Craig Robert Nicholls (born 31 August 1977) is an Australian musician, best known as the lead singer, songwriter, and guitarist of the Australian alternative rock band The Vines, of which he is the sole continuous member.

Early life
Nicholls was born in Sydney. Terry Nicholls, his father, was the guitarist and vocalist in a 1960s group named The Vynes. He later worked as an accountant for Sony Music Australia. Nicholls has an older brother, Matt, an older sister, Tara, who is a solicitor, and a younger sister, Jessica. Nicholls' father taught him to play guitar during childhood. He spent his free time listening to The Beatles, painting artworks, and skateboarding. He stated, "I grew up a loner... I never socialised. I stayed at home and listened to music all day. Music became a mystical world."

Nicholls attended Marist College Penshurst until he dropped out of high school at the 10th grade. He then enrolled in an art school for six months to study painting. He supported his ambition to become a musician by working at a McDonald's in Hurstville. There, he met future bandmates: bass guitarist Patrick Matthews and drummer David Olliffe. To form a quartet named Rishikesh, Nicholls also invited his schoolmate Ryan Griffiths to join on playing the guitar. Nicholls chose the band's name, Rishikesh, which originally referred to a city in India where The Beatles had attended an ashram. Reviewing early gigs, newspapers would misprint the name as "Rishi Chasms", so Nicholls decided to change it to The Vines, as a reference to his father's group.

Music career

Nicholls had never written songs until The Vines started playing gigs. Early performances included playing for backyard parties and a regular spot on a local radio station. They gathered a following in Sydney and eventually garnered the notice of Capitol Records. Once he started writing songs, he loved it and continued to write more; the writing was a good outlet for him. Nicholls wrote "Factory", the band's first single, which became NME's Single of the Week in November 2001. At the ARIA Music Awards of 2002, The Vines won 'Best Breakthrough Artist - Single' for "Get Free", which was also written by Nicholls. At the APRA Music Awards of 2003 he won the 'Breakthrough Songwriter Award'.

Griffiths, Heald and Rosser eventually quit their roles in the band, and Nicholls returned with new band members for the release of the Vines' independently released sixth album Wicked Nature, described as a "comeback" by Darren Levin of the Faster Louder online music publication. Nicholls also produced the album that was recorded with Tim John (bass) and Lachy West (drums) of the band The Griswolds. Regarding the departure of his former bandmates, Nicholls explained in August 2014, "It's not the most comfortable thing [to talk about]... it's just a shame that it didn't work out."

Several of Nicholls' paintings are used for Vines releases, including for the albums Highly Evolved, Winning Days (self portrait only), and singles "Highly Evolved", and "Outtathaway!". Nicholls' work on Highly Evolved was nominated for "Best Cover Art" at the 2002 ARIA Awards.

Personal life

By 2002, Nicholls had gained a reputation as an erratic performer. In August, The Vines performed "Get Free" on Late Show with David Letterman, with Nicholls trashing Hamish Rosser's drum kit. In December, they were prevented from performing on The Tonight Show with Jay Leno after Nicholls damaged the set during a rehearsal. His behaviour was seen as "a sign of stress and mental exhaustion".

In May 2004, The Vines appeared at a promotional show for radio station Triple M, where Nicholls bleated at the audience and demanded they not talk during the band's performance. When he heard a laugh, he said to the crowd, "Why the fuck are you laughing? You're all a bunch of sheep. Can you go baa?" An official photographer, Janie Barrett, snapped a picture of Nicholls, who allegedly kicked out at her, smashing her camera. As a result, Matthews left the stage and quit on the spot, later joining Youth Group. He would not perform with The Vines again for another 14 years. Triple M subsequently banned the group's music from being broadcast by their station. Further performances on their Australian, United States, and European tours to promote their second album, Winning Days, were cancelled.

In November 2004, accompanied by his brother Matt and his manager and friend Andy Kelly, Nicholls faced assault and malicious damage charges at Balmain Local Court in Sydney. During the ten-minute hearing, it was revealed that Nicholls has Asperger syndrome. His condition had been suspected by road crew veteran Tony Bateman, who felt there was something clinically different with Nicholls and downloaded information about Asperger syndrome, which he handed over to Kelly. Professor Tony Attwood, an autism spectrum disorder specialist, confirmed the diagnosis after seeing Nicholls and his family in August. The judge dropped all charges against Nicholls on the condition that he seek immediate treatment. Nicholls yelled "I'm free!" upon leaving the courthouse. He was under medical treatment and therapy for six months, and stopped his intake of fast food and cannabis. He spoke about his condition in subsequent interviews.

In November 2008, The Vines cancelled shows in Australia and Japan, as Nicholls' mental health had deteriorated over the previous month, and he required further help. Nicholls was arrested on 13 October 2012 at his Sydney home on allegations he had assaulted his parents, and injured a responding police officer as he resisted arrest. He appeared before a judge at Sutherland Local Court on 17 October 2012, where a trial date of 14 November was set. The charges include "two counts of domestic assault, assault occasioning actual bodily harm, stalking and resisting arrest".

In a 2014 Rolling Stone Australia article, Nicholls revealed that he had moved back into the family home in 2013 after receiving "medical intervention". On the subject of his mental health, he said:

In an August 2014 interview with the DIY publication, Nicholls explained that he manages his condition by rarely socialising, stating, "I'm just following my instincts so... that's alright." During the same interview, he also revealed that he shuns 21st-century technology, such as smartphones and computers, as he prefers to minimise his responsibilities to live "like a kid". Nicholls maintained that music has "really been the thing that saved me".

References

External links

1977 births
20th-century guitarists
20th-century Australian male singers
21st-century guitarists
21st-century Australian male singers
Alternative rock guitarists
Alternative rock singers
APRA Award winners
Australian alternative rock musicians
Australian male guitarists
Australian male singer-songwriters
Australian singer-songwriters
Australian painters
Australian rock guitarists
Australian rock singers
Lead guitarists
Living people
Musicians with disabilities
Singers with disabilities
People with Asperger syndrome
Singers from Sydney
The Vines (band) members

Craig Nicholls


Ilya Sutskever FRS (nascido em 1985/86) é um cientista da computação israelense-canadense nascido na Rússia que trabalha com aprendizado de máquina, conhecido por co-fundar e atuar como cientista-chefe na OpenAI.

Ele fez várias contribuições importantes para o campo de deep learning. Ele é o co-inventor, com Alex Krizhevsky e Geoffrey Hinton, da AlexNet, uma rede neural convolucional. Sutskever também é um dos muitos autores do artigo da AlphaGo.

Início de vida e carreira
Ilya Sutskever nasceu em Nijni Novgorod, Rússia, na época parte da União Soviética, e imigrou com sua família para Israel. Ele passou seus anos de formação em Jerusalém.

Sutskever frequentou a Universidade Aberta de Israel entre 2000 e 2002 antes de se mudar com sua família para o Canadá e se transferir para a Universidade de Toronto, onde obteve seu bacharelado (2005) em matemática e seu mestrado (2007) e PhD (2012) em ciência da computação sob a supervisão de Geoffrey Hinton.

Após a formatura em 2012, Sutskever passou dois meses como pós-doutorando com Andrew Ng na Universidade de Stanford. Ele então voltou para a Universidade de Toronto e ingressou na nova empresa de pesquisa de Hinton, a DNNResearch, uma ramificação do grupo de pesquisa de Hinton. Quatro meses depois, em março de 2013, a Google adquiriu a DNNResearch e contratou Sutskever como cientista pesquisador no Google Brain.

Em 2015, Sutskever foi nomeado no MIT Technology Review's 35 Innovators Under 35.

No final de 2015, ele deixou a Google para se tornar o diretor da recém-fundada OpenAI.

Sutskever foi eleito membro da Royal Society em 2022.

Notas

De tradução

Referências

Membros da Royal Society
Cientistas do Canadá
Cientistas da computação
Cientistas da computação do Canadá
Inteligência artificial
Expatriados nos Estados Unidos

Ilya Sutskever


L'allée couverte de Lann Vraz, appelée aussi allée couverte de Kerlauret, est une allée couverte située sur la commune de Moëlan-sur-Mer, dans le département français du Finistère.

Description

L'édifice est en grande partie ruiné, plusieurs dalles sont manquantes, dont au moins neuf piliers. D'après le plan de du Châtellier et au vu de ce qu'il en demeure, on peut estimer la longueur totale de l'allée à  et sa largeur à . Elle est orientée sud-est/nord-ouest. La chambre proprement dite mesure  de longueur sur  de largeur. Elle est de forme vaguement rectangulaire, les côtés n'étant pas symétriques. Le dernier pilier mesure  de hauteur. Le couloir d'accès n'a conservé que six piliers (un au sud-ouest, cinq au sud-est) dont la hauteur n'excède pas . Ils sont inclinés vers l'axe central du couloir et cette inclinaison ne semble pas accidentelle. Toutes les pierres sont en granite rose de Moëllan.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Finistère

Lann Vraz

Allée couverte de Lann Vraz


سويد بن أبي كاهل  هو سويد بن كاهل بن حارثة بن حسل بن مالك بن عبد سعد بن جشم بن ذبيان بن كنانة بن يشكر وذكر خالد بن كلثوم أن اسم أبي كاهل شبيب، ويكنى سويد أبا سعد. شاعر مقدام مخضرم ، عاش في الجاهلية دهرا وعمر في الإسلام طويلا، عاش إلى ما بعد سنة 60 هجرية.

ومن قصائده
من أهم قصائده قصيدة يهجو فيها بني شيبان لأخذ ماله:

عينية سويد بن أبي كاهل
وتتألف القصيدة العينية من مائة وثمانية أبيات، ويقول طه حسين عنها: "هَذِه المُطَوَّلة البديعة مِنْ أَرْوع الشعر العربي وأرقاه، ومن أعذبه وأحسنه موقعًا في السمع ومسلكًا إلى النفس، وإذا كان شعر صاحبها قد ضاع؛ فإنَّها تكاد تغني عما ضاع من شعره؛ لأنها تصور مذهبه في الشعر، وحظه من إجادته تصويرًا قويًّا واضحًا؛ ذلك لأنها جمعت ألوانًا من فنون الشعر التي كان يطرقها القدماء، وأكبر الظن أنها جمعت فنون الشعر التي كان يطرقها سويد نفسه، ففي القصيدة غزل طويل مُكَرَّرٌ، وفي القصيدة وَصْفٌ، وفيها فَخْرٌ بِقَوْمِهِ، وفيها فخر بنفسه، وفيها بعد ذلك هجاءٌ لخصومه ومنافسيه، وما أَظُنُّه طَرَقَ فنًّا آخر غير هذه الفنون، إلا أن يكون المدح الذي يغني عنه الفخر أحسن الغناء".

مراجع

شعراء العصر الجاهلي
شعراء مخضرمون
شعراء عرب
شعراء بالعربية في القرن 7

سويد بن أبي كاهل


Abaixo segue uma lista de singles número um na Billboard Global 200 em 2020. A Global 200 é uma parada musical que classifica as canções com melhor desempenho globalmente. Seus dados, publicados pela revista Billboard e compilados pela MRC Data, são baseados em vendas digitais e streaming online de mais de 200 territórios em todo o mundo. Outra parada semelhante é a Billboard Global Excl. US, que segue a mesma fórmula, exceto que abrange todos os territórios, excluindo os EUA. As duas paradas foram lançadas em 19 de setembro de 2020.

Na Global 200, sete singles alcançaram o número um em 2020. Nove artistas—Cardi B, Megan Thee Stallion, BTS, Jawsh 685, Jason Derulo, Ariana Grande, Bad Bunny, Jhay Cortez e Mariah Carey—alcançaram o topo da parada, todos pela primeira vez. BTS colocou três singles no número um, o maior número para qualquer artista, e passou cinco semanas combinadas no topo da parada. Sua canção "Dynamite" empatou com "WAP" de Cardi B com participação de Megan Thee Stallion e "Dákiti" de Bad Bunny e Jhay Cortez como o número um mais longo do ano, cada um liderando a parada por três semanas.

Na Global Excl. US, seis singles alcançaram o número um em 2020. Seis artistas–Maluma, BTS, Blackpink, Ariana Grande, Bad Bunny e Jhay Cortez–alcançaram o topo da parada, todos pela primeira vez. BTS colocou dois singles no número um, o maior número para qualquer artista, e passou sete semanas combinadas no topo da parada. Sua canção "Dynamite" foi o número um mais longa do ano, liderando a parada por seis semanas.

Histórico

Ver também
 Lista de singles número um na Billboard Hot 100 em 2020
 Álbuns número um na Billboard 200 em 2020

Ligações externas
  (em inglês) da Billboard

2020
Billboard Global 200

Lista de singles número um na Billboard Global 200 em 2020


Sloopul este un velier de mici dimensiuni, cu un singur catarg ce susține două vele și fără bompres. Uneori, acest termen naval este folosit și ca sinonim pentru .

Bibliografie
 Encyclopaedia Britannica: Sloop, ship (on-line)
 Jones, Gregory O., The American Sailboat.

Legături externe

Vezi și
 Brigantină

Tipuri de nave
Veliere

Sloop


The Letters of a Portuguese Nun (French: Les Lettres Portugaises, literally The Portuguese Letters), first published anonymously by Claude Barbin in Paris in 1669, is a work believed by most scholars to be epistolary fiction in the form of five letters written by Gabriel-Joseph de La Vergne, comte de Guilleragues (1628–1684), a minor peer, diplomat, secretary to the Prince of Conti, and friend of Madame de Sévigné, the poet Boileau, and the dramatist Jean Racine.

Publication
From the start, the passionate letters, in book form, were a European publishing sensation (in part because of their presumed authenticity), with five editions in the collection's first year, followed by more than forty editions throughout the 17th century. A Cologne edition of 1669 stated that the Marquis de Chamilly was their addressee, and this was confirmed by Saint-Simon and by Duclos, but, aside from the fact that she was female, the author's name and identity remained undivulged.

The original letters were translated in several languages, including the German – Portugiesische Briefe (Rainer Maria Rilke) – and Dutch – Minnebrieven van een Portugeesche non (Arthur van Schendel). The letters, in book form, set a precedent for sentimentalism in European culture at large, and for the literary genres of the sentimental novel and the epistolary novel, into the 18th century, such as the Lettres persanes by Montesquieu (1721), Lettres péruviennes by Françoise de Graffigny (1747) and Julie, ou la nouvelle Héloïse by Jean-Jacques Rousseau (1761).

Also in 1669, the original publisher, Claude Barbin, published a sequel, again said to have been written by a "Portuguese lady of society", with the addition of seven new letters to the original five. Later, several hack writers wrote serial stories on the same theme. To exploit the letters' popularity, sequels, replies and new replies were published in quick succession and were distributed, in translation, throughout Europe.

The Letters of a Portuguese Nun were written in the same style as the Heroides, a collection of fifteen epistolary poems composed by Ovid, and "Lettres d'Héloise à Abélard", a medieval story of passion and Christian renunciation. They form a monologue beginning in amorous passion and slowly evolving, through successive stages of faith, doubt, and despair, toward a tragic end.

Authorship

Until the 20th century, the letters were often ascribed to a 17th-century Franciscan nun in a convent in Beja, Portugal, named in 1810 as Mariana Alcoforado (1640–1723). The letters were said to have been written to her French lover, Noël Bouton, Marquis de Chamilly (1635–1715), who came to Portugal to fight on behalf of the Portuguese in the Portuguese Restoration War from 1663–1668. The young nun was said to have first seen the young officer from her window, the now-locally famous "janela de Mértola", or "window of Mértola".

The attribution to Gabriel-Joseph de la Vergne, Comte de Guilleragues, was first put forward by F. C. Green in 1926, and, later, in 1953, 1961 and 1962, by Leo Spitzer, Jacques Rougeot and Frédéric Deloffre, respectively. It is now generally recognised that the letters were not a verbatim translation from the Portuguese, but were in fact a work of fiction by the Comte de Guilleragues himself.

However, the 2006 book Letters of a Portuguese Nun: Uncovering the Mystery Behind a 17th-Century Forbidden Love by Myriam Cyr argues that Mariana Alcoforado did, in fact, exist — and that, as an educated nun of the period, she could have written the letters; that the letters show characteristics suggesting a Portuguese original, and that Mariana was, in fact, their author. None of the arguments presented by Myriam Cyr, however, differs significantly from the 19th-century debate on the authenticity of the work, and the bulk of the critical evidence continues to favor the thesis of Guilleragues's authorship.

In the 17th century, the interest in the Letters was so strong that the word "portugaise" became synonymous with "a passionate love-letter".

References to the letters in other works
Madeleine L'Engle's 1966 novel The Love Letters (1966 Farrar, Straus and Giroux, ) is based on the legend of Mariana Alcoforado and the Marquis de Chamilly, switching between a set of contemporary characters and Marianna's world of the 1660s.
Mariana, by Katherine Vaz, 2004 Aliform; .
The Three Marias: New Portuguese Letters, by Maria Isabel Barreno, Maria Teresa Horta, and Maria Velho da Costa, translated by Helen R. Lane, 1973 Doubleday; Novas Cartas Portuguesas original title; .
Even in recent years these letters have been transformed into two short movies (1965 and 1980) and a stage play, Cartas. It was performed in New York in the Bleecker Theatre's Culture Project in 2001.
The letters play a small but significant role in the 2005 movie The Secret Life of Words ("La Vida Secreta de las Palabras").
The Portuguese Nun, is a 2009 film evoking the story on the set of a film shoot in Lisbon.
Albert Camus draws a reference to the subject of the letters in The Fall, saying "I was not the Portuguese Nun." (Justin O'Brien edition, page 57).
José Saramago mentions advertisements for The Letters of a Portuguese Nun in his novel The Year of the Death of Ricardo Reis as his protagonist (Ricardo Reis) reads the newspapers in the year 1936.

See also

French literature of the 17th century

Notes

References
 This source assumed the authenticity of the letters.

 (in German)

 Charlotte Frei (2004). Übersetzung als Fiktion. Die Rezeption der Lettres Portugaises durch Rainer Maria Rilke. Lang, Bern 2004 (in German).
Ursula Geitner (2004). "Allographie. Autorschaft und Paratext – im Fall der Portugiesischen Briefe". Paratexte in Literatur, Film, Fernsehen. Akademie, Berlin 2004, , pp. 55–99 (in German).
Anna Klobucka, The Portuguese nun : formation of a national myth, Bucknell University Press, 2000
Cyr Myriam - "Letters of a Portuguese Nun: Uncovering the Mystery Behind a Seventeenth-Century Forbidden Love"; Hyperion Books; January 2006;  (description)

External links

 excerpt from Myriam Cyr's book Letters of a Portuguese Nun

 Text in French (PDF file).

17th-century French novels
1669 books
Epistolary novels
Works published anonymously

Letters of a Portuguese Nun


An Zygostates kuhlmannii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alexander Curt Brade. An Zygostates kuhlmannii in nahilalakip ha genus nga Zygostates, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zygostates

Zygostates kuhlmannii


مأمون فندي  (ولد في قرية كوم الضبع، نقادة، قنا) هو أستاذ علوم سياسية مصري-أمريكي في جامعة جورج تاون و مدير برنامج الشرق الآوسط وأمن الخليج بالمعهد الدولي للدراسات الإستراتيجية بلندن.

كتبه
 حروب كلامية: الإعلام والسياسة في العالم العربي.
 العمران والسياسة: نظرية لتفسير التخلف
 السعودية وسياسة الاحتجاج
 ضحايا الحداثة: أمريكا والعرب بعد الحادي عشر من سبتمبر
 المسالة الشيعية في الشرق الأوسط

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي

أساتذة جامعة جورجتاون
أشخاص على قيد الحياة
أكاديميون أمريكيون
أكاديميون مصريون
أمريكيون متجنسون
الدراسات الشرق أوسطية في الولايات المتحدة
كتاب وكاتبات مصريون
ليبراليون مصريون
مهاجرون مصريون إلى الولايات المتحدة
مواليد 1961

مأمون فندي


Dust In Mind est un groupe de Nu métal / Métal industriel Français, originaire de Strasbourg. Formé en 2013 par Damien Dausch (ex Absurdity, ex Blindness). Les thèmes abordés oscillent entre l'Humain et la Nature. Le groupe comptabilise à ce jour, un Ep, quatre albums studio, ainsi qu'un album live. Le dernier album en date, "CTRL" est sorti le 19 novembre 2021. Il est le premier groupe de métal ayant tourné un clip sur la Tour Eiffel.

Biographie

Débuts et premier EP
Dust In Mind (poussière dans l'esprit), crée en 2013 par Damien Dausch qui souhaitait mêler chant guttural masculin et chant mélodique féminin assuré par Jennifer Gervais tout en explorant de nouveaux horizons musicaux, est d'abord un projet studio. De cette collaboration résulte le premier Ep "Dust In Mind" sorti en autoproduction.

Never Look Back
A la suite de cet Ep, le projet studio devient un groupe avec l'arrivée de Jack Ruetsch (ex-Karelia, Post-Mortem) à la guitare, et Arnaud Seebald ( ex-Absurdity, Bioscar, ex-Peach Her, ex-Supatyrol) à la batterie. En 2018 sort le premier album "Never Look Back", produit par Damien Dausch via sa structure, le Psyrus Studio. Cet album marque aussi le début de la collaboration du groupe avec le label Allemand darkTunes Music Group.

De Oblivion à From Ashes To Flames (2016-2018)
Le deuxième album du groupe, "Oblivion" qui sort le 07 avril 2017, marque l'arrivée de Xavier Guiot (ex-Blindness, ex-Shindo) à la basse et Jackou Binder (Hypnagone) à la batterie et Yan Roy (Hypnagone) à la guitare. Afin de promouvoir ce nouvel opus, le groupe part en tournée à travers l'Europe en première partie du groupe de Métal Industriel Suédois Pain , et se produit également dans l'hexagone notamment en ouverture d'Arch Enemy  à Strasbourg. À la suite de ces nombreuses dates à travers le continent, le groupe retourne en studio afin de préparer la sortie de "From Ashes To Flames", qui sort le 19 octobre 2018. Pour accompagner cette sortie, de nombreux clips sont produits, comme celui de la chanson "This Is The End" qui comptabilise plus de deux millions de vues sur Youtube.

La formation reprend alors la route à travers l'Europe, pour une tournée en compagnie du groupe Moldave Infected Rain.

De Live At The Opéra à aujourd'hui
En 2019, le groupe, alors rejoint par Thomas Marasi (DunkelNacht, ex Unexpected Paradigm) à la batterie ainsi que Philippe Miralles (ex Distress) à la guitare, s'attèle à la production d'un live filmé en multi-caméra à l'Opéra National du Rhin de Strasbourg. Ce format plutôt singulier que le groupe a souhaité proposer le 28 novembre 2019, a par la suite été utilisé par de nombreuses autres formations à la suite de la pandémie du covid-19.

La sortie du clip de la chanson « A New World » le 24 janvier 2020 marque la fin de la période "From Ashes To Flames" et après quelques concerts isolés notamment aux côtés du groupe Suédois Soilwork et du groupe Ukrainien Jinjer, Dust In Mind retourne en studio afin de se consacrer à l'écriture de son successeur, "CTRL". Ce dernier, qui voit le jour le 19 novembre 2021, porte sur le courage, l'abandon et le processus intime d'apprentissage de soi face à la pression écrasante et aux torrents de sentiments qui semblent incontrôlables et incompréhensibles. Il est accompagné de plusieurs clips vidéo tournés à travers la France, avec pour point culminant, celui de la chanson "Synapses", tourné sur la Tour Eiffel.

Le groupe est maintenant prêt à sillonner les routes d'Europe afin de défendre ce dernier opus lors d'une tournée en tête d'affiche qui aura lieu au mois de mars 2022.

Membres

Membres actuels

 Damien "Dam" Dausch - Chant, guitare (depuis 2013)
 Jennifer "Jen" Gervais - Chant (depuis 2013)
 Xavier "Xav" Guiot - Basse (depuis 2016)
 Thomas "Teggarst" Marasi - Batterie (depuis 2019)
 Philippe "Phil" Miralles - Guitare (depuis 2020)

Anciens membres

 Arnaud Seebald - Batterie (2013 - 2016)
 Jack Ruetsch - Guitare (2013 - 2018)
 Jackou Binder - Batterie (2016 - 2019)
 Yann Roy - Guitare (2018 - 2020)

Discographie

Albums studio
2015 : Never Look Back

2017 : Oblivion

2018 : From Ashes To Flames

2021 : CTRL

Demos et Eps
2013 : Dust In Mind

Albums live
2020 : Live At The Opera

Clips vidéo

Notes et références

Groupe français de nu metal

Dust In Mind


Otto Herbig (* 31. Dezember 1889 in Dorndorf; † 13. Juni 1971 in Weilheim in Oberbayern) war ein deutscher Maler und Lithograph des "Brücke"-Expressionismus.

Leben und Werk
Otto Herbig, ab 1900 in Jena, hatte ersten Zeichenunterricht bei Erich Kuithan an der dortigen Carl-Zeiß-Schule. 1909 bis 1911 besuchte er die Akademie in München. 1911 bis 1912 war er Schüler von Lovis Corinth in Berlin und Albin Egger-Lienz. 1912 bis 1913 studierte er an der Kunstschule in Weimar, wo er Rudolf Wacker, Ernst Penzoldt und Otto Pankok begegnete. 1914 bis 1918 leistete er im Zuge des Ersten Weltkriegs Sanitätsdienst in Frankreich und Flandern (Oostende), zusammen mit Erich Heckel, Anton Kerschbaumer und Max Kaus. Dort lernte er auch James Ensor kennen.

1919 übersiedelte er nach Berlin und heiratete seine erste Frau, die 1926 verstarb. Er befreundete sich mit Otto Mueller und Karl Schmidt-Rottluff, mit denen er gemeinsame Ausstellungen hatte. 1928 starb sein Sohn Tyl; Herbig heiratete in diesem Jahr zum zweiten Mal, Elsbeth (Elisabeth) Mueller (geborene Lübke), die geschiedene zweite Frau von Otto Mueller. Nach mehreren Italienaufenthalten zog er 1933/1934 zurück nach Berlin.

1937 wurden im Rahmen der nationalsozialistischen Aktion "Entartete Kunst" Bilder Herbigs aus dem Hessischen Landesmuseum Darmstadt, dem Kestner-Museum Hannover, dem Museum für Kunst und Heimatgeschichte Erfurt, dem Museum Folkwang Essen, der Kunstsammlung der Universität Göttingen, dem Schlossmuseum Weimar, dem Provinzialmuseum Hannover, der Staatlichen Kunstsammlung Kassel, der Städtischen Galerie Nürnberg und aus Berliner Stadtbesitz requiriert.

1946 erhielt er eine Professur an der Staatlichen Hochschule für Baukunst und bildende Künste in Weimar. Er bewohnte dort das Haus Henneberg. 1955 wurde er emeritiert; er lebte und arbeitete in seinem Haus in Kleinmachnow bei Berlin, bis er 1963 aus der DDR nach Weilheim in Oberbayern übersiedelte, wo er im Alter von 81 Jahren starb.

Herbig malte Landschaften, Blumenstücke, Kinderbilder und Bildnisse als Ölgemälde, vor allem aber in expressionistisch-leuchtenden Pastellfarben. Zu seinen Werken gehören unter anderem Kleine Madonna, Knabe am Weihnachtstisch oder Blütenzweig. Seine Arbeiten wurden unter anderem in der Berliner Nationalgalerie, im Brücke-Museum Berlin sowie im Lübecker Museum ausgestellt.

Otto Herbig war Mitglied im Deutschen Künstlerbund. Seine Tochter Sophie Frenzel wurde ebenso Malerin; sie wirkte von 1952 bis 1957.

Ausstellungen

 1970: Otto-Richter-Halle, Würzburg

Literatur
 Otto Herbig. Veröffentlichung der Deutschen Akademie der Künste. Verlag der Kunst, Dresden 1959.
 Staatliche Museen zu Berlin (Hrsg.): Otto Herbig: Gemälde, Pastelle, Lithographien. Ausstellung. National-Galerie, Berlin 1962.
 Otto Herbig. Kunstblätter der Galerie Nierendorf. Nr. 42, Einleitung von Reinhard Müller-Mehlis, Berlin 1978.
 Michel Hebecker (Hrsg.): Magie der kleinen Dinge. Otto Herbig. Weimar 1999.
 "Um uns ist ein Schöpfungstag" Von der Künstlerkolonie bis heute. Hrsg. Kunstmuseum Ahrenshoop, Ahrenshoop 2013, ISBN 978-3-9816136-1-2, S. 164f.

Weblinks
 Bilder von Otto Herbig und Informationen, SLUB / Deutsche Fotothek, abgerufen am 12. Dezember 2019
 Otto Herbig bei artnet

Einzelnachweise

Aquarellist
Maler (Deutschland)
Lithograf (Deutschland)
Mitglied im Deutschen Künstlerbund
Person (Weimar)
Maler des Expressionismus
Künstler im Beschlagnahmeinventar "Entartete Kunst"
Kunst im Nationalsozialismus
Deutscher
Geboren 1889
Gestorben 1971
Mann

Otto Herbig (Maler)


Diese Liste stellt eine Übersicht über die Highways in der kanadischen Provinz Manitoba dar.

Manitoba

Liste der Highways in Manitoba


El Marquesado de las Palmas es un título nobiliario español creado el 21 de noviembre de 1627 en Cerdeña por el rey Felipe IV a favor de Luis de Aragall Bellit, señor de las Palmas, a quien había hecho ya "Conde de las Palmas" el 14 de febrero de 1622.

En 1924 fue rehabilitado por Joaquín Crespí de Valdaura y Cavero, hijo de Esteban Crespi de Valldaura y Fortuny (1866-1921), XIV conde de Castrillo, XVIII conde de Orgaz, conde de Sumacárcer y de su esposa María del Pilar Cavero y Alcibar-Jaçuregui condesa de Sobradiel, baronesa de Castellví de Rosanes,

Marqueses de las Palmas

Historia de los Marqueses de las Palmas

Luis de Aragall Bellit, I marqués de las Palmas. Antes "I conde de las Palmas", desde 1622 a 1627. Le sucedió:

Alfonso Luis Mauleón Navarra Avellaneda, II marqués de las Palmas.

Félix Antonio Brondo y de Castelví (1636-1667), III marqués de las Palmas, III conde de Serramagna, III marqués de Villasidro. (Era hijo de Francisco Brondo y Gualbes (1615-1646), III conde de Serramagna, II marqués de Villasidro y de su esposa Faustina de Castelví y Deyar). Le sucedió su hija:

María Ludovica Brondo Crespí Avellaneda(f. en 1730), IV marquesa de las Palmas, IV condesa de Serramagna, IV marquesa de Villasidro, VI condesa de Castrillo (sin retirar las Cartas de sucesión), VIII baronesa de la Joyosa-Guarda.
Casó en la iglesia de la Santa Cruz de Madrid el 19 de marzo de 1670 con José Salvador Crespi de Valldaura y Ferrer, II conde de Sumacárcer, IX barón de Callosa. Le sucedió su hijo:

José Crespi de Valldaura y Bronco, V marqués de las Palmas, V marqués de Villasidro. Sin descendientes, le sucedió su hermano:

Cristóbal Crespí de Valldaura y Bronco (f. en 1766), VI marqués de las Palmas, V conde de Serramagna, VI marqués de Villasidro, IV conde de Sumacárcer, VII conde de Castrillo, barón de la Joyosa-Guarda, X barón de Callosa.
Casó con Josefa Hurtado de Mendoza y Trelles, X condesa de Orgaz. Le sucedió su hijo:

José Crespí de Valldaura y Hurtado de Mendoza, VII marqués de las Palmas, VI conde de Serramagna, VII marqués de Villasidro, V conde de Sumacárcer, VIII conde de Castrillo, XI conde de Orgaz. Sin descendientes. Le sucedió el hijo de su hermano Cristóbal Crespí de Valldaura y Hurtado de Mendoza, VII conde de Serramagna, VI conde de Sumacárcer, X conde de Castrillo, XII conde de Orgaz, conde de Peñarroja, conde de Santa Olalla, XI barón de Callosa, que casó con María de la Portería Leguina marquesa de la Vega de Boecillo, por tanto su sobrino:

Joaquín Crespí de Valldaura y de Lesquina (1768-1814), VIII marqués de las Palmas, VIII conde de Serramagna, IX marqués de Villasidro, XIII conde de Orgaz, X conde de Castrillo, marqués de Musey, marqués de la Vega de Boecillo, VII conde de Sumacárcer, vizconde de Toyara, XII barón de Callosa.
Casó con Francisca Carvajal y Gonzaga. Le sucedió su hijo:

Joaquín Crespi de Valldaura y Carvajal (1795-1857), IX marqués de las Palmas, XII conde de Castrillo, XIV conde de Orgaz, IX conde de Sumacárcer, marqués de Musey, marqués de Vega de Boecillo, vizconde de Toyara, vizconde de la Laguna, XIII barón de Callosa.
 Casó con Margarita Caro y Salas, hija del III marques de la Romana. Le sucedió su hijo:

Agustín Crespi de Valldaura y Caro, X marqués de las Palmas, XIII conde de Castrillo, XV conde de Orgaz, X conde de Sumacárcer.
 Casó con Margarita de Fortuny y Veri. El marquesado de las Palmas, lo rehabilitó su nieto Joaquín Crespí de Valldaura y Cavero, ya que fue su hijo:

-Esteban Crespí de Valldaura y Fortuny, XIV conde de Castrillo, XVI conde de Orgaz, XI conde de Sumacárcer.
Casó con María del Pilar Cavero y Alcibar- Jaçuregui, condesa de Sobradiel, baronesa de Castellví de Rosanes, dama de la reina Victoria Eugenia de Battenberg.

Fueron sus hijos:

Agustín Crespí de Valldaura y Cavero (n. en 1897), XV conde de Castrillo, XVII conde de Orgaz, XII conde de Sumacárcer (sin descendientes). Le sucedió su hermano Esteban.
Esteban Crespí de Valldaura y Cavero (n. en 1899), X marqués de Villasidro, XVI conde de Castrillo, XVIII conde de Orgaz, XIII conde de Sumacárcer, barón de Castelví.
Joaquín Crespí de Valldaura y Cavero (n. en 1901), XI marqués de las Palmas, barón de Letosa, que sigue.
María del Patrocinio Crespí de Valldaura y Cavero (n. en 1923), baronesa de la Joyosa-Guarda (por rehabilitación en 1922), X condesa de Sobradiel que casó con Manuel Cavero y Goicoenrrotea V duque de Bailén, IV marqués de Portugalete. Sin descendientes.
Mariano Crespí de Valldaura y Cavero (n. en 1922), XIII conde de Serramagna, XV barón de Callosa.

Rehabilitado en 1924 por:

Joaquín Crespí de Valldaura y Cavero (f. en 1976), XI marqués de las Palmas, barón de Letosa, nieto del IX marqués de las Palmas.
Casó con Milagros Moreno y Torres hija de los primeros condes de Santa Marta de Babío. Le sucedió, en 1984, su hija:

María del Pilar Crespí de Valldaura y Moreno, XII marquesa de las Palmas, baronesa de Letosa.
Casó con José Bohórquez y de Mora-Figueroa.

Referencias

Palmas, de las

Marquesado de las Palmas


Den danske danske guldalderkunstmaler Martinus Rørbye (17. maj 1803 – 29. august 1848) skabte værker fra han var cirka 20 år gammel til sin død i 1848.
Han er kendt for sine landskaber og arkitekturmalerier, men han skabte dog også portrætter og historiemalerier.
Rørbyes billeder er repræsenteret på et bredt udsnit af danske kunstmuseer.
Statens Museum for Kunst har ganske mange.
Kunstindeks Danmark indekserer 944 af Rørbyes værker.

Lister over værker

Værker af Martinus Rørbye


Ljudmila Ivanovna Turiščeva (rus. Людми́ла Ива́новна Тури́щева; Grozni, 7. listopada 1952.) – Sovjetska i ukrajinska gimnastičarka, olimpijska, svjetska i europska prvakinja. Ima devet olimpijskih medalja, dvanaest medalja sa svjetskih prvenstava i četrnaest medalja s europskih prvenstava

Ljudmila Turiščeva počela se baviti gimnastikom 1965. godine u trinaestoj godini života. Godine 1967. ulazi u olimpijsku ekipu Sovjetskog Saveza. Predstavljala je svoju zemlju na Ljetnim olimpijskim igrama 1968. godine. Zajedno sa svojom ekipom odnijela je zlatnu medalju na svoj rođendan.

Dvije godine kasnije, Ljudmila postaje predvodnica sovjetske ekipe. Od 1970. do 1974. godine dominira na skoro svim velikim međunarodnim natjecanjima, osvajajući zlato kao i najbolji plasman na Svjetskom prvenstvu 1975. godine. Imala je klasični sovjetski stil: gracioznost, eleganciju, besprijekornu formu i izvanrednu tehniku.

Na Ljetnjim olimpijskim igrama 1972. godine u Münchenu, Ljudmila je osvojila dvije zlatne medalje ekipno. Kvalificirala se u sva četiri finala natjecanja, osvojila je srebro i broncu pojedinačno.

Na Europskom prvenstvu 1975. godine osvojila je četvrto mjesto u svim kategorijama. Nakon ozljede u predjelu leđa radi kratku pauzu, ali se ubrzo vraća i natječe se na Ljetnjim igrama 1976. u Montrealu, gdje je sa svojom ekipom osvojila treće zlato.

Danas je među samo dvije gimnastičarke, koje su osvojile sva Grand slam natjecanja, Svjetsko prvenstvo, Svjetski kup i Europsko prvenstvo. Također je jedna od samo dvije gimnastičarke, koju su osvojile četiri zlatne medalje na jednom Svjetskom prvenstvu (1974.) godine.

Turiščeva se udala za sprintera Valerija Borzova, dvostrukog olimpijskog prvaka 1972. godine. Izabrana je u Tehnički komitet za žensku umjetničku gimnastiku Međunarodne federacije za gimnastiku (FIG) 1981. godine i ostala je uključena u gimnastiku kao trenerica, međunarodna sutkinja i djelatnica Ukrajinskoga gimnastičkoga saveza. Jedna od njenih zaštitnica bila je Lilija Podkopajeva iz Ukrajine, osvajačica zlatne medalje na Olimpijskim igrama 1996. godine.

Dobila je razne nagrade za svoju gimnastičku karijeru, uključujući trofej "Žene u sportu" od Međunarodnog olimpijskog odbora, a 1998. godine primijenjena je u Kuću slavnih međunarodne gimnastike.

Izvori

Sovjetski športaši
Ruski gimnastičari
Ukrajinski gimnastičari
Olimpijski pobjednici u gimnastici
Svjetski prvaci u gimnastici

Ljudmila Turiščeva


An inlet is a (usually long and narrow) indentation of a shoreline, such as a small arm, bay, sound, fjord, lagoon or marsh, that leads to an enclosed larger body of water such as a lake, estuary, gulf or marginal sea.

Overview

In marine geography, the term "inlet" usually refers to either the actual channel between an enclosed bay and the open ocean and is often called an "entrance", or a significant recession in the shore of a sea, lake or large river. A certain kind of inlet created by past glaciation is a fjord, typically but not always in mountainous coastlines and also in montane lakes.

Multi-arm complexes of large inlets or fjords may be called sounds, e.g., Puget Sound, Howe Sound, Karmsund (sund is Scandinavian for "sound"). Some fjord-type inlets are called canals, e.g., Portland Canal, Lynn Canal, Hood Canal, and some are channels, e.g., Dean Channel and Douglas Channel.

Tidal amplitude, wave intensity, and wave direction are all factors that influence sediment flux in inlets.

On low slope sandy coastlines, inlets often separate barrier islands and can form as the result of storm events. Alongshore sediment transport can cause inlets to close if the action of tidal currents flowing through an inlet do not flush accumulated sediment out of the inlet.

See also

 Alaska Panhandle
 British Columbia Coast
 Calanque
 Inside Passage
 Ria

Notes

References
 be pub co

External links

Coastal Inlets Research Program
Hood Canal on Google Maps

Coastal and oceanic landforms
Bodies of water

Inlet


An Hapalorchis neglecta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dariusz Lucjan Szlachetko ngan Piotr Rutkowski. An Hapalorchis neglecta in nahilalakip ha genus nga Hapalorchis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hapalorchis

Hapalorchis neglecta


Antwerpen este un district al comunei și orașului Antwerpen din Regiunea Flamandă a Belgiei. Districtul are aproximativ 183.000  de locuitori.

Actualul district Antwerpen corespunde de fapt cu fostul oraș Antwerpen, așa cum se prezenta el înainte de fuziunea, în 1958, cu satele Berendrecht, Zandvliet și Lillo. Pe 1 ianuarie 1983, cele trei au fost separate de districtul Antwerpen și comasate într-un district separat, numit Berendrecht-Zandvliet-Lillo.

Toponimie
Într-o primă variantă, toponimul "Antwerpen" este explicat etimologic și arheologic prin faptul că numele dat primei așezări din zonă ar fi fost "Anda Verpa", însemnând "pământ aruncat" (pe malul râului) în vechea limbă germană.

O a doua variantă consideră că numele provine de la "aan de werf", adică "în curte", cu referire la localizarea și funcțiunile orașului ca port.

Există și o a treia variantă. O legendă din secolul al XV-lea spune că în ținutul Schelde, aproape de începutul erei noastre, trăia un gigant numit Druon Antigoon, care-l obliga pe fiecare căpitan de corabie ce naviga pe Schelde să plătească o taxă mare. Dacă acesta refuza, gigantul îi tăia mâna. Silvius Brabo, un soldat roman, a luptat, învins și ucis gigantul, i-a tăiat mâna și a aruncat-o în Schelde. Conform acestei legende, locuitorii astfel eliberați au denumit orașul Antwerpen, de la "hand" + "werpen", adică "mână tăiată".

Totuși, există cercetători care resping toate cele trei variante. Într-o lucrare voluminoasă din 2007, clasicistul Alfred Michiels susține că zona în care este situat orașul se numea în trecut "Andouerpis", iar că numele localității provine din limba celtă și înseamnă "cei care trăiesc pe ambele maluri".

Istorie

Evul Mediu
În perioada medievală orașul a atins vârful dezvoltării sale economice în timpul domniei lui Carol Quintul. Simultan cu comerțul a înflorit și industria: șlefuirea diamantelor, tipăritul cărților sau rafinarea zahărului. Catedrala Maicii Domnului, a cărei construcție începuse în 1352, a fost terminată. Tot în această perioadă au fost realizate clădiri cu arhitectură deosebită, precum primăria, hala de carne, casa Ligii Hanseatice, etc.

Ancien Régime
O schimbare în evoluția pozitivă a orașului a intervenit în secolul al XVI-lea, odată cu frenezia iconoclasmului și cu prădarea orașului de către soldații spanioli la sfârșitul Războiului de Optzeci de Ani. Închiderea râului Schelde, la sfârșitul secolului al XVI-lea, pentru navele care navigau înspre și dinspre mare a însemnat sfârșitul rolului preponderent internațional al orașului-port.

Odată cu încheierea Păcii Westfalice, în 1648, care garanta independența provinciilor de nord, a dispărut și ultima speranță a redeschiderii râului Schelde pentru navigația maritimă. Antwerpen a rămas totuși un centru regional important.

În secolul al XIX-lea, împăratul francez Napoleon Bonaparte a remarcat importanța orașului Antwerpen și a râului Schelde, pe care le-a comparat cu "o armă îndreptată spre inima Angliei". Ulterior, el a construit în portul Antwerpen docuri pentru navele marinei de război.

Epoca modernă
Aceste docuri au reprezentat începutul  marii expansiuni a portului în a doua jumătate a secolului al XIX-lea și în secolul XX. Abia în 1863 un tratat internațional a stipulat anularea taxei de navigare pe Schelde, aceasta devenind complet liberă. Cheiurile râului au fost îndreptate la sfârșitul secolului al XIX-lea, odată cu demolarea unor părți ale vechiului oraș.

Expansiunea Antwerpenului a dus la construcția de noi străzi și bulevarde, dar și de noi clădiri publice, precum tribunalul sau Banca Națională.

Secolul XX a adus progres. Deși întreruptă de cele două războaie mondiale, creșterea teritoriului orașului a continuat, în special pe seama expansiunii portului. Astfel, pe 22 martie 1929, fostele municipalități Oosterweel, Oorderen și Wilmarsdonk, plus părți din Ekeren, Merksem, Hoevenen și Lillo au fost alipite Antwerpenului. În 1958, municipalitățile Lillo, Berendrecht și Zandvliet au fost atașate orașului. În timpul marii fuziuni din 1983, ele au fost separate din nou de Antwerpen și au devenit districtul Berendrecht-Zandvliet-Lillo.

Geografie

Cartiere în districtul Antwerpen

Districtul Antwerpen al orașului Antwerpen este împărțit administrativ în 22 de sub-districte (în ).

Totuși, în folosința populară de zi cu zi sunt utilizate multe alte nume:

 Antwerpen Noord
 cartiere: Stuivenberg, Seefhoek, Amandus-Atheneum, Chinatown
 Centraal Station
 cartiere: Kievitwijk, Diamant, Statiekwartier, Joods Antwerpen
 Dam (Antwerpen)
 Eilandje
 Haringrode
 Harmonie
 Centrul istoric (Historisch Centrum)
 Kiel
 Linkeroever
 Luchtbal-Rozemaai-Schoonbroek
 cartiere: Luchtbal, Rozemaai, Schoonbroek, Edison (cu excepția Luchtbal, celelalte cartiere vor fi alipite Ekerenului în anul 2019)
 Markgrave
 Meir
 Middelheim
 Schipperskwartier (primul sub-district)
 Sint-Andries (al patrulea sub-district)
 Stadspark
 Tentoonstellingswijk
 Theaterbuurt, cunoscut și drept Cartierul Latin (al treilea sub-district)
 Universiteitswijk (al doilea sub-district)
 Zurenborg
 Sudul (Zuid), împărțit în:
 Zuid-Museum
 Zuid-Brederode

Coduri poștale
Districtul Antwerpen folosește, împreună cu Berendrecht-Zandvliet-Lillo, următoarele coduri poștale:
 2000 Antwerpen 1 este fosta vatră a localității, cuprinsă între râul Schelde și de Leien, cu patru cartiere istorice: 1 (Schipperskwartier), 2 (Stadswaag, Paardenmarkt etc.), 3 (Theaterkwartier etc.) și 4 (Sint-Andrieskwartier), și încă două zone suplimentare: Eilandje și Zuid-Museum.
 2020 Antwerpen 2, situat la sud de de Singel și de Inelul de ocolire R1, incluzând printre altele Kiel, Tentoonstellingswijk și Nachtegalenpark.
 2030 Antwerpen 3, regiunea portului: fostele municipalități Oosterweel, Oorderen și Wilmarsdonk, plus câteva zone anexate în 1927 din Ekeren (părțile nordice din Luchtbal, Rozemaai, Schoonbroek etc.) și din Merksem (partea sudică a Luchtbal).
 2040 Antwerpen 4, atașat în 1958, formează din 1983 districtul Berendrecht-Zandvliet-Lillo.
 2050 Antwerpen 5, Linkeroever, atașat în 1923 de la municipalitățile Zwijndrecht și Burcht.
 2060 Antwerpen 6, situat la est de de Leien și la nord de străzile Gemeentestraat și Carnotstraat (N12), cu cartiere cunoscute precum Sint-Amandus, Dambrugge (sau Sint-Job), Dam, Seefhoek, Stuivenberg, Faboert etc.
 2018 Antwerpen 7, situat la est de Leien și la sud de străzile Gemeentestraat și Carnotstraat (N12), incluzând printre altele Klein-Antwerpen, Statiekwartier, Markgrave (De Ley, Sint-Laureys), Zuid-Brederode, Haringrode, Zurenborg etc.

Demografie
Districtul Antwerpen se întinde pe 8.730 ha și avea 194.592 de locuitori în septembrie 2015. Conform legii, un district cu peste 100.000 de locuitori poate fi împărțit în mai multe sub-districte (spre exemplu Linkeroever). Acest lucru nu s-a întâmplat însă cu restul districtului Antwerpen din 1983, de când au fost înființate districtele. Dar în urma unei înțelegeri cu districtul Ekeren, cartierele Edisonwijk, Rozemaai și Schoonbroek, plus câteva zone adiacente precum Oude Landen și Ekers Moeras vor fi retrocedate către Ekeren la începutul anului 2019. Același lucru se va întâmpla cu Muisbroek (Ekerse Putten) și Bospolder. Modificările sunt necesare pentru a rezolva situațiile în care casele de pe aceeași stradă se află în districte diferite, ori casa se află într-un district, iar grădina în altul. Corectarea limitei administrative dintre Antwerpen și Ekeren a fost aprobată pe 25 ianuarie 2016 de Consiliul Local al orașului Antwerpen. Pe 1 ianuarie 2019, deci, districtul Antwerpen va avea cu 375 ha și circa 5000 de locuitori mai puțin.

Politică

Structură
Districtul Antwerpen este parte a orașului Antwerpen. Acesta se află în cantonul electoral Antwerpen, este identic cu districtul electoral Antwerpen și este situat în arondismentul Antwerpen și în biroul electoral Antwerpen.

Colegiul Districtual

Pe 12 ianuarie 2015, Willem-Frederik Schiltz a fost înlocuit de Samuel Markowitz.

Începând din ianuarie 2016, după ce a fost ales președinte, Paul Cordy a fost înlocuit ca vicepreședinte de Cordula Van Winkel (N-VA).

Consiliul Districtual
Consiliul Districtual din Antwerpen este alcătuit din 33 de locuri.

Președinții districtului
 2001 - 2006: Stephan Bogaert (Open Vld)
 2007 - 2012: Chris Anseeuw (sp.a)
 2013 - 2015: Zuhal Demir (N-VA)
 2016 - prezent: Paul Cordy (N-VA)

Imagini din districtul Antwerpen

Note

Legături externe
 Pagina web oficială a districtului Antwerpen

Districtele Antwerpenului
Localități din provincia Anvers

Antwerpen (district)


Un chien tasse de thé (anglais : teacup dog) est un très petit chien, pouvant appartenir à plusieurs races sélectionnées sur leur petite taille. Les pratiques de sélection sont à l'origine des nombreux problèmes de santé qui affectent ces chiens.

Histoire
Le terme Teacup dog est lié à la présentation du chihuahua de Paris Hilton, Tinkerbell, pendant l'émission de variétés The Simple Life.

Ces chiens sont sélectionnés par croisement des plus petits individus d'une même race.

Ils sont rapidement devenus populaires. Madeline Bernstein attribue leur succès à l'engouement général pour les animaux qui semblent être  bébés.

Races concernées
Les chiens tasse de thé peuvent être de différentes races sélectionnées sur leur petite taille, telles que le Poméranien, le Yorkshire Terrier ou le Chihuahua. La plupart sont élevés dans des usines à chiots en Corée du Sud.

Problèmes de santé
En raison des pratiques de sélection, les chiens tasse de thé sont susceptibles de nombreux problèmes de santé tels que l'hypoglycémie, les malformations cardiaques, l'affaissement de la trachée, l'épilepsie, des problèmes respiratoires et digestifs, l'hydrocéphalie, la luxation de la rotule (débouchant sur l'arthrite), ainsi que la cécité.

Les pratiques d'élevage peuvent également augmenter le risque de shunts hépatiques, et être à l'origine de problèmes dentaires et gingivaux, dus au fait que les dents de lait ne tombent pas toujours seules, demandant alors une intervention vétérinaire.

Notes et références

Bibliographie

Élevage canin
Santé du chien

Chien tasse de thé


La  du Tour de la Communauté valencienne (nom officiel : Vuelta Ciclista a la Comunidad Valencia Gran Premio Banc Sabadell) a lieu du 2 au , en Espagne, sur un parcours de 779 kilomètres. La course fait partie du calendrier UCI ProSeries en catégorie 2.Pro. Il a été remporté par le Russe Aleksandr Vlasov de l'équipe Bora-Hansgrohe.

Équipes
Vingt-trois équipes participent à la course, quinze UCI WorldTeams et huit UCI ProTeams.

Étapes
Parmi les cinq étapes, la troisième est l'étape reine avec une arrivée au sommet de l'Alto de las Antenas del Maigmo Tibi, une montée pentue et surtout non goudronnée dans sa partie finale. Sans négliger la première étape, une étape vallonnée avec quatre ascensions dont trois de deuxième catégorie et une de troisième catégorie. Les deuxième, quatrième et cinquième étapes, moins accidentées, devraient convenir aux sprinteurs.

Déroulement de la course

étape

étape

étape

étape

étape

Classements finals

Classement général final

Classements annexes finals

Classement par points

Classement du meilleur grimpeur

Classement des jeunes

Classement par équipes

Classement UCI
La course attribue des points au Classement mondial UCI 2022 selon le barème suivant.

Évolution des classements

Liste des participants

Notes et références

Liens externes

2022
Cyclisme en Espagne en 2022
Cyclisme sur route en 2022
Cyclisme en février 2022

Tour de la Communauté valencienne 2022


هونغدو جيه إل-8 هي طائرة ذات مقعدين، تم بنائها لأغراض التدريب والهجوم الخفيف في شراكة بين الصين وباكستان.

تم إنتاج الطائرة عام 1989، وحلقت أول مرة 21 نوفمبر عام 1990، تسلمتها باكستان عام 1994 وتسلمتها الصين عام 1998.

تبلغ تكلفة الطائرة 3.5 مليون دولار، وتم بناء أكثر من 500 نسخة منها، وصدرت للعديد من الدول حول العالم.

المستخدمون
  - 120 (80 طائرة جمعت أجزائها في مصر + 40 طائرة صنعت في مصر واستخدمت في أعمال المعاونة الأرضية)
  - 4
  - 12
  - 12
  - 40
  - 300
  - 6
  - 12
  -6
  - 18 (تحت الطلب)
  - 8
  - 12

مراجع

طائرات تدريب عسكرية دولية 1990–1999
طائرات تدريب عسكرية صينية 1990–1999
طائرات ذات أجنحة سفلية
طائرات نفاثة بمحرك واحد
طائرات هجومية دولية 1990–1999
طائرات هونغدو

العلاقات الباكستانية الصينية العسكرية

هونغدو جيه إل-8


Cerro Corá bezeichnet:

 Cerro Corá (Misiones), Ort in Argentinien
 Cerro Corá (Rio Grande do Norte), Ort in Brasilien
 Cerro Corá (Alto Paraguay), Ort in Paraguay
 Cerro Corá (Amambay), Ort in Paraguay
 Nationalpark Cerro Corá in Paraguay
 Club Cerro Corá, paraguayischer Fußballverein
 Schlacht von Cerro Corá im Tripel-Allianz-Krieg
 Cerro Corá (Berg) in Paraguay
 Cerro Corá (Film), paraguayischer Film (1978)

Cerro Corá


O jornal moderno é uma invenção europeia.  As mais antigas folhas de notícias manuscritas diretas circularam amplamente em Veneza já em 1566. Essas folhas de notícias semanais estavam cheias de informações sobre guerras e política na Itália e na Europa. Os primeiros jornais impressos foram publicados semanalmente na Alemanha a partir de 1609. Normalmente, eles eram fortemente censurados pelo governo e informavam apenas notícias estrangeiras e preços atuais. Depois que o governo inglês relaxou a censura em 1695, os jornais floresceram em Londres e em algumas outras cidades, incluindo Boston e Filadélfia. Na década de 1830, as impressoras de alta velocidade podiam imprimir milhares de papéis a baixo custo, permitindo baixos custos diários.

Ásia

China
Na China, as primeiras folhas de notícias produzidas pelo governo, chamadas tipao, eram comumente usadas entre os funcionários da corte durante o final da dinastia Han (2.º e 3.º séculos d.C.). Entre 713 e 734, o Kaiyuan Za Bao ("Boletim da Corte") da dinastia Tang publicou notícias do governo; foi escrito à mão em seda e lido por funcionários do governo. Em 1582, folhas de notícias publicadas em privado apareceram em Pequim, durante o final da dinastia Ming.

Do final do século XIX até 1949, a comunidade internacional em Xangai e Hong Kong patrocinou uma animada imprensa em língua estrangeira que cobria notícias de negócios e políticas. Os líderes incluíam North China Daily News, Shanghai Evening Post and Mercury, para os alemães, Der Ostasiatischer Lloyd e  Deutsche Shanghai Zeitung. Antes de 1872, os jornais do governo imprimiam anúncios ocasionais de funcionários. Em Xangai, o empresário inglês Ernest Major (1841–1908) estabeleceu o primeiro jornal de língua chinesa em 1872. Seu Shen Bao empregou editores e jornalistas chineses e comprou histórias de escritores chineses; também publicou cartas de leitores. Os romances serializados eram populares entre os leitores e os mantinham leais; ao papel. O Acordo Internacional de Xangai estimulou o crescimento de uma esfera pública de homens de negócios chineses que prestaram muita atenção aos desenvolvimentos políticos e econômicos. Xangai tornou-se a capital da mídia da China. Shen Bao foi o jornal de língua chinesa mais importante até 1905 e ainda era importante até os comunistas chegarem ao poder em 1949.

Shen Bao e outros grandes jornais viam a opinião pública como a força motriz da mudança histórica, do tipo que traria razão de progresso e modernidade para a China. Os editores retrataram a opinião pública como o árbitro final da justiça para os funcionários do governo. Assim, eles ampliaram a esfera pública para incluir o público leitor. O incentivo à formação da opinião pública estimulou o ativismo e serviu de base para o apoio popular à revolução de 1911. O jornalismo impresso chinês foi modernizado na década de 1920 de acordo com os padrões internacionais, graças à influência do Movimento da Nova Cultura. As funções de jornalista e editor foram profissionalizadas e tornaram-se carreiras de prestígio. O Ta Kung Pao ampliou o público com suas reportagens imparciais sobre assuntos públicos. A vertente empresarial ganhou importância e, com maior ênfase na publicidade e no noticiário comercial, os principais jornais, sobretudo de Xangai, afastaram-se do jornalismo de advocacia que caracterizou o período revolucionário de 1911. Fora dos grandes centros, o nacionalismo promovido nos diários metropolitanos não era tão distinto quanto o localismo e o culturalismo.

Hoje a China tem duas agências de notícias, a Agência de Notícias Xinhua e o Serviço de Notícias da China (Zhongguo Xinwenshe). A Xinhua foi a principal fonte de notícias e fotografias para jornais centrais e locais. Em 2002, havia dois mil e cem jornais, em comparação com apenas quatrocentos em 1980. Os jornais do partido Diário do Povo e Diário de Guangming, juntamente com o Diário do ELP do Exército, tiveram a maior circulação. Os jornais locais focados em notícias locais são populares. Em 1981, o China Daily em inglês começou a ser publicado. Ele imprimiu notícias e esportes internacionais das principais agências de notícias estrangeiras, bem como notícias nacionais interessantes e artigos de destaque.

Índia
Robert Knight (1825-1890), fundou dois jornais diários de língua inglesa, The Statesman em Calcutá e The Times of India em Bombaim. Em 1860, ele comprou os acionistas indianos, fundiu-se com a rival Bombay Standard e fundou a primeira agência de notícias da Índia. Ele telegrafou despachos de notícias para jornais em toda a Índia e tornou-se o agente indiano do serviço de notícias da Reuters. Em 1861, ele mudou o nome de Bombay Times and Standard para The Times of India. Knight lutou por uma imprensa livre de restrições ou intimidações prévias, resistindo frequentemente às tentativas de governos, interesses empresariais e porta-vozes culturais e levou o jornal à proeminência nacional. Os jornais de Knight promoveram o autogoverno indiano e muitas vezes criticaram as políticas do Raj britânico. Em 1890, a empresa empregava mais de oitocentas pessoas e tinha uma circulação considerável na Índia e no Império Britânico.

Japão

Os jornais japoneses começaram no século XVII como yomiuri (読売、literalmente "ler e vender") ou kawaraban (瓦版, literalmente "impressão em blocos de azulejos", referindo-se ao uso de blocos de impressão de argila), que eram folhetos impressos vendidos nas grandes cidades para comemorar grandes encontros ou eventos sociais.

O primeiro jornal moderno foi o Japan Herald publicado quinzenalmente em Yokohama pelo inglês A. W. Hansard a partir de 1861. Em 1862, o xogunato Tokugawa começou a publicar o Kampan batabiya shinbun, uma edição traduzida de um jornal holandês amplamente distribuído. Esses dois jornais foram publicados para estrangeiros e continham apenas notícias estrangeiras.

O primeiro jornal diário japonês que cobriu notícias estrangeiras e domésticas foi o Yokohama Mainichi Shinbun (横浜市毎日新聞), publicado pela primeira vez em 1871. Os jornais tornaram-se órgãos dos partidos políticos. Os primeiros leitores desses jornais vieram principalmente das fileiras da classe samurai.

Koshinbun eram jornais mais plebeus e populares que continham notícias locais, histórias de interesse humano e ficção leve. Exemplos de koshinbun foram o Tokyo nichinichi shinbun, o antecessor do atual Mainichi shinbun, que começou em 1872; o Yomiuri shinbun, que começou em 1874; e o Asahi shinbun, que começou em 1879. Eles logo se tornaram a forma dominante.

Na era democrática das décadas de 1910 a 1920, o governo tentou suprimir jornais como o Asahi shinbun por sua postura crítica contra a burocracia governamental que favorecia a proteção dos direitos dos cidadãos e a democracia constitucional. No período de crescente militarismo nas décadas de 1930 a 1945, os jornais enfrentaram intensa censura e controle do governo. Após a derrota do Japão, a censura estrita da imprensa continuou enquanto os ocupantes americanos usavam o controle do governo para inculcar valores democráticos e anticomunistas. Em 1951, os ocupantes americanos finalmente devolveram a liberdade de imprensa ao Japão, que é a situação hoje.

Bibliografia

 Merrill, John Calhoun and Harold A. Fisher. The world's great dailies: profiles of fifty newspapers (1980) 400 pages; Updated edition of Merrill, The elite press; great newspapers of the world (1968), which profiled 40 newspapers
 Pettegree, Andrew. The Invention of News: How the World Came to Know about Itself (Yale University Press, 2014), covers Europe 1400 to 1800
 Smith, Anthony. The Newspaper: An International History (1979), 192pp; well illustrated
 Starr, Paul. The Creation of the Media: Political origins of Modern Communications (2004), far ranging history of all forms of media in 19th and 20th century US and Europe; Pulitzer prize excerpt and text search
 Stephens, Mitchell. A History of News (3rd ed. 2006)
 Sterling, Christopher H., ed. Encyclopedia of Journalism (6 vol. 2009) table of contents

Ásia
 Hill, David T.  Journalism and Politics in Indonesia: A Critical Biography of Mochtar Lubis (1922–2004) as Editor and Author (2010)
 Hopkinson, Belinda, ed. Information technologies for newspaper publishing in Asia and the Pacific (UNESCO No. 46. 1997)
 Jeffrey, Robin. "India's Newspaper Revolution: Capitalism, Politics and the Indian." Language Press (2000) 1#9 pp: 77–9.
 Mittler, Barbara. A newspaper for China?: power, identity, and change in Shanghai's news media, 1872–1912 (Harvard Univ Asia Center, Vol. 226, 2004)
 Reed,  Christopher A. Gutenberg in Shanghai: Chinese Print Capitalism, 1876–1937 (2004)
 Yu, Haiqing. Media and cultural transformation in China (Routledge, 2009)

Europa
 Bösch, Frank. Mass Media and Historical Change: Germany in International Perspective, 1400 and till today that is Present (Berghahn, 2015). 212 pp. online review

 McReynolds, Louise. The News under Russia's Old Regime: The Development of a Mass-Circulation Press (1991)
 Olson, Kenneth E.  The history makers: The press of Europe from its beginnings through 1965 (LSU Press, 1966), Covers 24 countries; detailed bibliography
 Schulte, Henry F. The Spanish Press 1470–1966  (1968)

França
 Blackburn, George M. "Paris Newspapers and the American Civil War." Illinois Historical Journal (1991): 177–193. in JSTOR
 Botein Stephen, Jack R. Censer and Ritvo Harriet. "The Periodical Press in Eighteenth-Century English and French Society: A Cross-Cultural Approach", Comparative Studies in Society and History, 23 (1981), 464–90.
 Censer, Jack Richard. Press and politics in pre-revolutionary France (Univ of California Press, 1987)
 Chalaby, Jean K. "Twenty years of contrast: The French and British press during the inter-war period." European Journal of Sociology 37.01 (1996): 143–159. 1919–39
 Chalaby, Jean K. "Journalism as an Anglo-American Invention A Comparison of the Development of French and Anglo-American Journalism, 1830s–1920s." European Journal of Communication (1996) 11#3 pp: 303–326.
 Collins, Irene. The government and the newspaper press in France, 1814–1881 (Oxford University Press, 1959)
 Collins, Ross F., and E. M. Palmegiano, eds. The Rise of Western Journalism 1815–1914: Essays on the Press in Australia, Canada, France, Germany, Great Britain and the United States (2007), Chapter on France by Ross Collins
 Cragin, Thomas J. "The Failings of Popular News Censorship in Nineteenth-Century France." Book History 4.1 (2001): 49–80. online
 Edelstein, Melvin. "La Feuille villageoise, the Revolutionary Press, and the Question of Rural Political Participation." French Historical Studies (1971): 175–203. in JSTOR
 Eisenstein, Elizabeth L. Grub Street Abroad: Aspects of the French Cosmopolitan Press from the Age of Louis XIV to the French Revolution (1992)
 Eisendrath, Charles R. "Politics and Journalism—French Connection." Columbia Journalism Review 18.1 (1979): 58–61
 Freiberg, J. W. The French press: class, state, and ideology (Praeger Publishers, 1981)
 Goldstein, Robert Justin. "Fighting French Censorship, 1815–1881." French Review (1998): 785–796. in JSTOR
 Gough, Hugh. The newspaper press in the French Revolution (Taylor & Francis, 1988)
 Isser, Natalie. The Second Empire and the Press: A Study of Government-Inspired Brochures on French Foreign Policy in Their Propaganda Milieu (Springer, 1974)
 Kerr, David S. Caricature and French Political Culture 1830–1848: Charles Philipon and the Illustrated Press (Oxford University Press, 2000)
 Thogmartin, Clyde. The national daily press of France (Birmingham Alabama: Summa Publications, Inc., 1998), 370pp
 Trinkle, Dennis A. The Napoleonic press: the public sphere and oppositionary journalism (Edwin Mellen Pr, 2002)
 Weigle, Clifford. "The Paris Press from 1920 to 1940" Journalism Quarterly (1941) 18: 376–84.
 Weigle, Clifford. "The Rise and Fall of the Havas News Agency" Journalism Quarterly (1942) 19:277–86
 Williams, Roger Lawrence. Henri Rochefort, prince of the gutter press (Scribner, 1966)
 Zeldin, Theodore France: 1848–1945 (1977) vol 2. ch 11, "Newspapers and corruption" pp 492–573
 Zerner, Elisabeth H. "Rumors in Paris Newspapers," Public Opinion Quarterly (1946) 10#3 pp. 382–391 in JSTOR In summer 1945

Grã-Bretanha
Andrews, Alexander. A History of British journalism(2011)
Barker, Hannah. Newspapers and English Society 1695–1855 (2000) excerpt
Brake, Laurel, and Marysa Demoor, eds. Dictionary of nineteenth-century journalism in Great Britain and Ireland (Academia Press, 2009)
Clarke, Bob. From Grub Street to Fleet Street: An Illustrated History of English Newspapers to 1899 (2004)         excerpt and text search
Conboy, Martin. Journalism in Britain: A Historical Introduction (2010)
George, Curran. Newspaper History from the Seventeenth Century to the Present (1978)
Herd, Harold. The March of Journalism: The Story of the British Press from 1622 to the Present Day 1952. online
O'Malley, Tom. "History, Historians and of the Writing of Print and Newspaper History in the UK c. 1945–1962," Media History (Special Issue: The Historiography of the Media in the United Kingdom) (2012)  18#3–4, DOI: 10.1080/13688804.2012.723492
Sommerville, C. John. The News Revolution in England: Cultural Dynamics of Daily Information (1996)
Williams, Keith. The English Newspaper: An Illustrated History to 1900 (1977)
Williams, Kevin. Read All About it: a History of the British Newspaper (2010)

Canadá
Kesterton, W.H. A History of Journalism in Canada (1979)

Estados Unidos

 Daly, Christopher B. Covering America: A Narrative History of a Nation's Journalism (2012)  excerpt and text search
 Emery, Michael, Edwin Emery, and Nancy L. Roberts. The Press and America: An Interpretive History of the Mass Media (9th ed. 1999.), standard textbook;
Mott, Frank Luther. American Journalism A History: 1690–1960 (1962)
 Nord, David Paul. Communities of Journalism: A History of American Newspapers and Their Readers (2006) excerpt and text search
 Schudson, Michael. Discovering the News: A Social History of American Newspapers. (1978). excerpt and text search
 Sloan, W. David, James G. Stovall, and James D. Startt. The Media in America: A History, 4th ed. (1999)
 Streitmatter, Rodger. Mightier Than the Sword: How the News Media Have Shaped American History (1997)online edition
 Vaughn, Stephen L., ed. Encyclopedia of American Journalism (2007) 636 pages excerpt and text search

Leitores
 Heyd, Uriel. Reading Newspapers: Press and Public in Eighteenth-Century Britain and America (Oxford, 2012)
 Schoenbach, Klaus, et al. "Research Note: Distinction and Integration Sociodemographic Determinants of Newspaper Reading in the USA and Germany, 1974–96." European Journal of Communication (1999) 14#2 pp: 225–239.

Historiografia
 Buxton, William J., and Catherine McKercher. "Newspapers, magazines and journalism in Canada: Towards a critical historiography." Acadiensis (1988) 28#1 pp. 103–126 in JSTOR; also online
 Daly, Chris. "The Historiography of Journalism History: Part 1:'An Overview.'." American Journalism 26 (2009): 141–147; "The Historiography of Journalism History: Part 2: 'Toward a New Theory,'" American Journalism, (2009) 26#1 pp 148–155, stresses the tension between the imperative form of business model and the dominating culture of news
 Dooley, Brendan. "From Literary Criticism to Systems Theory in Early Modern Journalism History," Journal of the History of Ideas (1990) 51#3 pp 461–86.
 Espejo, Carmen. "European Communication Networks in the Early Modern Age: A new framework of interpretation for the birth of journalism," Media History (2011) 17#2 pp 189–202
 Griffen-Foley, Bridget. "Australian press, radio and television historiography: an update." Media International Australia, Incorporating Culture & Policy 119 (2006) pp: 21+
Nevins, Allan. "American Journalism and Its Historical Treatment," Journalism Quarterly (1959) 36#4 pp 411–22 online
 Wilke, Jürgen: Journalism, European History Online, Mainz: Institute of European History, 2013, retrieved: January 28, 2013.

Fontes primárias
 Brennen,Bonnie S.  and Hanno Hardt, eds. The American Journalism History Reader (2010), 512pp

Jornalismo

História da publicação de jornais


البلذوذ , هي بلدية مقاطعة المرية. جنوب شرق إسبانيا.

النمو السكاني

المصدر: INE (Spain)

مراجع

وصلات خارجية
  Alboloduy - Diputación Provincial de Almería

أماكن مأهولة في المرية
بلديات المرية

البولودوي


La Tabula Hungariae (en latín: la carta húngara) es el mapa impreso de Hungría más antiguo que se conserva, supuestamente fue realizada por el húngaro Lázár deák antes de 1528, por lo que también es denominada mapa de Lázár. Fue inscrito en el registro de la memoria del mundo de la UNESCO en 2007.

Descripción

El mapa mide aproximadamente 65×85 cm y está orientado en dirección suroeste-noreste. Muestra las poblaciones y puntos geográficos destacados del reino de Hungría a principios del . Las regiones del sur ocupadas por el imperio otomano están marcadas con colores distintos. Como las únicas zonas fuera de las fronteras húngaras están en el sur se cree que se creó con el propósito de preparar la guerra contra los otomanos. Algunas de las poblaciones que se muestran en el mapa han desaparecido a través de los años debido a las guerras contra los otomanos y su opresión.

En la parte inferior del mapa se describe el país en alemán y latín.

Nombres de las poblaciones

La información más valiosa que proporciona el mapa son los nombres y las descripciones de las poblaciones. Hay aproximadamente 1.400 topónimos en el mapa, de los cuales 1.270 son nombres de poblaciones (365 en el territorio de la Hungría post-Trianon). Los topónimos fueron transcritos de forma diferente a la actual. Por ejemplo la actual é se escribió ee, la actual ö se escribía como ew. También se aprecia que la c algunas veces se escribe como tz, que es una característica de la ortografía del alto alemán antiguo. Estos nombres pudieron ser escritos por los colaboradores que prepararon la obra para la impresión, sin embargo en otros casos Lázár usó la transcripción propia de los dialectos del húngaro.

Impresión
El mapa fue impreso con la ayuda de Georg Tannstetter, y fue pagado por Johannes Cuspinianus, en la imprenta de Petrus Apianus en Ingolstadt.

Aparición

Solo se imprimieron unos pocos mapas, y casi todos se perdieron a lo largo de la historia, así que los historiadores solo lo conocían por descripciones. Pero a comienzos de la década de 1880 apareció uno de los mapas inesperadamente. Fue comprado por el coleccionista Sándor Apponyi en 1882. En 1924 el mapa fue cedido a la biblioteca Nacional Széchényi, donde se encuentra actualmente.

Versiones posteriores
Se hicieron varias copias del original hasta 1552 pero no se conserva ninguna de ellas. Sin embargo también se hicieron mapas a partir del mapa de Lázár tras 1552, con el título Tabula Hungariae, illetve Nova descriptio totius Hungariae. Se conocen seis versiones diferentes:

 Giovanni Andrea Vavassore (que trabajó entre 1510-1572), Venecia, 1553
 Pirro Ligorio (1496-1583), Roma, 1558 (perdido), 1599
 Antonio Lafreri (1512-1577), Roma, 1558, 1559, 156?
 János Zsámboky (1531-1584), Viena, 1566
 Claudio Duchetti (1554-1597), Roma, 1577
 Giovanni Orlandi (que trabajó entre 1600-1604), Roma, 1602

Referencias

Bibliografía

 A Tabula Hungariae és változatai (OSZK)
 Dokumentumörökség lett Magyarország első nyomtatott térképe
 De nouvelles inscriptions pour le Registre de la Mémoire du monde – UNESCO (en:, fr:)
 Lázár térképe és változatai
 Lázár deák
 Wolfgang Lazius (Lázi Farkas)

Mapas históricos
Historia moderna de Hungría
Registro de la Memoria del Mundo
Geografía histórica de Hungría
Hungría en el siglo XVI

Tabula Hungariae


La reacción cortical o reacción de zona  es un lento proceso que se produce en la fecundación cuando un espermatozoide se une con la membrana plasmática del óvulo (reacción de zona). Se trata de una modificación de la zona pelúcida que inhibe la poliespermia o polispermia (entrada de más de un espermatozoide al óvulo); las enzimas hidrolíticas liberadas por los gránulos corticales digieren las proteínas ZP2 y ZP3 receptores de espermatozoides, provocando que ya no ingresen nuevas espermas en los mamíferos.

La reacción cortical es la exocitosis de los gránulos corticales del óvulo. Los gránulos corticales son vesículas secretoras que se encuentran justo debajo de la membrana plasmática del óvulo. Cuando el espermatozoide fertilizador entra en contacto con la membrana plasmática del óvulo, hace que el calcio se libere de los sitios de almacenamiento en el óvulo, lo cual ocasiona el aumento de la concentración intracelular de calcio libre. Esto desencadena la fusión de las membranas de gránulos corticales con la membrana plasmática del óvulo, liberando el contenido de los gránulos en el espacio extracelular. La fusión se inicia cerca de la zona de contacto de esperma y luego, conforme la ola de liberación de calcio sucede alrededor del óvulo, se produce una ola de resultados de fusión de los granulos corticales. El contenido de los gránulos varía con la especie, y no se conocen en su totalidad.

Véase también
Reacción acrosómica - La reacción análoga en el acrosoma del espermatozoide.

Bibliografía
Haley SA, Wessel GM. Sea urchin cortical granules regulated proteolysis by cortical granule serine protease 1 at fertilisation. Mol Biol Cell. Mayo de 2004;15(5):2084-92.

Sadler TW. Langman's Medical Embryology. Baltimore: Lippincott Williams and Wilkins, 2006.

Enlaces externos

 Molbiolcell.org

Biología del desarrollo

Reacción cortical


Richard Clayderman (rođ. kao Philippe Pagès u Parizu, 28. prosinca 1953.) je francuski pijanist koji je objavio brojne albume uključujući i skladbe Paula de Sennevillea i Oliviera Toussainta, instrumentalne obrade popularne glazbe, obrade filmske glazbe, etno glazbe kao i easy listening obrade popularnih dijela klasične glazbe.

Rani život
Claydermana je klavir naučio svirati otac koji je bio učitelj harmonike.

U dobi od dvanaest godina primljen je na Conservatoire de Paris, na kojem je u svojim kasnijim adolescentnim godinama dobio i veliko priznanje. U obećavajućoj karijeri klasičnog pijanista spriječile su ga financijske poteškoće, otežane očevom bolešću. Kako bi zaradio za život, zaposlio se kao bankarski činovnik i kao pratitelj suvremenih sastava. Pratio je francuske pjevače poput Johnnya Hallydaya, Thierrya Le Lurona i Michela Sardoua.

Ballade pour Adeline
1976. godine Olivier Toussaint, francuski diskografski producent, i njegov partner Paul de Senneville pozvali su ga na snimanje nježne klavirske balade. De Senneville je sastavio ovu baladu u čast svojoj kćeri Adeline. 23-godišnji Pagès bio je na audiciji zajedno s još 20 pijanista i dobio je posao. "Bio je zanimljiv glazbenik s mekim dodirom i dobrom tehnikom", rekao je Toussaint. "I izgledao je dobro".

Pagèsovo ime promijenjeno je u Richard Clayderman (usvojio je prezime svoje prabake kako bi se izbjeglo pogrešno izgovaranje njegovog pravog imena izvan Francuske), a singl je prodan u 22 milijuna primjeraka u 38 zemalja. Nazvan je  Ballade pour Adeline .

Uspjeh
Clayderman je snimio preko 1300 melodija i stvorio novi romantični stil kroz repertoar koji spaja originale njegovih zaštitnih znakova s klasikom i pop standardima. Od 2006. godine, njegova prodaja iznosi otprilike 150 milijuna nosača zvuka, a prodao je i 267 zlatnih i 70 platinastih albuma. Popularan je u Aziji i "Guinnessova knjiga rekorda" naziva ga "najuspješnijim pijanistom na svijetu".

Diskografija
Studjski albumi, 1977. – 90.
 Richard Clayderman (poznat i kao Ballade pour Adeline, 1977.)
 A Comme Amour/Les Fleurs Sauvages (1978.)
 Rêveries (1979.)
 Lettre à Ma Mère (1979.)
 Medley Concerto (1979.)
 Les Musiques de l'Amour (1980.)
 Rondo Pour un Tout Petit Enfant (1981.)
 Christmas (1982.)
 Rêveries No. 2 (1982.)
 Couleur Tendresse (1982.)
 Les Rêves d'Amour (aka A Dream of Love, 1983.)
 Le Premier Chagrin d'Elsa (1983.)
 Italie Mon Amour (1984.)
 The Music of Love (1984.)
 Cœur fragile (1984.)
 Concerto (s Royal Philharmonic Orchestra, 1985.)
 Divorce à Hollywood/Irreconcilable Differences (soundtrack, 1985.)
 From Paris with Love (1985.)
 Les Sonates (s Nicolasom de Angelisom, 1985.)
 Hollywood and Broadway (1986.)
 Romantic (1986.)
 Eléana (1987.)
 Songs of Love (1987.)
 A Little Night Music (1988.)
 Deutsche Volkslieder (sa Schönebergerom Sängerknabenom, 1988.)
 Quel Gran Genio Del Mio Amico – Richard Clayderman Interpreta Lucio Battisti (1988.)
 Romantic America (1988.)
 Zodiacal Symphony (1988.)
 The Love Songs of Andrew Lloyd Webber (1989.)
 Amour Pour Amour (with Berdien Stenberg, 1989.)
 Il Y A Toujours du Soleil Au-Dessus des Nuages (s Jamesom Lastom, 1990.)
 My Classic Collection (1990.)
 The Fantastic Movie Story of Ennio Morricone (1990.)
 Anemos (1990.)
Live albumi
 En Concert (1981.)
 A Pleyel (s Nicolasom de Angelisom, 1983.)
Brasil Tour '86 (Brazil, 1986.)

Izvori

Vanjske poveznice

 Službene stranice

 Play Album of Richard Clayderman
 Richard Clayderman on rfimusique.com

Francuski pijanisti

Richard Clayderman


مجلس المستشارين في البرلمان الياباني  هو مجلس يعتبر بمثابة مجلس الشيوخ الذي يشكل بالترافق مع مجلس النواب مجتمعاً البرلمان الياباني.

هذا المجلس هو خلف لمجلس النظراء الذي كان على شاكلة مجلس اللوردات البريطاني والذي بقي العمل به حتى نهاية الحرب العالمية الثانية.

يمتلك مجلس النواب أفضلية على تمرير القوانين وإن تمت معارضتها في مجلس المستشارين فقط بموافقة ثلثي عضو مجلس النواب، إلا أنه ومع بدء العمل بنظام التمثيل النسبي لمجلس النواب فإن قوة مجلس المستشارين قد زادت في النجاح بمنع تمرير القوانين عندما يفشل مجلس الوزراء بتمرير القانون على ثلثي أعضاء مجلس النواب.

يضم مجلس المستشارين 242 مقعدا، ويتم انتخاب الأعضاء كل ست سنوات (سنتين أطول من فترة مجلس النواب). يجب أن عمر يكون المرشح لمجلس المستشارين أكثر من 30 عاماً (بالمقارنة مع 25 عاماً لمجلس النواب). لا يتم حل مجلس المستشارين إطلاقا على اعتبار أن نصف أعضاءه فقط يتم إعادة انتخابهم عند كل انتخابات (أي 121 عضو). 73 منهم يتم انتخابهم من المحافظات 47 اليابانية و 48 ينتخبون من التمثيل النسبي للائحة الوطنية.

مراجع

وصلات خارجية
 * الموقع الرسمي لمجلس المستشارين الياباني.

البرلمان الياباني
حكومة اليابان
مجالس الدولة العليا
مجلس المستشارين الياباني

مجلس المستشارين (اليابان)


The Grenadines er et dansk folk-pop/rockband bestående af Kasper Ejlerskov Leonhardt, Morten Fillipsen og Dennis Debannic.

Historie

Opstart
Bandet blev dannet i 2014 af Kasper Ejlerskov, Laurits Emanuel Pedersen, Morten Fillipsen og Rumle Sieling Langdal. Medlemmerne havde alle medvirket i andre konstellationer inden de fandt sammen og skabte The Grenadines. Morten Fillipsen startede sin musikalske karriere allerede som 15-årig, hvor han deltog i MGP 2002 med sangen "Du' ikk' som de andre pi'r", og da The Grenadines blev dannet i 2014, arbejdede han på et album under navnet In Memoirs.  Laurits Emanuel Pedersen var også solist og ved at færdiggøre sit debutalbum Midlertidig Mening. Kasper Ejlerskov Leonhardt var medlem af duoen Wangel, men da han hørte et radioprogram om tilblivelsen af The Beatles' album Abbey Road lod han sig inspirere. Albummet var skrevet og indspillet på en uge, og Ejlerskov forestillede sig, at det måtte resultere i en autenticitet og umiddelbarhed, hvis man, for en periode, sørgede for ikke at tage stilling til musikken man laver.

Ejlerskov inviterede derfor først Rumle Sieling Langdal, Morten Fillipsen og - da en trommeslager havde kærestesorger og sprang fra i sidste øjeblik - Laurits Emanuel til en intensiv sangskrivningsuge på en svensk ødegård. De fire musikere kendte ikke hinanden, og det eneste bindeled var Ejlerskov. I sommerhuset skulle de skrive sange og undersøge hvad der ville ske, når man sammensatte fire personer, der ikke kendte hinanden. Drengenes forskelligartede input komplementerede hinanden godt, og efter en tilsvarende tur på en gård på Falster, var der skrevet materiale nok til en plade.

The Grenadines indspillede derefter deres debutalbum i et pladestudie i København, og efter 20 dage lå albummet færdigt, og udkom i 2015.

Udskiftning i bandet
Under sangskrivningen til opfølgeren af debutalbummet valgte Sieling i 2016 at forlade bandet. Ejlerskov, Fillipsen og Pedersen forsatte, og færdiggjorde albummet Band On The Radio som trio. Men da The Grenadines skulle spille en koncert i Kongens Have i København, manglede de en bassist. Dennis Debannic trådte til og hjalp med at spille koncerten. Kort tid efter blev han en fast del af bandet, og få måneder efter blev Kasper Daugaard (tidl. medlem af Lukas Graham) også medlem af The Grenadines.

2. maj 2021 meddelte The Grenadines via Instagram, at Laurits Emanuel forlod bandet for at hellige sig arbejdet med duoen Fyr og Flamme, der tidligere samme år vandt Dansk Melodi Grand Prix.

12. juli 2021 valgte Kasper Daugaard at forlade bandet.

Ny gruppering
Ejlerskov, Fillipsen og Debannic fortsatte herefter på egen hånd, og 1. december 2021 udgav trion julesangen It Is Christmas Again. Sangen er skrevet af forsanger Morten Fillipsen som en hyldest til sin mor, der ifølge Fillipsen er indbegrebet af jul.

5. maj 2022 udgav bandet endnu en lejlighedssang. Sangen Frihedsvej havde ifølge trion selv både reference til Danmarks Befrielse i 1945 og til krigen i Ukraine, der fyldte medierne, da sangen udkom.

Diskografi

Referencer

Eksterne henvisninger

Musikgrupper fra Danmark
Musikgrupper fra 2015

The Grenadines


Olaylar
 2,5 yıl süren Bizantion Kuşatması sona erdi.
 Clodius Albinus, Pertinax'ın ölümü üzerine Roma İmparatoru ilan edildi.

Doğumlar

Ölümler

196


سعد بن ناصر بن عبد العزيز أبوحبيب الشثري (1387هـ -) هو عضو هيئة كبار العلماء في المملكة العربية السعودية، ومستشار في الديوان الملكي السعودي برتبة وزير، وعضو هيئة التدريس بكلية الحقوق والعلوم السياسية بجامعة الملك سعود.

أكمل دراسته الجامعية في كلية الشريعة بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية، ثم حصل على درجة الماجستير ثم الدكتوراه، وقد عمل كأستاذ جامعي في كلية الشريعة بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية من سنة 1409هـ إلى سنة 1422هـ. وقد كان عضوًا في هيئة كبار العلماء السعودية من سنة 1426هـ إلى أن أعفي سنة 1431هـ. وفي سنة 1434هـ أصبح عضوًا في هيئة التدريس بكلية الحقوق والعلوم السياسية بجامعة الملك سعود. وفي سنة 1437هـ عُيِّن كعضو في هيئة كبار العلماء السعودية مجددًا، ومستشارًا في الديوان الملكي السعودي برتبة وزير.

نسبه
هو الشيخ سعد بن ناصر بن عبد العزيز بن محمد بن عبد العزيز بن إبراهيم بن حمد بن محمد بن حمد بن محمد بن مفلح بن فهد بن غانم بن محمد بن سيف بن حماد بن محمد بن رشيد بن مؤمل بن محمد بن شثر بن محمد بن مؤمل من بني زياد من عامر بن صعصعة بن معاوية بن بكر بن هوازن بن منصور بن عكرمة بن خصفة بن قيس عيلان بن مضر بن نزار بن معد بن عدنان.

سيرته
أتم سعد الشثري دراسته الجامعية بكلية الشريعة بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية بمدينة الرياض ثم أصبح معيدًا فيها عام 1409هـ، وحصل على درجة الماجستير وكان عنوان رسالته فيها ""التفريق بين الأصول والفروع"، ثم حصل على درجة الدكتوراه عام 1417هـ وقد كان عنوان أطروحته فيها "القطع والظن عند الأصوليين".

الحياة العملية
 معيد بكلية الشريعة بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية عام 1409هـ.
 محاضر بكلية الشريعة بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية عام 1414هـ.
 أستاذ مساعد بكلية الشريعة بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية عام 1418هـ.
 أستاذ مشارك بكلية الشريعة بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية عام 1422هـ.
 عضو هيئة كبار العلماء السعودية بالمرتبة الممتازة من عام 1426هـ إلى 1431هـ.
 عضو هيئة التدريس بكلية الحقوق والعلوم السياسية بجامعة الملك سعود 1434هـ - حتى الآن.
 عضو هيئة كبار العلماء في المملكة العربية السعودية من عام 1437هـ - حتى الآن.
 مستشار في الديوان الملكي السعودي برتبة وزير من عام 1437هـ - حتى الآن.

مشايخه

 مفتي المملكة سابقًا عبد العزيز بن باز
 مفتي المملكة حاليًا عبد العزيز بن عبد الله آل الشيخ
 أحمد بن علي سير المباركي عضو هيئة كبار العلماء
 عبد الله الغديان حيث درس عليه أصول الفقه والقواعد الفقهية
 صالح الأطرم
 والده ناصر بن عبد العزيز الشثري.

مؤلفاته
بلغ عدد مؤلفاته أكثر من 60 مؤلفًا في عدد من المواضيع مثل العقيدة والحديث والفقه والأصول والأخلاق:

من البحوث العلمية المنشورة في المجلات العلمية
 المصلحة عند الحنابلة [مجلة البحوث الإسلامية (الإفتاء).
 آراء الإمام ابن ماجه الأصولية [مجلة البحوث الإسلامية (الإفتاء).
 الاستدلال بالقدر المشترك (مجلة جامعة الإمام).
 آراء الإمام البخاري الأصولية (مجلة جامعة الإمام).
 التخريج بين الأصول والفروع (مجلة البحوث الفقهية المعاصرة).
 تطبيق القواعد الأصولية على حكم الإسراف في الماء (مجلة البحوث الفقهية المعاصرة).
 مقاصد الشريعة ووسائلها في المحافظة على ضرورة العرض (مجلة البحوث الفقهية المعاصرة).
 المؤلفون في القواعد الفقهية في القرن (14) (مجلة الدرعية).
 العلماء الذين لهم إسهام في أصول الفقه (مجلة الدرعية).
 قياس العكس (مجلة جامعة أم القرى).
 القواعد الأصولية التي يمكن تطبيقها على بحوث الخلايا الجذرية (مجلة المجمع الفقهي بمكة).

ومن الأعمال العلمية
 التدريس بجامعة الإمام محمد بن سعود لمقررات (أصول الفقه – مقاصد الشريعة – القواعد الفقهية) في كليات الشريعة وأصول الدين والدعوة.
 التدريس بجامعة الملك سعود (مصادر الأحكام - فقه الأسرة - المعاملات المالية).
 التدريس في جامعة المعرفة العالمية (مدخل علوم الحديث، فقه العبادات، فقه الأسرة، فقه الجهاد والأطعمة، فقه النوازل).
 التدريس في الأكاديمية الإسلامية المفتوحة
 التدريس في منصة طالب العلم
 الإشراف على الرسائل العلمية ومناقشتها في العديد من الجامعات.
 المشاركة في إلقاء الدروس والمحاضرات العامة والدورات العلمية.
 تحكيم البحوث العلمية للمؤتمرات والمجلات العلمية وبحوث الترقيات العلمية.
 المشاركات الإعلامية في العديد من القنوات والإذاعات والجرائد والمجلات.
 الإشراف على مشروع جامعة المعرفة العالمي
 التدريس في المساجد وإلقاء المواعظ فيها.
 المشاركة العلمية والتوعوية في عدد من البلاد خارج المملكة.

برامج إعلامية

 قدم برنامج (الأيام الخالية) على قناة السعودية.
 قدم برنامج (مع الشثري) على قناة المجد.
 قدم برنامج (لا تخف) على قناة اقرأ.

المؤتمرات التي شارك بها
 مقاصد الشريعة في محاربة الشائعات { أكاديمية نايف / صنعاء }.
 القواعد الأصولية التي تهم العامي في الغرب { وزارة الشؤون الإسلامية / أدنبرة }.
 استنباط أحكام الجرائم الحديثة { أكاديمية نايف / الرياض }.
 تغيير جنس الجنين وأثر الصبغات الوراثية في ذلك { وزارة الصحة / جدة }.
 معالجة العقم بالاستنساخ { وزارة الصحة / جدة }.

من أبرز العضويات واللجان
 عضو اللجنة التحضيرية للمجلس الأعلى للشئون الإسلامية.
 عضو اللجنة الفنية والطلابية للمعاهد العلمية.
 عضو لجنة البحوث الشرعية والاقتصادية بجامعة الإمام.
 عضو مجلس أمناء جامعة المعرفة العالمية.
 عضو اللجنة العلمية بجهاز الإرشاد والتوجيه.
 متعاون مع وزارة الشئون الإسلامية في البرامج الدعوية.
 تعاون مع وزارة الثقافة والإعلام في إعداد بعض البرامج.
 مستشار في مدينة الملك عبد العزيز للعلوم والتقنية.
 عضو مجلس إدارة الصندوق الخيري بمؤسسة الأمير سلطان الخيرية.
 عضو في جمعية الشيخ ابن باز لرعاية الأسرة وإعانة المتزوجين.
 رئيس الهيئة الاستشارية بمركز التميز البحثي بجامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية.
 عضو الهيئة الاستشارية لسمو ولي العهد.

تكليفه بمنبر عرفة
أمر خادم الحرمين الشريفين الملك سلمان بن عبد العزيز آل سعود بتكليف الشيخ سعد الشثري عضو هيئة كبار العلماء خطيبًا بعرفة لعام 1438 هـ ، وذكرت إمارة مكة عبر حسابها بموقع التواصل الاجتماعي تويتر : بأمر الملك يكلف الشيخ سعد الشثري ..بخطبة عرفة.

انظر أيضًا
 ناصر الشثري
 سعد الخثلان
 خالد المصلح
 عبدالعزيز الفوزان
 عثمان الخميس
 محمد صالح المنجد

مراجع

وصلات خارجية
 صفحته على موقع طريق الإسلام
 موقع سعد الشثري الرسمي

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء هيئة تدريس جامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية
أعضاء هيئة تدريس كلية الحقوق والعلوم السياسية بجامعة الملك سعود
أعضاء هيئة كبار العلماء في السعودية
حنابلة
خريجو جامعة الإمام محمد بن سعود الإسلامية
دعاة سعوديون
قادة دينيون إسلاميون سعوديون
مستشارو الديوان الملكي
مواليد 1384 هـ
مواليد 1964
مواليد عقد 1960

سعد الشثري


Tatsuya Morishige (født 21. oktober 1971) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Cerezo Osaka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Tatsuya Morishige


රත් තැලි කිරලා ( වැනෙලස් ඉන්ඩිකස් ) යනු කිරල පවුලට අයත් ආසියානු 🐦 කි. අනෙකුත් කිරලුන් මෙන් ඔවුන්ද නැඟී සිටීමට නොහැකි බිම් කුරුල්ලන් වේ. ඔවුන්ගේ ලාක්ෂණික ඝෝෂාකාරී අනතුරු ඇඟවීමේ ඇමතුම් මිනිසුන්ගේ හෝ සතුන්ගේ චලනයන් පිළිබඳ තොරතුරු විකාශනය කරයි. සාමාන්‍යයෙන් යුගල වශයෙන් හෝ ජලයෙන් නුදුරින් කුඩා කණ්ඩායම් වශයෙන් දැකිය හැකි අතර, ඒවා සමහර විට අභිජනන නොවන සමයේදී (ශීත ඍතුවේ) විශාල සමුච්චයන් සාදයි. ඔවුන් සැඟවුණු බිත්තර තුනක් හෝ හතරක් තබමින් බිම් සීරීමක කූඩු කරයි. කූඩුව අසල සිටින වැඩිහිටියන් ඝෝෂාකාරී ලෙස හඬ නගමින් විලෝපිකයින් වෙත කිමිදෙමින් එහා මෙහා පියාසර කරති. ගුප්ත මෝස්තර සහිත පැටවුන් බිහි වන අතර, තර්ජනයට ලක් වූ විට බිම හෝ තණකොළ මත වැතිරීමෙන් සැඟවී ආහාර ගැනීම සඳහා වහාම තම දෙමාපියන් පසුපස යයි.

රත් තැලි කිරලා


A Copa Pan-Americana de Voleibol Masculino de 2015 foi a 10ª edição do torneio organizado pela Confederação da América do Norte, Central e Caribe de Voleibol (NORCECA) em parceria com a Confederação Sul-Americana de Voleibol (CSV), realizado no período de 12 a 17 de agosto, com as partidas realizadas na Reno Events Center, na cidade de Reno, nos Estados Unidos.

A seleção brasileira venceu seu terceiro título da competição ao vencer na final a seleção argentina. O oposto brasileiro Alan Souza foi eleito o melhor jogador do torneio.

Seleções participantes

Formato da disputa
O torneio foi dividido em duas fases: fase classificatória e fase final.

Os primeiros classificados de cada grupo garantiu vaga diretamente para as semifinais, enquanto o segundo e terceiro classficado disputaram as quartas de final. Os últimos classificados de cada grupo e os dois eliminados nas quartas de final disputaram as posições do quinto ao oitavo lugar.

Cada grupo foi jogado com um sistema de todos contra todos e as equipes foram classificadas de acordo com os seguintes critérios:
 Maior número de partidas ganhas.
 Maior número de pontos obtidos, que são concedidos da seguinte forma:
 Partida com resultado final 3–0: 5 pontos para o vencedor e 0 pontos para o perdedor.
 Partida com resultado final 3–1: 4 pontos para o vencedor e 1 pontos para o perdedor.
 Partida com resultado final 3–2: 3 pontos para o vencedor e 2 pontos para o perdedor.
 Proporção entre pontos ganhos e pontos perdidos (razão de pontos).
 Proporção entre os sets ganhos e os sets perdidos (razão de sets).
 Se o empate persistir entre duas equipes, a prioridade é dada à equipe que venceu a última partida entre as equipes envolvidas.
 Se o empate persistir entre três equipes ou mais, uma nova classificação será feita levando-se em conta apenas as partidas entre as equipes envolvidas.

Fase classificatória
 Todas partidas no horário local (UTC-7).

Grupo A

|}

Resultados

|}

Grupo B

|}

Resultados

|}

Fase final
 Chaveamento

 Quartas de final

|}

 5º – 8º lugar

|}

 Semifinais

|}

 Sétimo lugar

|}

 Quinto lugar

|}

 Terceiro lugar

|}

 Final

|}

Classificação final

Premiações

Individuais
Os atletas que se destacaram individualmente foramː

Most Valuable Player (MVP)
  Alan Souza
Melhor Levantador
  Demián González
Melhores Ponteiros
  Stephen Maar
  Willner Rivas

Melhores Centrais
  Flávio Gualberto
  Mario Frías
Melhores Oposto
  Casey Schouten
Melhor Líbero
  Jesús Rangel

Ver também
 Copa Pan-Americana de Voleibol Feminino de 2015

Ligações externas

2015 no voleibol
Copa Pan-Americana de Voleibol Masculino
Desporto nos Estados Unidos em 2015


Nobuhisa Isono (født 8. januar 1974) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama Marinos og Mito HollyHock.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Nobuhisa Isono


El Partido Proteccionista (en inglés: Protectionist Party) fue un partido político australiano formalmente en funcionamiento entre 1889 y 1909, cuyas políticas se centraban en el proteccionismo. Defendían que Australia necesitaba aranceles que protegieran la industria nacional para crecer y proveer empleo. Sus líderes más prominentes fueron Sir Edmund Barton y Alfred Deakin, primer y segundo primeros ministros de Australia.

El voto proteccionista había declinado considerablemente para las elecciones federales de 1906, y con el Partido Laborista habiendo formado ya un gobierno en minoría con Chris Watson en 1904, la victoria de Andrew Fisher en 1908 escandalizó al establishment, que presionó para que los dos partidos no laboristas formaran una alianza antisocialista. Deakin y el librecambista Joseph Cook creyeron que una unión sería necesaria para contrarrestar el creciente dominio electoral del Partido Laborista. El Partido Proteccionista terminó separándose, con los miembros más liberales, como Isaac Isaacs y H.B. Higgins, apoyando a los laboristas, mientras que Deakin y sus seguidores se unieron al Partido Antisocialista (anteriormente Free Trade Party) para formar el Commonwealth Liberal Party, que formaría una minoría de gobierno, en 1909, antes de que los laboristas consiguieran la primera mayoría absoluta del país en las elecciones de 1910.

Resultados electorales

Referencias
Diccionario Biográfico Australiano - Edmund Barton (en inglés).
Diccionario Biográfico Australiano - Alfred Deakin (en inglés).
History - Australian Protectionist Party (fundado en 2007) (en inglés).

Enlaces externos

Partidos políticos de Australia
Proteccionismo
Partidos políticos fundados en 1899
Partidos políticos disueltos en 1909

Partido Proteccionista


O  – Memórias da Cidade é um museu de história situado em Lisboa, Portugal.

Fundado a 11 de setembro de 2012 na Praça do Comércio, o museu mostra a história e desenvolvimento da cidade desde a mitologia da sua fundação por Ulisses, abrigando também a história do sismo de Lisboa de 1755, e a reconstrução da cidade por Sebastião José de Carvalho e Melo, Marquês de Pombal e Conde de Oeiras.

Ligações externas

Fundações em Portugal em 2012
Museus de Lisboa
Museus de história de Portugal
Museus fundados em 2012
Santa Maria Maior (Lisboa)

Lisboa Story Centre


Danser er en dansk dokumentarfilm fra 2000 instrueret af Ulrik Wivel efter manuskript af Nanna Frank Møller.

Handling
Et dynamisk portræt af den verdensberømte danske balletdanser Nikolaj Hübbe. Filmen følger den ambitiøse danser gennem tre dramatiske måneder på New York City Ballet, hvor han arbejder sammen med Peter Martins. Dansekollegaen og vennen, Ulrik Wivel, der her debuterer som instruktør, har fulgt Nikolaj Hübbe på nært hold; i fortrolige samtaler, under hårdt slid i træningssalen og på scenen. Nikolaj Hübbe befinder sig ved et afgørende vendepunkt i sit liv. Han har søgt stillingen som balletmester for Den Kongelige Danske Ballet. Får han jobbet? Hvis ikke, hvad skal der så ske?

Medvirkende

 Nikolaj Hübbe

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2000

Danser (dokumentarfilm)


Fra Ambro Miletić, (Dobro Selo, 18. srpnja 1857. – Nevesinje, 27. srpnja 1923.), hrvatski katolički svećenik iz Bosne i Hercegovine, provincijal franjevačke redodržave hercegovačke, hrvatski književnik, preporoditelj, prosvjetitelj i prevoditelj, zborovođa crkvenog zbora.

Životopis
Rođen je u Hercegovini. Pripadao starijem naraštaju hrvatskih javnih radnika u Hercegovini. Kao i fra Didak Buntić, cijeli svoj život radio je na prosvjetnom napretku svoga naroda. Polazio je Miletić franjevačku gimnaziju, a nakon svršene gimnazije bogosloviju, gdje se zaredio za svećenika. Njegova odgoja pada u doba biskupovanja fra Paškala Buconjića, te je postao poslije i biskupov tajnik, desna ruka i pomagač u kulturnom radu. Tih godina je bilo počelo gušenje hrvatske svijesti i hrvatskoga imena a Herceg-Bosni. Fra Ambro Miletić s mostarskim hrvatskim građanima oštro oponira pritisku službene strane. To su bila vremena kad je Austrija zabranjivala hrvatske trobojnice, tražila i kod djevojaka sakrivene hrvatske trobojnice i kad su mostarski Hrvati ležali po zatvorima radi njih i hrvatskih pjesama. Kao član franjevačke redodržave hercegovačke bio je dugo godina tajnik biskupu Buconjiću. Poslije je bio župnikom u različitim župama.

Od nadležnih osmanskih je vlasti isposlovao skupa s fra Anđelom Nuićem i fra Božom Ostojićem i još nekima 1873. godine osnivanje hrvatskog pjevačkog društva u Mostaru za hrvatsku mladež. Ta trojica su se istaknuli u radu na osnivanju i organizaciji društva. Glazbeno društvo nosilo je naziv Kosača. Osmanske vlasti nisu odobrile zamolbu, no društvo je djelovalo ilegalno. Poslije je djelovalo pod okriljem Crkve i promijenilo ime u Crkveni zbor. Uvježbavali su crkvene pjesme, ali i one rodoljubne i narodne. Prvi predsjednik Društva bio je biskupov tajnik fra Augustin Zubac. a fra Ambro bio je prvi zborovođa društvenoga muškog zbora. Odman nakon što je društvo osnovano, osnivači su razmišljali i o osnutku društvene glazbe, radi čega su izdali građanstvu proglas.

Predratnih i ratnih godina bio je župnik u Nevesinju, od 1909. do 1918. godine. Za njegova župnikovanja u Nevesinju otvorena je 1911. Hrvatska čitaonica.<ref name="Šarac-Nevesinjski župnici9">Fondacija Ruđer Bošković Donja Hercegovina  Toni Šarac: Nevesinje i župa Uznesenja Blažene Djevice Marije (9). Nevesinjski župnici, duhovna zvanja iz župe, znamenitiji Nevesinjci; (Izvor: Ivica Puljić, Tisuću godina Trebinjske biskupije, Sarajevo, 1988.; Ratko Perić, Da im spomen očuvamo, Mostar, 2000.) 25. studenoga 2009. (pristupljeno 21. lipnja 2017.)</ref>

Poslije župnikovanja po raznim župama (Klobuk i dr.), bio je nadžupnikom u Mostaru. Vršio je različne dužnosti u upravi redodržave, te je bio i provincijalom. Osobito je radio na gospodarskom podizanju i prosvjetljivanju hrvatskoga naroda u Hercegovini. Radio na osnivanju što više hrvatskih seljačkih zadruga, radi privikavanja hercegovačkih seljaka na štednju, a ujedno mu zadruga u nuždi na pomoći bile. U Mostaru i okolici osnovao je Vinarsku udrugu, koja je lijepo napredovala i mnoge seljake izvukla iz ruku lihvara. Miletić je spadao među one koji su nakon osnutka gimnazije u Mostaru nastojali uza svaku srednju školu osnovati hrvatski konvikt, koji bi se izdržavao prinosima u naravi. Tako je došlo u Mostaru do osnutka »Hrvatskog đačkog potpornog društva«, a to društvo potaklo je i Hrvate u Sarajevu, da i oni osnuju što sličnu, pa je tako nastao HKD Napredak, poslije kojeg su nastali Prosvjeta i Gajret. Fra Ambro je bio višegodišnji nadstojnik ženskoga sirotišta u Mostaru, čiji je osnivač bio biskup Buconjić. Stekao je mnogo zasluga za sirotinju i budno pazio, da se u tom zavodu održi i razvija hrvatska svijest i ponos.

Bavio se i književnim radom. S fra Radoslavom Glavašem zasnovao je poučni i zabavni list »Kršćanska obitelj«, gdje je pisao popularne zabavne i poučne članke.

Pisao je pripovijesti za mostarski Osvit. Osim književnih i edukativnih tekstova, izdao je više molitvenika za žensku i mušku mladež. Zadnje godine za Hrvatsku Slogu preveo je roman "Iz dnevnika jednog obješenjaka". Objavio priloge u Hercegovačkom bosiljku, mostarskom nezavisnom listu fra Franje Milićevića, osnovanog 1883. godine. Preveo djelo Pavla Puccija s talijanskog na hrvatski. Čudotvorna moć svete izpoviedi : darak namienjen katoličkoj mladeži koja prvi put stupa na svetu pričest '' (Zagreb : Nakl. Tiskare A. Scholz, 1899. (izvorno: Le meraviglie della confessione, esposte per via di esempi).

Pri otvorenju bosanskog sabora godine 1910. bio je kao provincijal njegov virilni član. Fra Ambro Miletić bio je gorljiv Hrvat. Politički je bio starčevićanac, kao i starija generacija franjevaca. Po prvom raskolu u Stranci prava pribrajao se domovinašima. Gorljivi Hrvat kojem nije smetalo biti zagovornik sloge Hrvata i Srba, po čemu je u Mostaru dugo godina ostao u živoj uspomeni njegov javni istup u tom pravcu.

Umro je 1923. godine.

Izvori

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 O. fra Ambro Miletić, nekrolog na www.franjevci.info

Hrvatski književnici iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski prevoditelji iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski narodni preporod
Hrvatski katolički svećenici
Bosanskohercegovački franjevci
Životopisi, Nevesinje

Ambro Miletić