT de 1970

Trash (película de 1970)


Where the Water Tastes Like Wine est un jeu d'aventure développé par Dim Bulb Games et Serenity Forge, et édité par Good Shepherd Entertainment. Il sort pour Linux, macOS, Microsoft Windows en février 2018. En novembre 2019, Serenity Forge annonce que Where the Water Tastes Like Wine serait également disponible sur Nintendo Switch, PlayStation 4 et Xbox One.

Titre
« [Going] where the water tastes like wine » est un extrait de la chanson folk américaine traditionnelle « Going Down the Road Feeling Bad » (également connue sous le nom de « Lonesome Road Blues »).

Système de jeu
Where the Water Tastes Like Wine est un jeu d'aventure narratif. Les joueurs explorent les États-Unis de l'époque de la Grande Dépression, entendent et collectent des histoires orales puis les transmettent. Les histoires sont utilisées comme une forme de progression, les personnages s'ouvrant progressivement au joueur en réponse aux histoires fournies, ce qui permet à son tour d'apprendre leurs vraies histoires. Le joueur peut acheter des marchandises pour reconstituer sa faim ou sa fatigue, l'argent étant gagné puis dépensé pour les marchandises susmentionnées, ou dans des moyens de transport plus rapides. Plusieurs moyens de transport sont disponibles, notamment la marche, l'auto-stop et le fret.

Développement
Where the Water Tastes Like Wine est développé par Dim Bulb Games et Serenity Forge. Le jeu est publié par Good Shepherd Entertainment. Le jeu sort pour Linux, macOS et Microsoft Windows le 28 février 2018. Selon le développeur, la sortie du jeu est un désastre commercial.

Le 8 novembre 2019, Serenity Forge annonce que le jeu arriverait sur Nintendo Switch, PlayStation 4 et Xbox One le 29 novembre.

Accueil

Critiques
Where the Water Tastes Like Wine reçoit des critiques "mitigées ou moyennes" selon l'agrégateur de critiques de critiques Metacritic (74/100 sur PC et 69/100 sur Switch). Il reçoit néanmoins le Developers Choice Award au Festival Indiecade 2017.

Cependant, dans les mois qui suisvent sa sortie, le créateur Johnnemann Nordhagen écrit : "Je ne peux pas discuter des chiffres exacts, mais au cours des premières semaines, moins de personnes ont acheté le jeu que j'ai d'abonnés sur Twitter, et je n'en ai pas beaucoup". Il rapporte aussi être étonné que le jeu ait autant attiré la presse et remporté autant des prix avant de finalement échouer commercialement.

Bande sonde

La bande originale de Where the Water Tastes Like Wine est saluée comme une représentation authentique de l'Americana : la compilation de 30 titres couvre le folk, le jazz, la country, le blues ou encore le bluegrass. La bande originale est publiée par le label de musique de jeux vidéo Materia Collective. Un vinyle en édition limitée est pressé par Laced Records.

Distinctions

Références

Jeu Windows
Jeu vidéo se déroulant aux États-Unis
Jeu vidéo développé aux États-Unis
Jeu Linux
Jeu d'aventure
Jeu vidéo sorti en 2018

Where the Water Tastes Like Wine


Glee: The 3D Concert Movie es el nombre de la primera y única película basada en la serie de televisión Glee. La película muestra el último concierto de la gira Glee Live! In Concert! y fue presentada en formato 3D. Se estrenó el 12 de agosto de 2011 en Estados Unidos. En España fue lanzada al mercado directamente en DVD bajo el nombre de "Glee en Concierto" el 21 de diciembre de 2011.

Sinopsis
Glee:The 3D Concert Movie es un documental en 3D sobre la gira de los chicos de Glee. La misma se realizó durante el verano de 2011 en los Estados Unidos.

Elenco
Dianna Agron
Lea Michele
Cory Monteith
Chris Colfer
Naya Rivera
Heather Morris
Chord Overstreet
Darren Criss
Kevin McHale
Mark Salling
Harry Shum, Jr..
Ashley Fink
Jenna Ushkowitz
Amber Riley
Riker Lynch
Curt Mega
Titus Makin Jr.
Jon Robert Hall

Canciones
La película cuenta con canciones que fueron interpretadas por el elenco a lo largo de las dos primeras temporadas. El 9 de agosto fue lanzado Glee: The 3D Concert Movie (Motion Picture Soundtrack) con una lista de canciones interpretadas en el concierto, aunque el orden de las canciones varía entre la película y el CD.

 "Don't Stop Believin'" – Finn, Rachel, New Directions
 "SING" – Rachel, Finn, New Directions
 "Empire State of Mind" – Artie, Finn, Puck, Rachel, Mercedes, Santana, New Directions
 "I'm a Slave 4 U" – Brittany
 "Fat Bottomed Girls" – Puck
 "Don't Rain on My Parade" – Rachel
 "P.Y.T. (Pretty Young Thing)" – Artie
 "Ain't No Way" – Mercedes
 "Jessie's Girl" – Finn
 "Valerie" – Santana
 "Firework" – Rachel
 "Teenage Dream" – Blaine, Warblers
 "Silly Love Songs" – Blaine, Warblers
 "Raise Your Glass" – Blaine, Warblers
 "Happy Days Are Here Again / Get Happy" – Kurt, Rachel
 "Safety Dance" – Artie
 "Lucky" – Sam, Quinn
 "River Deep – Mountain High" – Mercedes, Santana
 "Forget You" – Holly, Artie, Mercedes, Santana, New Directions
 "I Want to Hold Your Hand" – Kurt
 "Born This Way" - Kurt, Tina, Mercedes, New Directions
 "Loser Like Me" – Rachel, Finn, Mercedes, Santana, New Directions
 "Don't Stop Believin'" (fin de créditos) – Finn, Rachel, New Directions
 "Somebody to Love" – Finn, Rachel, Mercedes, Artie, New Directions

 "Dog Days Are Over" "Single Ladies," y "Friday" , canción que no aparece en la película.

Banda sonora

Referencias

Enlaces externos

Películas de 20th Century Fox
Glee
Películas musicales de Estados Unidos

Glee: The 3D Concert Movie


Hermetizm, Antik Mısır'da yaşamış bilge Hermes Trismegistus'un öğretisidir.

Hermetizm adının sonundaki "izm" sonekine bakılarak ilk bakışta bunun günümüzdeki bir felsefî akım olduğu sanılabilirse de felsefî bir akım değildir. Kimilerine göre Hermes Trismegistus bir inisiye idi, dolayısıyla öğretisi ezoterik bilgilerden oluşuyordu. Antik Yunan yazarlarına göre bu ezoterik öğreti Mısır'ın özellikle Teb ve Memphis tapınaklarındaki inisiyasyonlarda öğretiliyordu. Mısır kökenli Yunanca metinlerde Hermes Trismegistus'tan majinin, simyanın, astrolojinin, astronominin, tıbbın ve bilgeliğin kurucusu olarak söz edilir. Bu metinlerde ondan "üç kere büyük Hermes" anlamında "Hermes Trismegistus" olarak söz edilir.

Kökeni ile ilgili varsayımlar

Murry Hope gibi kimi araştırmacılar bu öğretinin Mu Kıtası ve Atlantis'e indirilen Sirius kültürü ya da öğretisinin MÖ 16.000 yıllarında Mısır'a getirilmiş biçimi olduğu görüşündedir. James Churchward bu öğretinin özgün adının Osiris dini olduğunu ve Osiris'in MÖ 18-20.000 yıl önce Mu'da eğitilmiş bir Atlantisli bilge olduğunu ileri sürer. Churchward'a göre Osiris Atlantis'te dinsel bir reform yapmış ve reform yaptığı tek tanrılı din MÖ 16.000 yıllarında Atlantisli bilge Hermes Trismegistus tarafından Mısır'a getirilmiştir. Mısır'da Osiris'in yolu denilince bu dinin ya da öğretinin egzoterik (dış, şeriatla ilgili) kısmı İsis misterleri veya Horus yolu denilince de ezoterik (iç, yalnız inisiyelerce bilinen) kısmı anlaşılıyordu.

Hermetika

Hermetizm hakkında bilgi veren eski metinler günümüzde hermetika ya da zümrüt tabletler olarak adlandırılır. Bunlar eski Mısır'da kutsal alfabeyle yazılmış orijinal kayıtların farklı alfabelere çevrilmiş kopyalarının kısmen eski Yunanca'ya ve Latinceye çevrilmiş bölük pörçük parçalarından oluşurlar. Bu metinlerin İskenderiye yangınından ve bağnazların ellerinden kurtulabilmiş kısımlarındaki bilgilerin de, hem çeviriler sırasında hem de başka nedenlerle bir miktar anlam kaybına uğradıkları sanılmaktadır. İskenderiye Kütüphanesi'nin 5. yüzyılda Kilise tarafından yönlendirilen yıkımından sonra bu metinlerdeki bilgilerin günümüze dek korunabilmasinde, Pisagor, Platon ve eski Yunan yazarlar kadar, Ortadoğu'daki ezoterik ekollerin de büyük katkısı olmuştur. Ortadoğu'da korunan hermetik bilgiler Avrupa'ya özellikle Floransa yoluyla aktarılmış olup Kilise'nin tüm çabalarına rağmen Avrupa'da yayılmayı başarmıştır. Söz konusu Yunanca ve Latince çevirilerin yazarları başta Poimandres olmak üzere, Zosimos, Fulgentius, Iamblikos ve John Stobaeus'dur.

Hermetik bilgilerden bazıları eldeki metinlere göre şunlardır

 Fiziksel alem süptil alemin aynasıdır.
 Ezeli ve ebedi olan Tanrı, düşüncelerle anlaşılmaz.
 Ruh ilahi bir ışıktır
 Ruhlar yeryüzüne sınavlarla gelişim için gelirler, almaları gereken dersleri alana kadar tekrar tekrar doğarlar.
 Kişiyi ölüm sonrasında vicdanı yargılar, kişinin yeryüzünde yaşarken yaptıkları unutulmaz.
 Bu ruhlar bir zaman sonra büyük ışığa doğru çekilirler, onlara yol gösterilir.
 Eski insanların kökeni Dünya-dışı'dır.
 Evrende kozmik yasalar işlemektedir.
 İnsanlar kaderlerini yaptıkları iyi ya da kötü hareketlerle belirler.
 İnsanlar yaşadıkları dünyayı kirletmeleri halinde dört unsurun başkaldırmasıyla karşılaşacaktır.
 Yunuslar ve arslanlar diğer hayvanlardan daha gelişmiş varlıklardır.

Kaynakça
 Hermetika, Ege Meta Yayınları
 Dharma Ansiklopedi

Ayrıca bakınız
 Hermes Trismegistus
 Hermetika
 Osiris dini
 Heinrich Cornelius Agrippa von Nettesheim

Dış bağlantılar
 Hermetik Felsefenin İslam Düşünce Tarihinden Görünümü

Hermetizm


An Agroelymus in uska genus han Liliopsida. An Agroelymus in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Agroelymus

Agroelymus


Ypres (francuski) ili Ieper (nizozemski), grad u flamanskoj pokrajini Zapadna Flandrija u jugozapadnoj Belgiji, nedaleko od francuske granice. Ima oko 35 000 stanovnika, triput manje od pokrajinskog središta Bruggesa, u čijoj je blizini smješten.

Osnovan je u 10. stoljeću. U srednjem vijeku bio je nadaleko poznat po proizvodnji tkanina i čipke te je imao 200.000 stanovnika i bio važno trgovačko i proizvodno središte, jedno od najvažnijih u Europi. Gospodarski i politički značaj grada opada potkraj 16. stoljeća. U Prvom svjetskom ratu Wipers (kako su ga Britanci zvali) je potpuno uništen u trima velikim bitkama, a njegova su razaranja postala simbolom patnje u Velikom ratu.

Nakon rata grad je obnovljen te su gradska gotička katedrala (izvorno iz 12. i 13. stoljeća), kuća suknarskog ceha Lakenhalle i zvonik beffroi zajedno s francuskim i belgijskim zvonicima slične vrste uvršteni na popis UNESCO-ove svjetske kulturne baštine 1999. godine. U prošlosti industrijsko središte danas je preraslo u prepoznatljivo turističko odredište, ponajprije zahvaljujući spomeničkoj baštini Velikoga rata i bojnom otrovu iperitu, koji je po gradu dobio i ime jer je u njemu prvi put bio upotrijebljen u rovovskim bitkama Velikoga rata.

Svake treće godine, druge nedjelje u svibnju, u Ypresu se održava glasovita Mačja povorka (Kattenstoet), dok se u kolovozu svake godine održava najveći festival hardcore punkovske glazbene scene u Europi Ieperfest.

Začetnik jansenističkog pokreta i ypreški biskup Kornelije Jansen rođen je i odrastao u Ypresu.

Ipreška flandrijska polja bila su nadahnuće i motiv za glasovitu poemu U flandrijskim poljima.

Izvori
 Ypres LZMK Hrvatska enciklopedija
 Ypres LZMK Proleksis enciklopedija

Vanjske poveznice
 Službene stranice grada na nizozemskom i engleskom
 Gradski vodič na engleskom

Gradovi u Belgiji

Ypres


Wapella can refer to:

 Wapella, Illinois, a village in the United States
 Wapella, Saskatchewan, a town in Canada

Wapella


Nuevo Progreso (Tamaulipas) puede referirse a:

Geografía
Nuevo Progreso (municipio de Nuevo Laredo, Tamaulipas)
Nuevo Progreso (municipio de Río Bravo, Tamaulipas)

en:Nuevo Progreso, Tamaulipas

Nuevo Progreso (Tamaulipas)


Rogationes bezeichnet:

 die in der katholischen Kirche durchgeführten Flur- oder Bittprozessionen an den Bitttagen vor dem Fest Christi Himmelfahrt
 das Fest der Gottheit Robigus, das im antiken Rom am 25. April stattfand, eine Art Ackerpatronat (Robigalia)

Rogationes


Le Theater am Potsdamer Platz est un théâtre pour les comédies musicales à Berlin, dans le quartier de Tiergarten.

Histoire
Le bâtiment de l'architecte Renzo Piano sur la Marlene-Dietrich-Platz est achevé le  près de la Potsdamer Platz et ouvre le  en tant que théâtre pour des comédies musicales. Avec  places, le théâtre est l'un des plus grands théâtres d'Allemagne.

Le Bossu de Notre-Dame, une comédie musicale créée ici, dure jusqu'à fin . C'est la première fois qu'une comédie musicale de Disney n'a sa première ni à Broadway ni dans le West End de Londres. Après la faillite de la société de production de spectacles Stella Entertainment AG, le théâtre est repris par Stage Entertainment en . Après un intermède avec la comédie musicale Cats, le genre du spectacle s'élargit en  avec la première européenne de Blue Man Group qui mélange cabaret et performance artistique. Après le déménagement du Blue Man Group au BlueMax Theater de l'autre côté de Marlene-Dietrich-Platz en , la comédie musicale La Belle et la Bête est donnée de mars à . Le , la première de la comédie musicale Mamma Mia ! est donnée en présence des anciens membres du groupe ABBA Björn Ulvaeus et Anni-Frid Lyngstad. Le spectacle tient jusqu'au . Le , Dirty Dancing est créée en Allemagne et dure jusqu'en . De la première mondiale le  au , la comédie musicale Hinterm Horizont est composée à partir des chansons d'Udo Lindenberg.

Depuis la Berlinale 2000, le Theater am Potsdamer Platz est le lieu principal du Festival international du cinéma de Berlin chaque février. Pendant le festival, le théâtre s'appelle alors le Berlinale Palast. En plus des premières des films en compétition, le film d'ouverture et la cérémonie de remise des prix ont également lieu ici. Pour cette raison, la scénographie complète de la production musicale actuelle est élargie et le théâtre est transformé en cinéma.

De 2011 à 2013, La cérémonie de remise des prix des Goldene Henne est décerné au Theater am Potsdamer Platz.

Le  a lieu la dernière représentation de la comédie musicale Hinterm Horizont. Bien que le bail se poursuive jusqu'en 2022 à trois millions d'euros par an, aucune comédie musicale ne lui succède car, selon le locataire Stage Entertainment, une sous-location temporaire du théâtre semble plus rentable dans ce cas qu'une nouvelle production.

En , l'ancien investisseur et propriétaire Brookfield Properties et le locataire Stage Entertainment concluent un accord avec la nouvelle partie intéressée Live Nation de Francfort-sur-le-Main pour remplacer le bail à partir de . À partir de l'hiver 2020, une production du Cirque du Soleil adaptée pour Berlin y est prévue, elle est annulée en raison des conséquences de la pandémie de COVID-19.

Références

Liens externes

Source de la traduction

Salle de théâtre à Berlin
Berlinale
Berlin-Tiergarten

Theater am Potsdamer Platz


Takker er det sekstende studiealbum fra den danske sanger og sangskriver Thomas Helmig. Det blev udgivet den 1. marts 2018. Det er Thomas Helmigs niende album på dansk, og det udkom fem år efter KH Helmig (2013), hvilket er den længste periode der er gået mellem to album.

Anmeldelse
Lene Kryger fra Fyens Stiftstidende gav Takker fire ud af seks stjerner, og skrev: ""Takker" er tydeligvis ikke et gennemkalkuleret eller kommercielt udtænkt album, snarere en stak fængende skitser fra det helmigske eksperimentarium. Men man må lade Thomas Helmig, at han - også når han er i det uforpligtende legehjørne - kan skrive melodier, der kysser ens trommehinder."

I sin anmeldelse for Ekstra Bladet, gav Thomas Treo albummet to ud af seks stjerner. Han kritiserede albummets produktion, som han beskrev som "corny lydeffekter og kitschede indfald, der hører hjemme i Melodi Grand Prix anno Tommy Seebach." Bo Nørgaard fra Århus Stiftstidende gav albummet to ud af seks stjerner. Anmelderen mente, at albummet var for langt: "Nogle gange kunne man godt ønske sig, at der var blevet klippet et omkvæd og kappet et mellemstykke", og konkluderede at "der er små momenter, der glimter. Der er bare også for mange, der ikke gør." Jyllands-Posten gav 4 ud af 6 stjerner, og Anders Houmøller Thomsen skrev: "Det nye album forekommer som to dynamiske danseskridt frem og to tilbage for den gamle popcharmør. Udspillet er en vellykket, uforpligtende og festlig karriereforlænger. Og et godt udgangspunkt for at Thomas Helmig kan fortsætte sit igangværende triumftog ved kommende koncerter landet rundt."

Spor

Hitlister og certificeringer

Ugentlige hitlister

Årsliste

Certificeringer

Kilder

Eksterne henvisninger

Thomas Helmig-album
Album fra 2018

Takker


ඉමදුව ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය යනු,  ශ්‍රී ලංකාවේ, දකුණු පළාතේ,   ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ, පිහිටි ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසයකි.

ජනගහනය
මුළු ජනගහනය 51751

ග්‍රාම නිළධාරි වසම්
වවුලුගල , හව්පේ

ආර්ථිකය

ප්‍රාදේශීය ලේකම්වරුන්

ආශ්‍රිත ලිපි
ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත්
ශ්‍රී ලංකාවේ පරිපාලන දිස්ත්‍රික්ක

මූලාශ්‍ර
 Divisional Secretariats Portal

ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කය

ඉමදුව ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය


Tratatul asupra Interzicerii Armelor Nucleare este un tratat internațional al Națiunilor Unite vizând interzicerea utilizării de arme nucleare. Are drept obiectiv întărirea articolului 5 din Tratatul asupra Neproliferării Armelor Nucleare. Tratatul a fost susținut îndeosebi de Campania Internațională pentru Abolirea Armelor Nucleare, reuniune de ONG-uri contra proliferării nucleare, fondată în 2007. Preambulul său face referire la hibakusha cât și la dreptul internațional umanitar și la dreptul internațional al drepturilor omului.

Istorie
În decembrie 2016, o rezoluție a Națiunilor Unite vizând stabilirea acestui tratat a fost votată cu 113 voturi pentru, 35 de voturi contra și 13 abțineri.

Negocierea sa a început în martie 2017, înainte de a fi votat în Adunarea Generală a Națiunilor Unite, la 7 iulie 2017, când 122 de țări din 192 au aprobat tratatul.

Puterile nucleare, cât și țările membre ale NATO, mai multe țări din Africa și din Asia Centrală, Australia și Japonia între altele, au boicotat adoptarea tratatului, cu excepția Țărilor de Jos care este singura țară care s-a opus tratatului în mod categoric.

Ratificarea a început la 20 septembrie 2017, iar punerea sa în aplicare va interveni după ce 50 de state vor fi ratificat tratatul.

La 20 septembrie, tratatul a fost ratificat de Sfântul Scaun.

Semnări și ratificări

Note

Legături externe

Vezi și
 Mișcare antinucleară
 Zonă liberă de arme nucleare

Tratate ale ONU
Tratate internaționale
Tratate semnate în 2017


Bradifrenija (bradi- + -frenija) je opća usporenost psihičkih funkcija, osobito misaonih, ali i emocionalnih. Poremećaji karakterizirani bradifrenijom uključuju Parkinsonovu bolest i razne oblike shizofrenije. Bradiferija također može biti nuspojava psihijatrijskih lijekova. Izražena je kod različitih organski uvjetovanih psihičkih poremećaja (stanja nakon encefalitisa, epilepsije), a opaža se i kod nekih hormonskih poremećaja (smanjena funkcija štitne ili nadbubrežnih žlijezda).

Izvori

Vanjske poveznice

Bolesti živčanoga sustava

Bradifrenija


Carlo Emanuel af Savoyen-Carignano (født 24. oktober 1770 i Torino, død 16. august 1800 i Chaillot i 16. arrondissement i Paris) var prins af Savoyen og titulær fyrste af Carignano. Hans søn var konge af Sardinien i 1831–1849. Hans sønnesøn og dennes efterkommere var konger af Italien i 1861–1946.

Fange i Frankrig
Under Første koalitionskrig kæmpede Carlo Emanuel mod Frankrig.

Allerede i 1792 besatte Frankrig Nice og Savoyen. I 1796 blev Sardinien tvunget til give de franske tropper fri passage gennem landet og samtidigt formelt afstå hertugdømmet Savoyen og grevskabet Nice (Alpes-Maritimes) til Frankrig.

I 1798 blev resten af Sardiniens besiddelser på fastlandet omdannet til Republikken Piemonte (Repubblica Piemontese), der var en fransk lydstat, som aldrig opnåede international anerkendelse. I år 1800 blev Piemonte opslugt af en anden fransk lydstat, og i 1805 blev Piemonte fuldstændigt indlemmet i Frankrig.

I slutningen af krigen var Carlo Emanuel faldet i fransk fangenskab, og hans familie blev deporteret til Paris. Carlo Emanuel døde i et fransk fængsel i år 1800. Familien fik dog lov til at begrave ham i Basilica di Superga i Torino.

Slægt
Carlo Emanuel var tipoldesøn af Viktor Amadeus 2. Sardinien-Piemont, der havde været konge af Sicilien i 1713 – 1718, og som var Sardiniens første konge i 1720 – 1730.

Carlo Emanuel var søn af Victor Amadeus 2. af Savoyen-Carignano. Efter faderens død i 1780 blev Carlo Emanuel titulær fyrste af Carignano.

Familie
Carlo Emanuel var gift med Marie-Christine af Sachsen og Kurland (1770 – 1851). Hun var sønnedatter af August 3. af Polen og Sachsen. De fik to børn:
 Karl Albert af Sardinien-Piemont (1798-1849), der blev konge af Sardinien i 1831.
 Elisabeth af Savoyen-Carignano (1800-1856), der i 1820 blev gift med den østrigske ærkehertug Rainer, der var vicekonge af Lombardiet-Venetien i 1818–1848. Elisabeth og Rainer blev svigerforældre til Victor Emanuel 2. af Italien.

Huset Savoyen

Carlo Emanuel af Savoyen-Carignano


Parker Solar Probe (anterior Solar Probe, Solar Probe Plus sau Solar Probe+) este o sondă spațială dezvoltată de NASA și lansată la 12 august în 2018 cu misiunea de a face observații asupra coroanei exterioare a Soarelui. Se va apropia la o distanță de 9,86 raze solare (6,9 milioane de km) de centrul Soarelui, și va atinge o viteză de 690.000 km/h sau 191 km/s, ceea ce reprezintă 0,064% din viteza luminii. Este cel mai rapid obiect construit vreodată de oameni.

Costul proiectului este de 1,5 miliarde de dolari. Nava spațială a fost proiectată și construită de laboratorul de fizică aplicată de la Universitatea Johns Hopkins. A devenit prima navă spațială NASA numită după o persoană în viață, în onoarea fizicianului nonagenar Eugene Newman Parker, profesor emerit la Universitatea din Chicago.

Un card de memorie care conține numele a peste 1,1 milioane de oameni a fost montat pe o placă și instalat sub antena navei spațiale la 18 mai 2018. Cardul conține și fotografii cu Parker și o copie a lucrării sale științifice din 1958, care prezice importante aspecte ale fizicii solare.

La 29 octombrie 2018, la aproximativ 18:04 UTC, nava spațială a devenit cel mai apropiat obiect artificial de Soare. Recordul anterior, de 42,73 milioane de kilometri de suprafața Soarelui, a fost stabilit de nava spațială Helios 2 în aprilie 1976. La periheliul său din 27 septembrie 2023, cea mai mare apropiere a Sondei Solare Parker este de 7,26 milioane de kilometri. Sonda folosește atracția gravitațională a lui Venus care o ajută să se deplaseze mai aproape de Soare și s-o propulseze de fiecare dată cu viteze din ce în ce mai mari.

Istoric

Conceptul Parker Solar Probe își are originea în raportul din 1958 al "Fields and Particles Group" (Comitetul 8 al Consiliului de Științe Spațiale al Academiei Naționale de Științe ), care a propus mai multe misiuni spațiale, inclusiv "o sondă solară care să treacă în interiorul orbitei lui Mercur pentru a studia particulele și câmpurile din vecinătatea Soarelui". Studiile din anii 1970 și 1980 au reafirmat importanța acesteia, dar a fost întotdeauna amânată din cauza costurilor. Misiunea Solar Orbiter cu costuri reduse a fost studiată în anii 1990, iar o misiune Solar Probe a servit drept unul dintre elementele centrale ale programul Outer Planet/Solar Probe (OPSP) formulat de NASA la sfârșitul anilor 1990. Primele trei misiuni planificate ale programului au fost: Solar Orbiter, Pluto Kuiper Express și Europa Orbiter, o misiune astrobiologică concentrată pe satelitul Europa.

Designul original Solar Probe folosea o asistență gravitațională de la Jupiter pentru a intra pe o orbită polară care o cobora aproape direct spre Soare. În timp ce aceasta explora polii solari  și se apropia și mai mult de suprafață (3 , un periheliu de 4 ), variația extremă a iradierii solare a făcut ca misiunea să fie costisitoare și necesita un generator termic cu radioizotopi pentru energie. Călătoria la Jupiter a transformat-o într-o misiune lungă ( ani până la primul periheliu solar, 8 ani până la al doilea.

După numirea lui Sean O'Keefe ca administrator al NASA, întregul program OPSP a fost anulat ca parte a cererii președintelui George W. Bush pentru bugetul federal al Statelor Unite pentru 2003. Administratorul O'Keefe a citat necesitatea unei restructurări a NASA și a proiectelor sale, în conformitate cu dorința Administrației Bush ca NASA să se reorienteze pe "cercetare și dezvoltare și abordarea deficiențelor de management".

Anularea programului a dus și la anularea inițială a New Horizons, misiunea care a câștigat în cele din urmă competiția de înlocuire a Pluto Kuiper Express în fostul program OPSP. Misiunea New Horizons, care va fi lansată în cele din urmă ca prima misiune a programului Noi frontiere, un succesor conceptual al programului OPSP, va trece printr-o luptă politică îndelungată pentru a i se asigura finanțare, lansarea având loc în 2006.

La începutul anilor 2010, planurile pentru misiunea Solar Probe au fost încorporate în Solar Probe Plus cu costuri mai mici. Misiunea reproiectată folosește mai multe asistențe gravitaționale ale lui Venus pentru un zbor mai direct, care poate fi alimentat de panouri solare. Are si un periheliu mai mare, reducând solicitarile asupra sistemului de protectie termică.

În mai 2017, nava spațială a fost redenumită Parker Solar Probe în onoarea astrofizicianului Eugene Newman Parker, care a inventat termenul "vânt solar". Sonda solară a costat NASA 1,5 miliarde de dolari. Racheta de lansare a purtat o dedicație în memoria inginerului APL Andrew A. Dantzler, care a lucrat la proiect.

Traiectorie

Designul misiunii Parker Solar Probe folosește asistență gravitațională repetă de la Venus pentru a-și reduce treptat periheliul orbital și pentru a atinge o altitudine finală (deasupra suprafeței) de aproximativ 8,5 raze solare sau aproximativ 6×106 km. Traiectoria navei spațiale include șapte survoluri ale lui Venus de-a lungul a aproape șapte ani pentru a-și micșora treptat orbita eliptică în jurul Soarelui, pentru un total de 24 de orbite. Orbita va fi eliptică pentru ca efectele mediului de radiație din apropierea Soarelui să fie minime.

Traiectoria necesită o energie mare de lansare, astfel încât sonda a fost lansată de pe un vehicul de lansare Delta IV Heavy și o treaptă superioară bazată pe motorul rachetă Star 48BV. Asistența gravitațională interplanetară va asigura o decelerare suplimentară în raport cu orbita sa heliocentrică , ceea ce va duce la un record de viteză heliocentric la periheliu. Pe măsură ce sonda trece în jurul Soarelui, aceasta va atinge o viteză de până la 200 km/s, ceea ce o va face temporar cel mai rapid obiect creat de om, de aproape trei ori mai rapid ca deținătorul recordului anterior, Helios-2. Ca orice obiect de pe o orbită, datorită gravitației, nava spațială va accelera pe măsură ce se apropie de periheliu, apoi va încetini din nou până când va atinge afeliul.

Obiective științifice
Scopurile misiunii sunt:

 Urmărirea fluxul de energie care încălzește coroana și accelerează vântul solar.
 Determinarea structurii și dinamicii câmpurilor magnetice la sursele vântului solar.
 Determinarea ce mecanisme accelerează și transportă particulele energetice.

Misiune

Sonda Parker Solar Probe a fost lansată la 12 august 2018, la ora 07:31 UTC. În prima săptămână în spațiu, aceasta și-a desfășurat antena, brațul magnetometrului și antenele de câmp electric. Nava spațială a efectuat prima corecție programată a traiectoriei la 20 august 2018, în timp ce se afla la 8,8 milioane de kilometri de Pământ și se deplasa cu o viteză de 63.569 km/h.

Activarea și testarea instrumentelor a început în septembrie 2018. La 9 septembrie 2018, cele două camere telescopice WISPR au efectuat cu succes un test de prima lumină, transmițând imagini cu unghi larg ale cerului de fundal spre centrul galactic.

Sonda a efectuat cu succes primul dintre cele șapte survoluri planificate ale planetei Venus la 3 octombrie 2018, unde s-a apropiat la aproximativ 2.400 de kilometri de planetă pentru a reduce viteza sondei și pentru a se apropia de Soare pe orbită.

În cadrul fiecărei orbite a sondei solare Parker în jurul Soarelui, porțiunea aflată în raza de 0,25 AU reprezintă faza științifică, în care sonda efectuează observații în mod activ și autonom. Comunicarea cu sonda este în mare parte întreruptă în acea fază. Fazele științifice se desfășoară timp de câteva zile atât înainte, cât și după fiecare periheliu. Acestea au durat 11,6 zile pentru primul periheliu și vor scădea la 9,6 zile pentru cel mai apropiat periheliu final.

O mare parte din restul fiecărei orbite este dedicată transmiterii datelor acumulate în faza științifică. Dar în această parte a fiecărei orbite, există încă perioade în care comunicarea nu este posibilă. În primul rând, cerința ca scutul termic al sondei să fie îndreptat către Soare pune uneori scutul termic între antenă și Pământ. În al doilea rând, chiar și atunci când sonda nu este deosebit de aproape de Soare, atunci când unghiul dintre sondă și Soare (văzut de pe Pământ) este prea mic, radiația Soarelui poate copleși legătura de comunicație.

După primul survol al planetei Venus, sonda s-a aflat pe o orbită eliptică cu o perioadă de 150 de zile (două treimi din perioada planetei Venus), făcând trei orbite, în timp ce Venus face două. După cel de-al doilea survol, perioada s-a redus la 130 de zile. După mai puțin de două orbite (doar 198 de zile mai târziu), sonda a întâlnit Venus pentru a treia oară, într-un punct mai devreme pe orbita lui Venus. Această întâlnire a redus perioada sa la jumătate din cea a lui Venus, adică la aproximativ 112,5 zile. După două orbite, s-a întâlnit a patra oară cu Venus aproximativ în același loc, scurtându-i perioada la aproximativ 102 zile. După 237 de zile, s-a întâlnit cu Venus pentru a cincea oară, iar perioada sa s-a redus la aproximativ 96 de zile. Apoi a efectuat șapte orbite, în timp ce Venus a efectuat trei. A șasea întâlnire, la aproape doi ani după a cincea, i-a redus perioada la 92 de zile. După încă cinci orbite (două orbite ale lui Venus), se va întâlni cu Venus pentru a șaptea și ultima oară, scăzându-i perioada la 88 sau 89 de zile și permițându-i să se apropie mai mult de Soare.

Cronologie

Descoperiri
La 6 noiembrie 2018, Parker Solar Probe a observat primele switchback-uri magnetice – inversări bruște ale câmpului magnetic al vântului solar. Acestea au fost observate pentru prima dată de misiunea NASA-ESA Ulysses, prima navă spațială care a zburat deasupra polilor Soarelui.

La 4 decembrie 2019, au fost publicate primele patru lucrări de cercetare care descriu descoperirile din timpul primelor două apropieri ale navei spațiale de Soare. Acestea au raportat direcția și intensitatea câmpului magnetic al Soarelui și au descris schimbările neobișnuit de frecvente și de scurtă durată ale direcției câmpului magnetic al Soarelui. Aceste măsurători confirmă ipoteza că undele Alfvén sunt candidații principali pentru înțelegerea mecanismelor care stau la baza problemei încălzirii coronale. Sonda a observat aproximativ o mie de unde magnetice în atmosfera solară, care măresc instantaneu vânturile solare cu până la 480.000 km/h și, în unele cazuri, inversează complet câmpul magnetic local. De asemenea, acestea au raportat că, folosind "un fascicul de electroni care curge de-a lungul câmpului magnetic", au putut observa că "inversările câmpului magnetic al Soarelui sunt adesea asociate cu creșteri localizate ale componentei radiale a vitezei plasmei (viteza în direcția de îndepărtare de centrul Soarelui)". Cercetătorii au descoperit o "componentă azimutală surprinzător de mare a vitezei plasmei. Această componentă rezultă din forța cu care rotația Soarelui aruncă plasma în afara coroanei atunci când plasma este eliberată din câmpul magnetic coronal".

Parker a descoperit dovezi ale existenței unei zone libere de praf cosmic pe o rază de 5,6 milioane de kilometri de la Soare, datorită vaporizării particulelor de praf cosmic de către radiația solară.

La 28 aprilie 2021, în timpul celui de-al optulea zbor al său pe lângă Soare, Parker Solar Probe a întâlnit condițiile magnetice și de particule specifice la 18,8 raze solare care indică faptul că a pătruns pe suprafața Alfvén; sonda a măsurat mediul plasmatic al vântului solar cu instrumentele sale FIELDS și SWEA. Acest eveniment a fost descris de NASA ca fiind "atingerea Soarelui".

La 25 septembrie 2022, a fost făcută prima descoperire a unei comete în imaginile obținute de sonda Parker Solar Probe. Cometa poartă numele PSP-001 și a fost descoperită în imaginile din 29 mai 2022, parte a celei de-a 12-a apropieri de Soare a sondei spațiale. De la această descoperire, alte 11 comete Sungrazer au fost descoperite în imaginile realizate de Parker Solar Probe, inclusiv două comete care nu fac parte din grup.

Vezi și
 Soare
 Corona solară
 Solar Orbiter, sondă europeană care trebuie să studieze (și ea) Soarele de la distanță mică

Note

Referințe

Legături externe

 Parker Probe Plus la Laboratorul de Fizică Aplicată de la Johns Hopkins University (JHUAPL)
 Solar Probe Plus (Mission Engineering Report; JHUAPL)
 Heliophysics Research (NASA)
 Explorers and Heliophysics Projects Division (EHPD; NASA)
 Parker Solar Probe (data and news; NASA)
 Parker Solar Probe (Video/3:45; NYT; August 12, 2018)
 Parker Solar Probe (Video—360°/3:27; NASA; September 6, 2018)
 eoPortal: Mission Status

Programul Living With a Star
Observatoare spațiale solare
Sonde spațiale NASA
2018 în zboruri spațiale

Parker (sondă spațială)


Alice er et oprindeligt fransk og engelsk pigenavn, som er almindeligt i mange lande i verden. Det var det mest populære fornavn for nyfødte piger i Sverige i 2012.

Varianten Alicia er almindelig i mange spansktalende lande, mens Alyssa er populært i bl.a. USA, Canada og Australien og Alisa i bl.a. Rusland, Ukraine og Finland.

Navnet Alice har svensk navnedag den 23. juni, og finlandssvensk navnedag den 14. juli.

I 2014 forbød indenrigsministeriet i Saudi-Arabien at navngive nyfødte børn Alice.

Etymologi
Navnet Alice er en fransk og engelsk yngre form af Aliz (også skrevet Aalis), som er en gammelfransk kortform af Adaleiz (Adelais). Adaleiz er en gammeltysk kæleform af Adalheid, sammensat af adal ("ædel") og heit ("type", "sort", "udseende").

Kendte personer med navnet
 Alice Babs (1924−2014), svensk musiker og skuespillerinde.
 Alice Connor (født 1990), engelsk skuespillerinde.
 Alice Cooper (født 1948), amerikansk mandlig sanger og musiker.
 Alice Munro (født 1931), canadisk forfatter.
 Alice O'Fredericks (1900−1968), dansk-svensk filminstruktør.
 Alice Tumler (født 1978), østrigsk tv-vært.
 Alice Vestergaard (født 1937), dansk journalist og tidligere chefredaktør.
 Alice Walker (født 1944), amerikansk forfatter.

Navnet anvendt i fiktion
 Alice Cullen er en fiktiv karakter i Twilight. Hun spilles af Ashley Greene.
 Alice i Eventyrland er en børnebog fra 1865 af Lewis Carroll. Den er blevet filmatiseret flere gange.

Anden brug af navnet
 Alice & Rita, en dansk sangduo.
 Alice og Bob, en konvention indenfor kryptologi og fysik.
 Alice Deejay, en hollandsk musikgruppe.

Referencer

Pigenavne

Alice


Adigece (Adigece: Адыгабзэ, Adığabze), Adığece veya Batı Çerkesçesi (КӀах Адыгабзэ, K'ax Adığabze), Kuzeybatı Kafkas dilleri ailesinin Çerkes dilleri kolunda yer alan bir dildir. Aynı koldaki Kabardeyce ile karşılıklı anlaşılabilirliğe sahiptir. Kuzey Kafkasya'da yer alan eski Batı Çerkesya topraklarını kapsayan Adige Cumhuriyeti ile Krasnodar Krayı bölgelerinde ve Çerkes Sürgün ve Soykırımı ile Kafkasya'dan Osmanlı İmparatorluğu topraklarına zorla sürülen ve bugün Türkiye ve Ürdün gibi ülkelerde yaşayan Çerkesler tarafından konuşulur. Kiril alfabesiyle yazılan dil, geçmişte Arap ve Latin alfabeleriyle de yazılmıştır.

II. Dünya Savaşı öncesi Şapsığ Ulusal Rayonunda kullanılan Şapsığ lehçesi savaş sonrası yazı dili olmaktan çıkarılsa da diaspora Çerkeslerinin çoğu tarafından konuşma dili olarak kullanılmaktadır.

Evliya Çelebi 1660'lı yıllarda gezip gördüğü Çerkes topraklarında konuşulan Batı Çerkesçesini "147 lisanı cevher saçan kalemimle yazmışım, ama bu Çerkes dili gibi saksağan kuşu sesli dili yazamadım". diyerek açıklamıştır.

Ortografi

Diyalekt

Dilbilgisi

Sesbilim

 Yalnızca ödünçleme sözcüklerde görülen ünsüzler
 Not: Batı Çerkesçesindeki lehçelerde görülen birçok ünsüz bulunmaktadır ve sesbirimciklerin sayısı oldukça fazladır.

Geniş ünsüz envanterine zıt bir biçimde Batı Çerkesçesinde yalnızca üç sesbirimsel ünlü bulunur.

Lehçeleri
Başlıca lehçeleri, Şapsığca (Шапсыгъбзэ), Bjeduğca (Бжъэдыгъубзэ), Abzehçe (Абдзахыбзэ), Ç'emguyca (КIэмгуйыбзэ), yok olma tehlikesindeki Hatukayca (Хьатыкъуайыбзэ) ve günümüzde yok olan Hakuçça (ХьакIуцубзэ) Natuhayca (Нэтыхъуаджыбзэ), Mahoşca (Мэхъошыбзэ), Yecerıkuayca (Еджэрыкъуайыбзэ) ve Mamhığca (Мамхыгъыбзэ).

Bu lehçelerden Şapsığ ve Hak'uç Krasnodar krayındaki Soçi (Adigece:Шъачэ/Saçe) metropolitan alanı ile Tuapse rayonunda (ya da Karadeniz kıyısı Şapsığyası'nda); Abz'ex, Şapsığ, Bjeduğ ve K'emguy ise Adıgey Cumhuriyeti'nde, bu son beş lehçe ile birlikte diğer lehçelerin tamamı ise Diaspora ülkelerinde (Türkiye, Irak, Suriye, Ürdün, Lübnan, İsrail, Libya, Tunus, Kıbrıs, Bulgaristan ve Sırbistan-Kosova, AB, İsviçre, ABD, Kanada ve Avustralya, vb) konuşulmaktadır.

Adigece 1864'te Türkiye'ye yapılan göçten (deportasyon) önce 2.000.000 dolayında bir nüfus tarafından konuşuluyordu (1). Adigece, Diaspora'daki Çerkeslerin büyük çoğunluğu tarafından, başta Türkiye olmak üzere hâlen konuşulmaktadır. Edebiyat dili, önceleri Şapsığ lehçesi idi. Ancak Adıgey Cumhuriyeti'nde Şapsığ nüfusunun az olması (dört Şapsığ ve bir Natuhay köyü) nedeniyle K'emguy (КIэмгуй) esası benimsenmiş, 23 Eylül 1924'te kurulan Krasnodar krayına bağlı Şapsığ Ulusal Rayonu'nun 24 Mayıs 1945'te kaldırılması üzerine de, Şapsığcanın bir yazı dili olması durumu da sona ermiştir.

Adigece bugün RF'ye bağlı Adıgey Cumhuriyeti'nde resmî dildir. Adigece Krasnodar krayı ile İsrail'in (4.100 Adige) Adige okullarının bazı sınıflarında ve Türkiye'nin orta öğrenim sınıflarında  seçmeli bir ders olarak ilgili devletlerce okutulmaktadır. Adigece dersler cumhuriyetlerde, sınıfına göre değişmek üzere 1-10. sınıflarda iki ilâ dört ders saati tutarında, Krasnodar Kray'da ise 1-10. sınıflarda bir ilâ iki ders saati tutarında ve Türkiye okullarında İngilizce derslerinin Türkçe yardımıyla işlenmesi gibi, oralarda da Rusça yardımıyla okutulmaktadır, ancak Kabardeyce konuşulan Kabardino-Balkarya'nda Kabardeyce anadiline dönüş programı (bu arada Karaçay-Balkarca eğitim programı da) başlatılmıştır. Ancak Adigey'de bu tür bir anadiline dönüş programı, aydınlar tarafından istenmekle birlikte, yönetimce henüz benimsenmiş değildir. Ürdün'de de bir özel okulda, Adigece seçmeli bir ders olarak öğretilmektedir. Türkiye'de de yasak dil kapsamından çıkartıldıktan sonra, Çerkesçenin (Adigece), devlet denetiminde ve özel kurslar niteliğinde öğretilmesine, görünüşte bir yasal olanak sağlanmıştır (2004). 2002'de RF'deki toplam Adige sayısı, Şapsığlar dışında, 131.769 idi. 1864 öncesinde 700 bin olarak tahmin edilen Şapsığ nüfusu (2) ise, Kafkasya'da iyice azalmıştır (tahminen 12 bin; Adıgey Cumhuriyeti'ndeki Adige sayılan Şapsığlarla birlikte 20 bin dolayında). Türkiye'deki Adige asıllı insan sayısı, en çok Şapsığ, ardından Abadzeh, daha azı da Kabartay ve diğerleri olmak üzere 2.200.000'in üzerinde olduğu tahmin edilmektedir (3). Ancak Türkiye'de konuşulan Abadzeh lehçesi ve öbür lehçeler büyük oranda Şapsığ lehçesi tarafından asimile edilmiş (yutulmuş) durumdadır. Bunda Şapsığ lehçesinin Osmanlı Devleti döneminde bir ibadet dili olarak seçilmiş olmasının ve Adigece mevlidin Şapsığ lehçesinde olmasının belirleyiciliği olmuştur.

Adigecenin doğu kolu olan Kabardeyce (Qeberdeyıbze ya da Adığebze) ise, Kafkasya'da Adige nüfus çoğunluğunun konuştuğu dil olup, RF'ye bağlı Kabardino-Balkarya (üç resmî dilli) ve Karaçay-Çerkesya (beş resmî dilli) cumhuriyetlerindeki resmî dillerdendir. 2002'de RF'deki "asıl Kabardeyce" (519.958) ve Kabardeyce dilli "Çerkes" (60.517) sayısı, Adigey'dekiler dışında, toplam 580.475 idi. Ayrıca RF'deki Abazalar da (2002'de 37.942), Kabardeyceyi de konuşmaktadırlar. Türkiye'de "Geleneksel olarak konuşulan dil ve lehçelerde yayın" çerçevesinde ve "Çerkesçe" adı altında, haftada bir gün (Perşembe günü) Kabardeyce radyo (45 dakika, Radyo 1, saat 6:30) ve televizyon yayını (TRT-3; 30 dakika, sabah saat 07:30) verilmektedir. TRT'de değişimli olarak, bir hafta Adigece, bir hafta da Kabardeyce yayın yapılması planlanmış ise de, uygulanmamıştır.

Ancak, birçok Adigece İnternet radyo-TV yayını vardır, bu kapsamda, İsrail'in Kfar-Kama beledsinde bulunan "Nafna" İnternet radyosu günde 24 saat Adigecenin Şapsığ (ya da Hak'uç) lehçesinde yayın yapmaktadır (Hak'uç lehçesi birçok yerde, birçok Adigece lehçesi ile birlikte, yerini daha baskın bir lehçe olan Şapsığ lehçesine bırakmıştır, Şapsığca, örneğin Sakarya ve Düzce gibi yerlerde ve Kabardeyce de Kayseri ve Sivas gibi yörelerde, diğer lehçeleri özümlemiş ya da etki altına almıştır). Diaspora'da daha başka, yeni yeni kurulan Adigece radyo ve TV İnternet yayınları da vardır.

RF içindeki Adigelerin toplam sayısı, Şapsığlar dışında, 2002'de 712.244 idi. 1999'da RF yönetimince bir etnik topluluk olarak tanınmış olan Şapsığların sayısı, Krasnodar krayı verilerine göre 3.231'den başlatılıyorsa da pek inandırıcı değildir. Çünkü, şimdiki Kıyıboyu Şapsığ yöresinin (Soçi metropoliten alanı ve Tuapse rayonu) yarı Şapsığ nüfusunu içeren, eski Şapsığ Ulusal Rayonu'nda bile, Eylül 1942'de, yine Rus kaynaklarına göre 4.000 Şapsığ nüfus bulunuyordu (T. V. Polovinkina, Çerkesya Gönül Yaram, Ankara, 2007, s. 308). Tuapse rayonundaki Şapsığlarla birlikte sayı 8.000 dolayındaydı. Kıyıboyu Şapsığya yöresi (ХыIушъо Шапсыгъэ) Şapsığ nüfusunun, 60 yıl boyunca hiç artmayarak, üstelik 8.000'den, 2002'de 3.000'e düşmüş olması olayı, düşündürücü olması gerekecek bir durumdur. Şapsığ kaynaklarına göre ise sayı, en az 12.000'dir (4).

Adigeceye en yakın dil, Çerkes dillerinin doğu kolu olan Kabardeyce ve daha sonra, şimdi ölü dil olan Ubıhçadır (5). Ubıh dilinden sonra, Abhaz dilinin yaşayan edebiyat dilleri olan "Abazaca" (Karaçay-Çerkesya'da resmî dil) ve "Abhazca" da (Abhazya'da resmî dil) Adigeceye en yakın sayılan dillerdir.

Adigece, 1927 yılına değin Arap alfabesini, 1927-37 arası Latin harflerini kullanmış, 1937'den beri de Kiril (Rus) alfabesini kullanmaktadır. Kabardeyce ise 1924'e değin Arap, ardından 1936'ya değin Latin alfabesini kullanmış, 1936'dan beri de Kiril alfabesini kullanmaktadır (6). Adigece, yazılı yaşama geçişten önce ondalık sayı sistemi yerine yirmilik bir sistemden yararlanmakta idi.

Adigece yazı dilinden örnekler

Öz Çerkesçe kelimeler

Diğer dillerden geçmiş kelimeler

Kaynakça

 Adigece Fiiler Kitabı, Ber Hikmet. Ankara, Kafder
 Bir çalışmaya göre Çerkes ya da Adığe sayısı, Türkiye nüfusunun % 2,14 kadarıdır: Prof. Dr. Mehmet Şahingöz, Ethnologue Data from:Language of the World, USA; Nartajans.net, Türkiye'de Etnik Dağılımlar.
 Doç. Dr. Fethi Güngör, Geçmişten Günümüze Kafkasların Trajedisi, İstanbul, 2006, s. 17.
 İslam Ansiklopedisi, Çerkesler, Mirza Bala.
 Kafkasya Üzerine Beş Konferans, Adıge Dili, İstanbul, 1977; Adığe (Çerkes) Edebiyatı, Kafkasya KD, sayı 39-42, Ankara, 1973.
 Nart dergisi, sayı 8, Ankara, 1998, s. 13; Jineps, Şubat 2007.
 Prof. Dr. H. M. İbrahimbeyli, Bayram Jübilesi mi Yoksa Halkımızın Trajedisi mi?, Kuzey Kafkasya KD, sayı 83-84, İstanbul, 1991, s. 55; Jineps, Haziran, Kasım 2006 sayıları.

Dış bağlantılar

 Adigece Sözlük
 Adigece Sözlük

Çerkesçe

Eklemeli diller
Irak'taki diller
Kuzeybatı Kafkas dilleri
Rusya'daki diller
Türkiye'deki diller

Adigece


Renault Samsung Motors (르노삼성자동차), Güney Koreli Samsung adlı şirketin otomobil üretmek için kurmuş olduğu bir şirkettir.

1994 yılında Güney Kore Gangseo Busan'da Nissan Samsung Motors firmasını Samsung ve Nissan, NissanSamsung adıyla kurarak Japonya'dan kit halinde gelen Nissan Maxima modeli arabaları monte etmeye başlamıştır.

Modelleri
 Samsung SM3
 Samsung SM5
 Samsung SM7
 Samsung SV110
 Samsung Big Thumb

Bağlantılar
 Renault Samsung Motors
 RSM Club
 Club SM5
 Club SM3
 SM7 Club
 Renault Samsung Motors Chile

Güney Kore merkezli otomotiv şirketleri
Otomobil üreticileri
Renault
Nissan
Eski Samsung kuruluşları
1994'te kurulan şirketler

Renault Samsung Motors


Steinfluga (fræðiheiti: Capnia vidua) er frumstæð flugutegund, og heldur sig við læki og ár um mestallt Ísland. Annars er hún í fjallendi Mið-Evrópu og víða í Norður-Evrópu. Lirfurnar þola ekki mengun.

Tilvísanir

Steinflugur
Skordýr á Íslandi

Steinfluga


Helluonidius es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Helluonidius aterrimus (Macleay, 1873)
 Helluonidius chrysocomus Maindron, 1908
 Helluonidius cyaneus (Casetlnau, 1867)
 Helluonidius cyanipennis (Hope, 1842)
 Helluonidius laevifrons Darlington, 1968
 Helluonidius latipennis (Macleay, 1887)
 Helluonidius latipes Darlington, 1968
 Helluonidius politus Darlington, 1968

Referencias

Enlaces externos
 Helluonidius en ION
 Nomenclator Zoologicus
 Carabidae of the World

Helluonina

Helluonidius


Maciste împotriva lui Hercule, în Valea Necazurilor (titlu original:  Maciste contro Ercole nella valle dei guai   cunoscut și ca Franco, Ciccio & Maciste contro Ercole nelle valle dei guai) este un film  SF de comedie italian  din 1961 regizat de Mario Mattoli. Este o parodie a filmelor peplum foarte populare în aceea perioadă, anticipând apariția filmului american The Three Stooges Meet Hercules din 1962 care are un scenariu asemănător.     Rolurile principale au fost interpretate de actorii Frank Gordon ca Hercule , Kirk Morris ca Maciste, Franco Franchi ca Francheo și Ciccio Ingrassia ca Ingrassiade. Scenariul este scris de Marcello Marchesi și Vittorio Metz.

Prezentare

Mario și Raimondo, managerii unei mici companii de teatru din Milano, încearcă să-și crească averea folosind o mașină a timpului, dar folosesc o dată greșită și ajung cu 7000 de ani în urmă. Aceștia ajung la curtea lui regelui Euristeo / Eurystheus, care le promite averi dacă îl vor  ajuta pe  Hercule în lupta sa împotriva lui Maciste, care vrea să se căsătorească cu Deianira. Maciste, inițial în dezavantaj, își recapătă forțele care fuseseră luate de Circe datorită intervenției nimfei Eco . Așa începe o luptă între Hercule și Maciste; Mario și Raimondo reușesc să scape, revenind la timp în viața lor modernă.

Distribuție

Producție
Coloana sonoră este creată de Gianni Ferrio.

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme cu Hercule
 Film peplum
 Listă de filme SF de comedie

Filme din 1961
Filme italiene
Filme în limba italiană
Filme regizate de Mario Mattoli
 Filme cu Hercule
Filme peplum
Filme fantastice din anii 1960
Filme cu călătorii în timp
Filme de comedie din anii 1960
Parodii
Filme SF de comedie
Filme SF din anii 1960


Therezinha Beatriz Alves de Andrade Zorowich (São Paulo, 15 de setembro de 1933) é uma cirurgiã dentista e inventora brasileira, sendo o "lavarroz" (1959) a sua ideia mais bem sucedida e conhecida até hoje.

Autora publicada, Therezinha tem seis livros sob seu nome. Todas as obras são voltadas para o universo da medicina, examinando principalmente os direitos dos profissionais da área e a questão da saúde pública no Brasil. Dentre seus títulos estão Médicos, estado e sociedade (1986), Soluções para o problema da saúde no Brasil (1995), Deveres e direitos do prestador e do consumidor de serviços de saúde (2002) e Fundo privado de previdência complementar para a saúde (2006).

Biografia
Nascida na pequena cidade de Batatais, interior do estado de São Paulo, mais tarde frequentou a Universidade de São Paulo onde formou-se em odontologia. Casou-se com o engenheiro Mackenzista Solón Ribeiro Zorowich, com quem teve cinco filhos, quatro tendo se formado em medicina e um em direito.

Therezinha trabalhou no Departamento de Assistência ao Escolar (DAE) do Estado de São Paulo até sua aposentadoria da instituição. Na época em que trabalhava no DAE, o órgão dava assistência médico-odontológica a toda rede escolar do Estado, que contratava cerca de 2000 (dois mil) cirurgiões dentistas. Beatriz trabalhou na primeira ambulância odonto-radiológica do DAE e durante muitos anos foi dentista do Instituto de Educação Caetano de Campos, em São Paulo, Capital.

Em 1996 Therezinha fundou o IDEMEDS, o Instituto Brasileiro de Defesa dos Médicos, Dentistas e Sociedade, do qual até hoje é presidente.

Por um breve período, Therezinha tentou a vida política e em 2002 disputou pelo cargo de Deputada Federal pelo Estado de São Paulo.

Inventos
Grande parte dos inventos de Therezinha partem de situações do dia a dia. Desde o mais bem sucedido de seus inventos, o escorredor de arroz, até um pano de limpeza personalizado para rodos, todas as suas invenções são concretizações de soluções para pequenos incômodos da vida cotidiana doméstica.

Escorredor de Arroz, 1958

Em 1958, Therezinha Zorowitch teve a ideia de fazer um escorredor de arroz após se deparar inúmeras vezes com o mesmo problema quando chegava em casa de seu consultório de dentista. Sempre que a empregada fazia a limpeza dos alimentos sua pia ficava entupida por causa de pedaços que escapavam no momento de escorrer a porção desejada. O incômodo de precisar utilizar dois utensílios diferentes para uma única tarefa foi resolvido quando, com um lampejo, Therezinha teve a ideia de conjugar os dois tipos de bacia necessárias, uma com o fundo sólido e outra com furos estilo peneira. O formato em V pensado por Therezinha, lembrando as conchas de um marisco abertas, permitia a dupla usabilidade do objeto e tornava mais fácil a realização da tarefa de lavar grãos, frutas e vegetais e supria a necessidade de transpor o conteúdo de um recipiente para o outro. As duas partes interligadas do escorredor, formando um ângulo superior a 90 graus, permite o uso revezado das partes, ficando um lado sempre em suspensão enquanto o outro esta em uso.

Com a ajuda de seu marido e as ferramentas do engenheiro que dispunham em casa, a dentista fez o primeiro protótipo de seu escorredor a partir de papel alumínio reforçado e grampos. Ao verem que tinham uma boa ideia em mãos o casal patenteou a ideia, no entanto, não dispunham de capital suficiente para pôr o produto em prática. Logo, os dois tentaram pela primeira vez apresentar o projeto para a Atma, grande fabricante de produtos plásticos na época, mas foram recusados.

Mais tarde um primo da mãe de Therezinha, Eduardo Garcia Rossi, secretário na Federação das Indústrias do Estado de São Paulo (Fiesp), levou a ideia até Joaquim Ferreira, dono da Trol na época. O casal em sua segunda tentativa de apresentar a ideia, agora para a Trol S/A, foi mais feliz e a produção do "lavarroz" teve seu início em 1959 com Therezinha tendo parte em 10% dos lucros em cada unidade vendida e recolhendo royalties até 1978.

O produto se tornou um sucesso e em 1961 ganhou o título de item mais vendido da Associação Brasileira de Supermercados (Abras) e no ano seguinte foi a grande estrela da Feira de Utilidades Domésticas de São Paulo.

Escova Dental Diagonal, 1975
Como profissional dentista, Therezinha dispunha de conhecimento vasto sobre saúde bucal. O conceito de uma escova de dentes com cerdas em formato diagonal veio ao constatar como tal configuração permitia acompanhar a curvatura e a variação natural do tamanho dos dentes em uma arcada, facilitando a escovação e tornando a limpeza dentária mais fácil.

No entanto, em 1977 a Reach, companhia especializada em higiene bucal e propriedade da gigante Johnson & Johnson, lançou sua escova de dentes com cabo angulado e cerdas com variação de altura, inovando o mercado de escova de dentes de forma muito mais impactante que qualquer produto concorrente poderia esperar conseguir na época.

Therezinha ainda tentou patentear a escova que idealizara, no entanto seu pedido foi negado pelo INPI, o Instituto Nacional da Propriedade Intelectual, justamente por seu produto apresentar semelhanças demais com a escova de dentes Reach, já patenteada pela gigante americana Johnson & Johnson.

Limpex Rodo, 1998

O "Limpex Rodo'', concebido por Therezinha em 1988, é um pano com franjas destinado a limpeza de superfícies. Seus maiores diferenciais para com um pano de limpeza habitual são, em primeiro lugar, as franjas nas extremidades que permitem um alcance maior em áreas de difícil acesso como cantos estreitos. Em segundo, um furo no meio do tecido que permite o encaixe fácil em rodos e, por fim, uma pequena lixa adjunta que impede o deslize do pano sobre a cabeça do rodo.

Jarra de suco com colher
Novamente com uma proposta dois em um, a jarra de suco com colher acoplada tem um nome auto explicativo. O utensílio extra agregado a tampa do produto permite misturar o conteúdo do recipiente sem a necessidade de abri-lo. A ideia para o projeto veio da propriedade característica de sucos naturais e caseiros, que decantam deixando a polpa da fruta no fundo do jarro após o líquido ficar em repouso após determinando tempo. O produto também permite a remoção da colher caso essa seja a preferência.

Outros produtos
 Pirâmide decorativa energizadora
 amálgama de porcelana feita a partir de porcelana refratária fundida e glazeada ou vitrificada
 faca com a extremidade frontal com estreitamento

Ligações externas
 Zorowich, Therezinha breatriz Alves de Andrade (1986). Medicos, estado e sociedade. [S.l.]: Metodista
 Zorowich, Therezinha breatriz Alves de Andrade (1995). Soluções para o problema da saude no brasil justiça para os profissionais de saude e para toda a população. [S.l.]: T.b.a. de a. Zorowich
 Zorowich, Therezinha breatriz Alves de Andrade (2002). Deveres e direitos do prestador e do consumidor de serviços de saúde. [S.l.]: T.B.A.A. Zorowich
 Zorowich, Therezinha breatriz Alves de Andrade (2006). Fundo privado de previdência complementar para a saúde. [S.l.]: Edição da autora

História do design
História do design de produto
Design
Inventoras
Designers do Brasil
Alunos da Faculdade de Odontologia da Universidade de São Paulo
Naturais da cidade de São Paulo

Therezinha Beatriz Zorowich


This is a list of fighter aces in World War II, ordered by national origin. See also List of World War II flying aces.

Australia
There were 103 air aces from Australia during the Second World War.  For more information, see List of World War II aces from Australia.

Austria
There were 51 air aces from Austria during the Second World War.  For more information, see List of World War II aces from Austria.

Belgium
There were 14 air aces from Belgium during the Second World War. For more information, see List of World War II aces from Belgium.

Bulgaria

Canada
There were 152 air aces from Canada during the Second World War.  For more information, see List of World War II aces from Canada.

China
There were more than 25 fighter aces from the China during the Second World War, although not all flew for the Allies. For more information, see List of World War II aces from China.

Croatia

From 1941 to 1945, the portion of Yugoslavia occupied by the Axis powers existed as the Independent State of Croatia, a puppet state of Nazi Germany. There were 25 fighter aces from the Independent State of Croatia, fighting for the Axis, during the Second World War.  see List of World War II aces from Croatia.

Czechoslovakia
There were more than 30 aces from Czechoslovakia during the Second World War.  see List of World War II aces from Czechoslovakia and List of World War II aces from Slovakia.

Denmark
There were 3 fighter aces from Denmark during the Second World War. For further information, see List of World War II aces from Denmark.

Finland
There were 96 fighter aces from Finland during the Second World War.  For further information, see List of World War II aces from Finland

France
There were more than 180 aces from France during the Second World War.  See List of World War II aces from France and List of Vichy France flying aces.

Germany
There were over 2,500 aces from Germany during the Second World War.  For a detailed list of 890 (updated as of October 2017) of these aces, see List of World War II aces from Germany

Greece

There were 6 air aces from Greece during the Second World War.

Hungary
There were 39 air aces from Hungary during the Second World War. For further information, see List of World War II aces from Hungary.

Ireland
There were more than 13 aces from Ireland during the Second World War., see List of World War II aces from Ireland.

Italy
There were more than 166 aces from Italy during the Second World War.   see List of World War II aces from Italy

Japan
There were more than 475 aces from Japan during the Second World War.  see List of World War II aces from Japan

New Zealand
There were more than 80 aces from New Zealand during the Second World War.  For a complete list, see List of World War II aces from New Zealand.

Norway

There were 20 aces from Norway during the Second World War. For a complete list, see List of World War II aces from Norway.

Philippines
There were only two known aces of the Philippines during the Second World War.

* Jesús A. Villamor

* César Basa

Poland

There were 91 air aces from Poland during the Second World War. For further information, see List of World War II aces from Poland.

Rhodesia
There were 11 air aces from Rhodesia during the Second World War.  see List of World War II aces from Rhodesia.

Romania
There were 126 aces from Romania during the Second World War by Romanian 1944  standards. , see List of World War II flying aces from Romania.

Slovakia

There were 19 air aces from Slovakia during the Second World War. see List of World War II aces from Slovakia.and List of World War II aces from Czechoslovakia

South Africa
There were 59 aces from South Africa during the Second World War. ee List of World War II aces from South Africa

Soviet Union
Soviet Union produced the highest scoring allied aces during the Second World War. see List of World War II aces from the Soviet Union

Spain
There were 20 air aces from Spain during the Second World War, see List of World War II aces from Spain.

Sweden
William Y. Anderson as a Swedish-American pilot flying with U.S. Army Air Forces. 7 kills (+  V-1 "flying bomb" on  17 June 1944).

United Kingdom

There are 753 aces listed from the United Kingdom during the Second World War.

United States
There were 1297 aces from the United States during the Second World War, see List of World War II aces from the United States

See also
 Flying ace
 List of World War II air aces

References

 Country
Lists by country

List of World War II flying aces by country


Magellan-Nellikerod (Geum magellanicum) er en flerårig, urteagtig plante med de fleste blade samlet i en grundstillet roset. Blomsterne er guldgule eller klart røde. Arten indgår i krydsninger, der bruges som prydplanter i haverne.

Kendetegn
Magellan-Nellikerod er en staude med en grundstillet bladroset. Skuddene er oprette, svagt furede og fin hårede. De grundstillede blade er uligefinnede med omvendt ægformede småblade, der har grovtandet rand. Oversiden er græsgrøn og spredt dunhåret med forsænkede bladribber, mens undersiden er lysegrøn. Blomstringen foregår i april-maj , hvor man finder de nikkende blomster siddende i små, endestillede stande. De enkelte blomster er 5-tallige og regelmæssige med gule eller røde kronblade. Frøene er nødder med krogede vedhæng.

Rodsystemet består af en kraftig rodstok og nogle tykke hovedrødder . Planten indeholder tanniner (garvestoffer) og flere andre stoffer, der betinger brugen af udtræk hos mapuchefolket.

Magellan-Nellikerod når en højde på 0,50 m og en bredde 0,25 m.

Hjemsted
Magellan-Nellikerod har sin naturlige udbredelse i de sydlige dele af Argentina og Chile. Her vokser arten i moser, enge og lyse skove i højder mellem 500 og 2.000 m. Den foretrækker vedvarende våd eller fugtig jord (og vokser endog i vand) med et højt humusindhold. I de argentinske departementer Futaleufú og Languiñeo, som ligger i den nordvestlige del af provinsen Chubut findes subantarktiske, løvfældende skove. Her er arten dominerende sammen med Lenga og en anden sydbøgeart, Antarktisk Sydbøg (Nothofagus antarctica), og her findes den sammen med bl.a. Acaena argentea og Acaena ovalifolia (begge er arter af slægten Tornnød), Andesceder, Berberis microphylla (en art af Berberis), Chile-Jordbær, Chiliotrichum diffusum, Chusquea culeou, Darwin-Berberis, Elymus andinus (en art af Kvik), Fru Heibergs hår, Galium hypocarpium og Galium richardianum (begge er arter af slægten Snerre), Glat Ærenpris, Gul Inkalilje, Hierochloe redolens (en art af Festgræs), Hvid Eskallonia, Hydrocotyle chamaemorus (en art af Frøbid), Krybende Kambregne, Lathyrus magellanicus (en art af Fladbælg), Luzula chilensis (en art af Frytle), Magellan-Korsrod, Maytenus boaria og Maytenus chubutensis (begge er arter af en slægt i Ananas-familien), Ribes cucullatum og Ribes magellanicum (begge er arter af Ribs-slægten), Schinus patagonicus (en art af Pebertræ), Senecio filaginoides og Senecio neaei (begge er arter af slægten Brandbæger), Sisyrinchium patagonicum (en art af slægten Blåøje), Solidago chilensis (en art af slægten Gyldenris), Trefliget Gummipude, Vicia magellanica (en art af slægten Vikke) og Viola maculata (en art af slægten Viol).

Galleri

Noter

Røde blomster
Engplanter
Chiles flora

Magellannellikerod


El Departamento de Carretera de Nebraska (en inglés: Nebraska Department of Roads, NDOR) es la agencia estatal gubernamental encargada en la construcción y mantenimiento de las carreteras estatales y federales del estado de Nebraska. La sede de la agencia se encuentra ubicada en Lincoln, la ciudad capital del estado. La agencia cuenta con ocho distritos ubicados en todo el estado.

El Departamento de Carreteras de Nebraska es distinto al de otras agencias similares en el país, ya que es el Departamento de Carreteras, y no el Departamento de Transporte. Bajo la dependencia del Departamento de Carreteras de Nebraska no se encuentra el transporte de aviación, marítimo o vehículos motorizados.

Referencias

Enlaces externos
Sitio oficial

Agencias estatales de Nebraska
Carreteras de Nebraska
Transporte de Nebraska
Nebraska

Departamento de Carreteras de Nebraska


The Revenant: Legenda lui Hugh Glass (titlu original: The Revenant) este un film american western biografic de aventură din 2015 regizat de Alejandro G. Iñárritu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Leonardo DiCaprio,  Tom Hardy,  Domhnall Gleeson și  Will Poulter. Scenariul este bazat pe un roman omonim de Michael Punke. A câștigat Premiul Globul de Aur pentru cel mai bun film dramatic în 2016. Este nominalizat la Premiul Oscar pentru cel mai bun film.

Prezentare

Într-o expediție din anii 1820 într-o zonă neexplorată americană, o echipă de vânători este atacată de indieni. Supraviețuitorii fug conduși de legendarul Hugh Glass (Leonardo DiCaprio). La un moment dat, după ce părăsesc cursul apei și se afundă în pădure, Glass este brutal atacat de un urs grizzly. Glass este la un pas de moarte și mai mult încurcă fuga grupului de vânători. Urmăriți de indieni, conducătorul acestora Cpt. Andrew Henry hotărăște ca John Fitzgerald, Hawk și Bridger să rămână în urmă ca să aibă grijă de Hugh Glass și să-l îngroape creștinește. John Fitzgerald îl ucide pe Hawk, fiul lui Glass, și-l păcălește pe Bridger spunându-i că se apropie indienii. Cei doi pleacă și Hugh Glass rămâne singur în pustietate unde îndură dureri de neimaginat. Dornic de răzbunare, Hugh Glass trebuie să supraviețuiască  în mijlocul zăpezii, fără mâncare, fără arme și cu răni mortale.

Distribuție
 Leonardo DiCaprio ca Hugh Glass, protagonistul lăsat să moară de către colegii lui vânători
 Tom Hardy ca John Fitzgerald, un antagonist principal
 Domhnall Gleeson este Cpt. Andrew Henry, conducătorul grupului de vânători.
 Will Poulter ca Jim Bridger
 Forrest Goodluck ca Hawk, fiul lui Glass
 Paul Anderson ca Anderson
 Brendan Fletcher ca Fryman
 Kristoffer Joner ca Murphy
 Brad Carter ca Johnnie
 Lukas Haas ca Jones

Note

Legături externe

 The Revenant la History vs. Hollywood

Vezi și
 Oscar 2016
 A 73-a ediție a Premiilor Globul de Aur
 Vânătoare de animale pentru blană
 Man in the Wilderness (Un om în sălbăticie, un film istoric din 1971 bazat tot pe biografia lui Hugh Glass)
 The Trap (Capcana, 1966)

Filme din 2015
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Alejandro González Iñárritu
Filme western din anii 2010
Filme de aventuri
Filme dramatice americane
Filme Anonymous Content
Filme Appian Way
Filme M Productions
Filme New Regency Pictures
Filme RatPac-Dune Entertainment
Filme Regency Enterprises
Filme 20th Century Fox
Filme biografice
Filme IMAX
Ecranizări de romane americane
Filme bazate pe evenimente reale
Filme despre răzbunare
Filme epice
Filme premiate cu Globul de Aur
Filme cu acțiunea în secolul al XIX-lea
Filme cu acțiunea în Montana
Filme cu acțiunea în Dakota de Sud
Filme cu acțiunea în Columbia Britanică
Filme cu acțiunea în Calgary
Filme de supraviețuire

The Revenant: Legenda lui Hugh Glass


Lambda Nordica é uma revista acadêmica de acesso aberto e revisada por pares de estudos LGBTQ . A revista é a mais antiga do gênero na região nórdica, dedicada à pesquisa interdisciplinar em estudos lésbicos/gays/bi/trans* e queer. Destina-se a fomentar a colaboração e o diálogo internacional, e oferecer aos pesquisadores juniores e seniores a oportunidade de publicar em inglês e nos idiomas escandinavos . A revista também revisa a literatura nórdica e internacional no campo dos estudos LGBTQ.

A Lambda Nordica foi fundada em 1989  como uma revista cultural sueca/nórdica de pesquisa sobre homossexualidade, com base regional  voltada para um público mais amplo, mas em estreita colaboração com os movimentos LGBT da época. Göran Söderström foi um notório editor-chefe nos primeiros anos. Com o tempo, a publicação evoluiu e hoje é uma revista acadêmica voltada para pesquisadores, professores e alunos.

A revista é publicada em papel, e, desde 2012, de acesso aberto online. Artigos individuais recebem números DOI . A revista é indexada pela EBSCO Information Services como parte de seu banco de dados LGBTQ+ Source.

A revista publica principalmente artigos de pesquisa revisados por pares, que estão sujeitos a revisão double-blind por pares . A seção Estamos aqui apresenta ensaios que abordam diferentes perspectivas sobre questões atuais da pesquisa e da política LGBTQ. Colaboradores anteriores de Estamos aqui incluem Susan Stryker, Sarah Franklin, Sara Ahmed, Juana María Rodríguez e Paola Bacchetta .

A produção de Lambda Nordica tem sido apoiada por Torsten Amundsons Fond sob os auspícios da Academia Real de Ciências da Suécia . Desde 2014, Lambda Nordica também recebe financiamento do Conselho de Pesquisa Sueco .

Em 2020, os editores-chefes foram Erika Alm e Elisabeth L. Engebretsen.

Referências

Publicações fundadas em 1989
Revistas científicas em inglês
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Lambda Nordica


(Veruschka, poésie d'une femme), également connu sous le nom de Veruschka, est un film dramatique italien écrit et réalisé par Franco Rubartelli, sorti en 1971 et mettant en vedette le mannequin Veruschka.

Synopsis
Vera est un mannequin allemand qui, au milieu du succès, traverse une crise existentielle qui l'amène à prendre ses distances avec son amant et agent. Elle tente de retrouver l'amour de sa jeunesse, Michael, en se réfugiant dans la maison où elle a grandi en Allemagne. Mais même ici, elle est malheureuse et ressent des désirs de mort, essayant de s'éloigner de la réalité par la consommation de drogue. L'amant la rejoint et la ramène en Italie, mais leur union retrouvée ne dure pas longtemps et s'interrompt à nouveau lorsque Vera veut échapper au succès. Finalement, les deux se retrouvent une fois de plus et, juste au moment où elle semble avoir trouvé la réponse à leurs angoisses intérieures, les deux meurent dans un accident de voiture.

Fiche technique

 Titre original :
 Réalisation : Franco Rubartelli
 Scénario : Giampiero Bona, Franco Rubartelli
 Photographie : Franco Di Giacomo
 Montage : Franco Arcalli
 Musique : Ennio Morricone
 Pays de production : Italie
 Langue originale : italien
 Format : couleur
 Genre : drame
 Durée :
 Dates de sortie :
 Italie :

Distribution

 Veruschka von Lehndorff : Vera the model (as Veruschka)
 Luigi Pistilli : Luigi the manager
 Gianni Di Luigi :
 Maria Cumani Quasimodo : la mère de Veruschka
 Silvana Venturelli :
 Elsa Asteggiano :
 Bruno Boschetti : Michael
 Quinto Gambi : Hitch-hiker
 Sergio Palmieri :
 Mirella Pamphili :
 Eugenio Prando :
 Nadia Riccioli :
 Mario Magrone : journaliste (non crédité)

Production
Franco Rubartelli était à l'époque compagnon de cinéma du célèbre modèle protagoniste du film. En effet, grâce à ses clichés, Veruschka avait été portée au sommet de la gloire.

Le film est sorti en Italie le .

Bande son
La bande originale du film a été composée par Ennio Morricone et interprétée par Edda Dell'Orso. La bande originale complète du film n'est sortie pour la première fois qu'en 1995 sur CD par Point Records et comprend quatorze titres. Elle est rééditée plusieurs fois en CD et LP par Easy Tempo, GDM et Dagored, avec un nombre de titres plus élevé, de 21 à 24. Avant l'édition CD de 1995, seul le thème des titres du film était apparu dans certaines compilations et recueils d'Ennio Morricone.

Notes et références

Articles connexes

Liens externes

Film italien sorti en 1971
Film dramatique italien
Film en italien
Page utilisant P1562
Page utilisant P345

Veruschka, poesia di una donna


الأبجديات القازاقية هي الأبجديات المُستعمَلة لكتابة اللغة القازاقية. وهي:

 الأبجدية القازاقية العربية، وهي أول أبجدية كُتبت بها اللغة القازاقية (منذ حوالي ألف سنة). ظلت الأبجدية الوحيدة التي تُكتب بها القازاقية إلى سنة 1929 التي أدخلت فيها السلطات السوفييتية الأبجدية اللاتينية إلى المشهد اللغوي القازاقي. تُعتبر الأبجدية الرسمية لكتابة القازاقية في محافظة إلي قازاق (ى له قازاق) ذات الحكم الذاتي في الصين.
 الأبجدية القائمة على الحرف اللاتيني، وقد بدأت تُكتب بها القازاقية سنة 1929 بأمر من الاتحاد السوفييتي بعد أن تصميمه للأبجدية التركية الموحدة، وهي أبجدية لاتينية الأساس. تم استبدالها سنة 1940 بأبجدية كِريلية الأساس. ويستعمل القازاق القاطنين في بلدان تعتمد الكتابة اللاتينية على أبجدية لاتينية أخرى مُستوحاة من الأبجدية التركية.
 الأبجدية القائمة على الحرف الكِريلي، تستعمل رسميا في كازاخستان وفي بايان أولغي في منغوليا. وهي تستعمل أيضا في الذين ينتمون لكازاخستان لكنهم في مناظق أخرى كقيرغيزستان، روسيا، تركمانستان، أوزبكستان، بالإضافة إلى بعض المناطق السوفييتية السابقة التي انتشر واستقر فيها الكازاخ السوفييتين. أنشئت هذه الأبجدية في الاتحاد السوفييتي عام 1940.

الأبجديات

الأبجدية القازاقية العربية
تضم الأبجدية القازاقية العربية 29 حرفا. عكس الأبجدية العربية، التي هي عبارة عن كتابة من نوع أبجد، تُعتبر الأبجدية القازاقية العربية الحالية كتابة ألفبائية، بحيث لكل وحدة صوتية حرفها الذي يقابلها. هذا التحول من كتابة أبجدية إلى كتابة ألفبائية أنجزه المثقف القازاقي أحمد بَيتُرسِنولي في مطلع القرن العشرين، لتُصبح بذلك الأبجدية القازاقية العربية أنسب للغة القازاقية.

الأبجدية القائمة على الحرف الكريلي

الأبجدية القائمة على الحرف اللاتيني

في أواخر سنة 2017، أمر الرئيس القازاقي نزاربَييف السلطات القازاقية بتصميم أبجدية قازاقية لاتينية، وذلك في إطار برنامج تحديثي لبلاد قازاقستان، يبدأ العمل بها تدريجيا ابتداء من سنة 2018، ليتم تعميمها بحلول سنة 2025.

جدول مقابلة الحروف
يعطي الجدول التالي أصوات اللغة القازاقية والحروف التي تمثلها في كل من الأبجديات الثلاث.

مراجع

انظر أيضا

 اللغة الكازاخية، الحروف وغيرها

وصلات خارجية

 موقع قازاقي بالأبجدية القازاقية العربية: وكالة الأنباء القازاقية

أبجديات لاتينية
أبجديات مشتقة من العربية
أبجدية سيريلية
لغة كازاخية

أبجدية كازاخية


Arnold E. Samuelson (1917-2002) foi um fotógrafo de guerra durante a Segunda Guerra Mundial. Ele esta entre os primeiros fotógrafos aliados a documentar os crimes de guerra nazistas.

Antes da entrada dos Estados Unidos na Segunda Guerra Mundial, Samuelson trabalhou para a Eastman Kodak Company em Portland, Oregon. Em maio de 1942, Samuelson entrou para o Exército dos Estados Unidos. Ele serviu nas Forças Aéreas do Exército, tendo posteriormente ingressado no Signal Corps, em janeiro de 1943.

Três meses depois do Dia D, em 6 de junho de 1944, Samuelson desembarcou nas praias da Normandia com a 167ª Signal Photographic Company e começou a documentar a atuação militar dos Aliados na França e na Bélgica.

Ele esteve na Batalha do Bulge (dezembro de 1944) e, em 1945, recebeu o comando da Unidade de Designação de Combate nº 123. Essa unidade consistia em dois cinegrafistas, John O'Brian e Edward Urban, e dois fotógrafos, J. Malan Heslop e Walter McDonald.

O grupo de Samuelson serviu inicialmente com a 9ª Divisão Blindada, avançando até Leipzig. Em seguida foi anexado à 80ª Divisão de Infantaria enquanto se movia para o sul, em direção a Baviera e a Áustria.

Nesta campanha a equipe de Samuelson foi a primeira dos Aliados a registrar os crimes nazistas e a situação dos prisioneiros nos campos de concentração, em Lenzing e Ebensee, dois subcampos do campo de concentração de Mauthausen, na Áustria.

Ligações Externas

 Museu Memorial do Holocausto dos Estados Unidos - Arnold E. Samuelson

Soldados do Exército dos Estados Unidos
Fotógrafos de guerra
Mortos em 2002
Nascidos em 1917
Holocausto
Segunda Guerra Mundial

Arnold E. Samuelson


8113 Matsue este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
8113 Matsue este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Yatsuka de Robert H. McNaught și Hiroshi Abe (astronom). Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,28 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 6,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 8001-9000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

8113 Matsue


Robert Clinton Smith (born March 30, 1941) is an American politician who served as a member of the United States House of Representatives for New Hampshire's 1st congressional district from 1985 to 1990 and the state of New Hampshire in the United States Senate from 1990 to 2003.

First elected to the House of Representatives as a Republican in 1984, he was re-elected twice before running for the Senate in 1990, winning the open seat and assuming it early when incumbent Gordon J. Humphrey resigned. He was re-elected in 1996 and then entered the Republican primary for the 2000 presidential election. After failing to gain traction, he withdrew before the primaries began and joined the Taxpayers' Party, seeking their nomination instead. He then changed parties again, becoming an Independent before dropping out of the presidential race altogether. He then re-joined the Republican Party after the Chairmanship of the Senate Committee on Environment and Public Works became open, which he then assumed.

Smith ran for re-election in 2002 but lost the Republican primary to Congressman John E. Sununu, who won the general election. After his defeat he moved to Florida and briefly ran for the Senate from there in 2004 and in 2010, but dropped out early on in both cases after faring poorly in polls of the Republican primary. He subsequently returned to New Hampshire, where he declared his candidacy for the Republican nomination in the 2014 Senate election, but was defeated in the Republican primary by former U.S. Senator from Massachusetts Scott Brown.

Early life
Smith was born in Trenton, New Jersey, the son of Margaret (née Eldridge) and Donald Smith. He obtained a bachelor's degree from Lafayette College in 1965 and did graduate work at California State University, Long Beach. He served in the United States Navy Reserve from 1962 to 1965 as an ensign, and was on active duty from 1965 to 1967, including a year in Vietnam. He remained in the Navy Reserve until 1969. Smith settled in Wolfeboro, New Hampshire, where he taught history and English. He also served on his local school board and got into the real estate business as owner and operator of the Yankee Pedlar brokerage.

Political career

U.S. House of Representatives

Smith ran for New Hampshire's 1st congressional district in the 1982 elections. With the recession and President Reagan's unpopularity aiding Democratic candidates, Smith lost to incumbent Norman D'Amours by 55% to 45%. D'Amours did not seek re-election in 1984, unsuccessfully running for the U.S. Senate instead and Smith was elected in his place, riding Reagan's coattails to beat Democrat Dudley Dudley by 59% to 40%. A member of NH's Executive Council, her campaign slogan was "Dudley Dudley, Worth Repeating". Smith responded "Dudley Dudley, Liberal Liberal". Smith was re-elected in 1986 and 1988 by wide margins, first beating Democrat James M. Demers 56% to 44%, then beating Democrat Joseph F. Keefe by 60% to 40%.

U.S. Senate

Smith did not run for re-election in 1990, instead running for the U.S. Senate seat that was being vacated by retiring Republican Gordon J. Humphrey, who was retiring after pledging not to serve more than two terms. His opponent was Democrat John A. Durkin, who had previously served in the Senate from 1975 to 1980. Smith beat him in a landslide, taking 65% of the vote to Durkin's 31%. Humphrey resigned in December after being elected to the New Hampshire Senate and Smith was appointed to replace him for the final two months of his term.

The Vietnam War POW/MIA issue, concerning the fate of possible missing or captured Americans in Vietnam, became Smith's major issue in Congress in 1985, partly spurred on by his growing up without knowing how his own father died in World War II. Smith helped create, and served as vice-chairman of, the 1991–1993 Senate Select Committee on POW/MIA Affairs. Smith ran for re-election in 1996 and only narrowly defeated Democratic former U.S. Representative Richard Swett, taking 49% of the vote to Swett's 46%. Smith had established himself as the most conservative Senator from the Northeast, and Bill Clinton's coattails nearly caused his defeat. On the night of the election many American media networks incorrectly projected that Swett had won.

During his tenure in the Senate, Smith was a strident opponent of gay rights. In 1994, Smith and fellow Republican senator Jesse Helms of North Carolina introduced an amendment denying federal funding to schools which promoted homosexuality in their curricula. The amendment passed by a vote of 63–36. In October 1997, President Bill Clinton nominated openly gay diplomat James Hormel to be United States Ambassador to Luxembourg, the first time an openly LGBT person had been nominated for an ambassadorship. Smith, with fellow Republican Senators James Inhofe and Tim Hutchinson, campaigned vigorously against Hormel's nomination. Along with Helms, he was also one of three Senators to vote against the confirmation of Ruth Bader Ginsburg to the Supreme Court in the same term.

In February 1999, at Kingswood Regional High School in Wolfeboro, Smith announced that he was a candidate for the Republican nomination for President of the United States (at the time the front-runner was Texas Governor George W. Bush). In July, after failing to gain any ground in the presidential race and before any primaries or caucuses had taken place, Smith announced he was leaving the Republican Party and would seek the nomination of the Taxpayers' Party. One month later, Smith left the Taxpayers Party after claiming that ideologues within the party resisted his candidacy due to his Roman Catholicism and announced as an Independent. He withdrew completely from the race in October and endorsed Bush.

In the meantime, Republican Senator John Chafee of Rhode Island had died and thus the chairmanship of the Senate Committee on Environment and Public Works had re-opened. Smith recanted his repudiation of the Republican party, claiming it had been "a mistake" and claiming that since he had never officially changed his voting registration that he had never left the party. Smith was then elected as Chafee's successor to the chairmanship.

Some New Hampshire voters were uncomfortable with Smith's passionate way of expressing his views on certain issues. In one case, he used a pair of scissors to stab a plastic doll on the Senate floor to illustrate his anti-abortion stance.

In 2000, Smith attempted to assist the Miami-based family of Elián González after Elián was returned to his father's custody by accompanying them to the entrance of Andrews Air Force Base, where Elián was being held; they were turned away.

Smith ran for re-election to a third term in 2002, but was defeated in the Republican primary by Congressman John E. Sununu, winning 45% of the vote to Sununu's 53%. After his defeat, The New York Times reported that many Republicans were "relieved" that he had lost, having never forgiven him for leaving the party in 1999. He subsequently moved to Sarasota, Florida to sell real estate.

Post-congressional career

In 2003, Smith founded the American Patriot Foundation, to support "the families of soldiers lost in war." , its website describes the group as "a non-partisan, non-profit national foundation with the primary function of educating the American public as to the importance and relevance in today's society of the United States Constitution, the Declaration of Independence, The Federalist Papers, and other founding documents." In 2003, Smith turned the running of the group over to a friend and it became essentially dormant. The group was re-activated in 2010 during the court-martial of Terry Lakin, a lieutenant colonel in the United States Army, who refused to deploy to Afghanistan because of his concerns over President Obama's alleged constitutional ineligibility to be president. The APF supported Lakin and released a video where he explained his intent to disobey what he believed to be "illegal orders". Asked whether he supported the group's work for Lakin, Smith said: "...my personal belief is that when an officer has a constitutional question I don't have a problem with that being answered, that's his legal right to have that answered, but I'm not involved in it."

Smith ran in the 2004 primary for Florida's U.S. Senate seat against Mel Martinez, but dropped out after raising little money and receiving less than 1% support in Republican polls. Martinez would go on to win the general election, 49.5% to 48.4% against Democratic candidate Betty Castor.

Less than a month before the November 2004 U.S. Senate election in New Hampshire, Smith wrote an op-ed for the Concord Monitor in which he denounced the lack of Republican outrage over that party's phone jamming on Election Day 2002, when Republican operatives had flooded phone banks with incoming calls to hamper them from being used by Democratic party workers to contact Shaheen supporters to get them to the polls. Smith implied that this action may have made the difference in then-Governor Jeanne Shaheen's narrow loss to Sununu.

In January 2008, Smith began writing editorials on the web page of the Constitution Party (formerly called the U.S. Taxpayers' Party), which fueled speculation that Smith intended to seek that party's presidential nomination. Its nomination went to Chuck Baldwin, a Baptist pastor.

In February 2009, with Martinez having announced that he would retire from the Senate in January 2011, Smith was again considering running for the seat, although it was also reported that he was considering a return to New Hampshire to run for the Senate seat there, especially if his old nemesis John E. Sununu (who was defeated for re-election in 2008) sought the seat.

On April 9, 2009, Politico reported that Smith would seek the Republican nomination for Florida's 2010 Senate election. He dropped out of the race in March 2010, after faring poorly in the polls against Governor Charlie Crist and Marco Rubio.

In mid-2013 Smith expressed interest in facing Democratic incumbent Jeanne Shaheen in the 2014 Senate election. In October he ruled out a run, but in December announced that he had reconsidered. He officially declared his candidacy for the Republican nomination in March 2014. However, he lost the primary to former U.S. Senator Scott Brown, who from 2010 to 2012 had served the remainder of Senator Ted Kennedy's term in Massachusetts.

Personal life
He and his wife Mary Jo have three children, Jennifer, Robert, and Jason. He is a Roman Catholic.

See also
 List of American politicians who switched parties in office
 List of United States senators who switched parties

References

External links
Bob Smith for Senate 2010
Portsmouth Herald — "Smith makes break, leaves GOP"

|-

|-

|-

|-

|-

|-

1941 births
Living people
United States Navy personnel of the Vietnam War
Candidates in the 2004 United States elections
Candidates in the 2010 United States elections
21st-century American politicians
Florida Republicans
Independent United States senators
Lafayette College alumni
Military personnel from New Jersey
New Hampshire Constitutionalists
New Hampshire Independents
Politicians from Trenton, New Jersey
Republican Party members of the United States House of Representatives from New Hampshire
Republican Party United States senators from New Hampshire
United States Navy officers
United States Navy reservists
Candidates in the 2000 United States presidential election
20th-century American politicians
Vietnam War POW/MIA issues
Catholics from New Jersey
Candidates in the 2014 United States elections
Candidates in the 1982 United States elections

Bob Smith (New Hampshire politician)


Piojos de señorita puede referirse a:
 el nombre común de la planta Sarcocapnos enneaphylla; o
 el nombre común de la planta Xanthium spinosum.

Piojos de señorita


Les Rhizochloridales sont un ordre d'algues de la classe des Xanthophyceae.

Liste des familles
Selon  :
 Myxochloridaceae Pascher
 Rhizochloridaceae Pascher
 Rhizogranulochloridaceae Skvortsov
 Rhizounochloridaceae Skvortsov
 Stipitococcaceae Pascher ex G.M.Smith

Notes et références

Liens externes

Ordre d'algues (nom scientifique)
Xanthophyceae*

Rhizochloridales


L'autoroute de l'Atlantique est le nom de :
 l'autoroute espagnole AP-9, qui relie La Corogne à Tui ;
 l'autoroute espagnole A-55, qui relie Vigo à Tui ;
 l'autoroute marocaine A1, qui relie Rabat à Safi.

Autoroute de l'Atlantique


ඔබට අවශ්‍ය ලිපිය තෝරාගන්න

 ශ්‍රී ලංකාව
 ලංකා රාජධානිය
 ලංකා යටත්විජිතය - එක්සත් රාජධානිය
 ලංකා යටත්විජිතය - නෙදර්ලන්තය (සෙයිලාන්)
 ලංකා ලෙස සමහරුන් වරදවා භාවිතාකරන ලංකාපුර

ලංකා (වක්‍රෝක්තිහරණය)


The Fortean Society was a New York City-based society started in the United States in 1931 during a meeting held in the flat of American writer Charles Hoy Fort, in order to promote his ideas of Forteana.

Its first president was Theodore Dreiser, an old friend of Charles Fort, who had helped to get his work published. Founding members of the Fortean Society included Tiffany Thayer, Booth Tarkington, Ben Hecht, Alexander Woollcott, and many of New York's literati such as Dorothy Parker. Other members included Vincent Gaddis, Ivan T. Sanderson, A. Merritt, Frank Lloyd Wright, and Buckminster Fuller. But "Fort had his share of detractors; his friend H. L. Mencken said his head was filled with 'Bohemian mush.

The first six issues of the Fortean Society's newsletter, Doubt, were each edited by a different member, starting with Theodore Dreiser. Tiffany Thayer thereafter took over editorship of subsequent issues. Thayer began to assert extreme control over the society, largely filling the newsletter with articles written by himself, and excommunicating the entire San Francisco chapter, reportedly their most active, after disagreements over the society's direction, and forbidding them to use the name Fortean. During World War II, for example, Thayer used every issue of Doubt to espouse his politics. He particularly opposed civil defense, going to such lengths as encouraging readers to turn on their lights in defiance to air raid sirens. In contrast to the spirit of Charles Fort, he not only dismissed flying saucers as nonsense, but also dismissed the atomic bomb as a hoax.

The Fortean Society Magazine (also called Doubt) was published regularly until Thayer's death in Nantucket, Massachusetts in 1959, when the society went on hiatus and the magazine came to an end. Writers Paul and Ron Willis, publishers of Anubis, acquired most of the original Fortean Society material and revived the Fortean Society as the International Fortean Organization (INFO) in 1961. INFO continues to this day and went on to incorporate in 1965, publish  The INFO Journal: Science and the Unknown for over 35 years and created the first conference dedicated to the work and spirit of Charles Fort, the annual FortFest.

The original magazine Doubt and society were not connected to the present-day magazine Fortean Times, created by a British Fortean and long-time correspondent to Paul Willis, Bob Rickard, who encouraged Willis to publish. Much of the Fortean Society material including material from Fort, Dreiser and Hecht, excepting many of the notes of Charles Fort which were donated to the New York Public Library as a collection, was incorporated into the International Fortean Organization (INFO).

References

External links
International Fortean Organization

Fortean Society

Fortean Society