Cavour () is an Italian aircraft carrier launched in 2004. She is the flagship of the Italian Navy.

Design

The ship is designed to combine fixed-wing V/STOL and helicopter air operations, command and control operations, and the transport of military or civil personnel and heavy vehicles. The ,  hangar space can double as a vehicle hold capable of holding up to 24 main battle tanks (typically Ariete) or many more lighter vehicles (50 Dardo IFV, 100+ Iveco LMV), and is fitted aft with access ramps rated to 70 tons, as well as two elevators rated up to 30 tons for aircraft. Cavour can also operate as landing platform helicopter, accommodating heavy transport helicopters (AgustaWestland UH-101A ASH) and 325 marines (91 more, on option). The Cavour has a displacement of 27,900 tons but can reach more than 30,000 tons at full military capacity.

It complements the Italian navy's other aircraft carrier, the .

The Italian Navy will replace its 16 Harriers with 15 (originally 22) Lockheed Martin F-35B Lightning IIs. By May 2020, the modernization to allow Cavour to support the F-35B was completed, and the carrier was ready for subsequent integration trials. Cavour will have room for ten F-35Bs in the hangar, and six more parked on deck.

Construction
Cavour was laid down by Fincantieri in June 2001, and was launched from the Riva Trigoso shipyard in Sestri Levante, on 20 July 2004. Sea trials began in December 2006, and she was officially commissioned 27 March 2008. Full operational capability (FOC) was reached 10 June 2009.

Service history
On 19 January 2010, Cavour was dispatched to Haiti as part of Operation White Crane, Italy's operation for 2010 Haiti earthquake relief. This was the first mission of the aircraft carrier, where it supplemented international efforts to provide relief for the victims of the 2010 Haiti earthquake.

It is reported that modernization works on the Cavour has been completed. In May 2020, it was announced the Italian aircraft carrier would undertake a preparatory training before sailing to the U.S. where the ship would conduct trials with the F-35B STOVL.

In February 2021, Cavour deployed to the United States for its initial period of flying trials with the F-35B. This saw the ship engage in four weeks of verification to determine the performance envelope of the aircraft when operating from the flight deck, using a pair of aircraft from VX-23, the US Navy's Test and Evaluation Squadron. Once these trials were completed, and the ship was passed for operation of the F-35B, it would move to the next phase of fixed-wing flying trials, which would see Italy's own aircraft begin operating from the carrier. On 9 March 2021, USNS John Lenthall replenished her in the western Atlantic Ocean. Then on 20 March, she operated alongside USS Gerald R. Ford in the Atlantic Ocean. On 26 March, she was in Norfolk, Virginia when the F-35B trial was completed. She left Norfolk on 16 April and returned to homeport Taranto on 30 April.

Initial operating capability is expected for 2024.

In February 2022, she was part of interoperability training operations with the American carrier  and the French carrier  in the lead up to the Russian war of aggression against Ukraine. In October 2023, she is docked at Civitavecchia (near Rome) along with her escort, the frigate Carlo Bergamini (F590).

See also
 List of naval ship classes in service

 Italian Naval Aviation

References

Sources

External links

 Aircraft Carrier Cavour Marina Militare website

Aircraft carriers of the Italian Navy
2004 ships
Aircraft carriers of Italy
2010 Haiti earthquake relief
Ships built by Fincantieri

Italian aircraft carrier Cavour


وادي ملاق هو من أهم الأودية بالبلاد التونسية بعد وادي مجردة، رغم أنه غير دائم السيلان.
 ينبع وادي ملاق بالشرق الجزائري تحديدا ببلدية العوينات ولاية تبسة ويشق الشمال التونسي إلى أن يصب في البحر الأبيض المتوسط.
 يوجد على هذا الوادي سد وادي ملاق.

مراجع

أنهار تونس
أودية الجزائر
ملاق

وادي ملاق


Andreas Georg Paumgartner von und auf Holnstein und Lonnerstadt etc. (* 1613 in Nürnberg; † 18. März  1686 ebenda) war ein zweiter Losunger (Bürgermeister), Patrizier und Kriegshauptmann der Stadt Nürnberg.

Leben
Andreas Georg Paumgartner entstammte der Patrizierfamilie Paumgartner von Holnstein und Grünsberg. Nach einem Studium an der Nürnberger Universität Altdorf mit Studentennamen "Ulpianus" übernahm er in rascher Folge wichtige Ämter und Funktionen in der Reichsstadt Nürnberg. Er war Mitglied des älteren geheimen Rates, Dritter Oberster, Kriegshauptmann, des hochlöblichen Fränkischen Kreises Kriegsrat, des Durchlauchtigsten Fürsten, Pfalzgrafen Christian August von Sulzbach Geheimer Rat und zweiter Losunger, ein Amt, das dem eines Bürgermeisters entsprach.

Das Epitaph und der Totenschild Andreas Georg Paumgartners
Nach seinem Tod 1686 wurde Andreas Georg Paumgartner auf dem Nürnberger Friedhof St. Johannis bestattet. Sein reiches Epitaph aus Bronze von Georg Schweigger, 1679 noch zur Lebenszeit datiert, ist von kunsthandwerklicher Bedeutung und weist ungewöhnliche Details auf. Der Unterkiefer des lebensgroßen bronzenen Schädels unter dem Familienwappen ist mit einem Scharnier versehen und kann zum  Klappern gebracht werden. Der Schädel weist an der Stirn schläfenseitig ein Loch auf, was zur Legende der insgeheimen Ermordung Paumgartners mit einem Nagel durch die Ehefrau führte. Diese Legende wurde kriminalliterarisch von Lena Bloom ("Rosen in St. Johannis") verarbeitet.
Ein hölzerner Totenschild ist im Presbyterium der Schloßkapelle von Holnstein erhalten.

Weblinks

 St. Johannis Friedhof Webseite der Stadt Nürnberg 2012
 Bronzetafeln für die Ewigkeit

Siehe auch
 Geschichte der Stadt Nürnberg

Einzelnachweise

Bürgermeister (Nürnberg)
Deutscher
Geboren 1613
Gestorben 1686
Mann

Andreas Georg Paumgartner


Microsoft Windows Server 2012, Arbeitstitel Microsoft Windows Server 8, ist ein Betriebssystem der Windows-Serie des Softwareherstellers Microsoft und das Nachfolgeprodukt von Windows Server 2008 R2.

Es ist die Server-Version von Windows 8 und wurde am 4. September 2012 veröffentlicht, die Weiterentwicklung Windows Server 2012 R2 im Oktober 2013.

Die Unterstützung von Windows Server 2012 R2 und damit die Belieferung mit Sicherheitsupdates endete am 10. Oktober 2023.

Funktionen

Oberfläche
Windows Server 2012 verwendet die neue ModernUI-Oberfläche, welche an die Oberfläche von Windows Phone 8 angelehnt und somit besser für Touchscreens ausgelegt ist.
Allerdings steht standardmäßig nur ModernUI-Lite (auch bekannt als Aerolite) zur Verfügung. ModernUI-Lite verbraucht weniger Ressourcen, da viele Animationen und die Taskleistentransparenz deaktiviert sind (vergleichbar mit dem Aero-Basic Design aus Windows 7). Die normale ModernUI-Oberfläche lässt sich aber im Servermanager nachinstallieren.

Eine Alternative dazu stellt die sogenannte Core-Installation dar, die völlig auf eine grafische Benutzeroberfläche verzichtet und lediglich über die Windows-Eingabeaufforderung und die PowerShell konfiguriert wird. Die Core-Installation ist die Standardeinstellung und bietet mehr Leistung für Anwendungen, insbesondere beim Einsatz mit Hyper-V oder SQL-Server.

Eine dritte Möglichkeit ist die Verwendung des Minimal Server Interface. Dabei handelt es sich um eine eingeschränkte grafische Oberfläche, wobei alle grafischen Verwaltungsanwendungen installiert werden, jedoch nicht alle Bibliotheken und Einstellungsmöglichkeiten zur Anpassung der Oberfläche zur Verfügung stehen.

Taskmanager
Der Taskmanager wurde komplett überarbeitet und löst somit den alten (von Microsoft Windows XP, Windows 7 und Ältere) ab. Unter anderem werden laufende Anwendungen in Kategorien eingeordnet (zum Beispiel Systemprozesse, Metro-Anwendungen und "normale" Anwendungen). Nicht aktive Anwendungen werden aus Performancegründen angehalten und im Taskmanager als "Suspended" markiert. Seine neue Oberfläche soll das Finden von Anwendungen vereinfachen und angenehmer machen.

Active Directory
Der Installationsassistent der Active Directory Domain Services wurde durch eine neue Sektion im Server Manager, das Active Directory Administrative Center, ersetzt. Der Active-Directory-Papierkorb kann in Windows Server 2012 über eine grafische Oberfläche aufgerufen werden. Die Passwort-Richtlinien sowie der Upgradevorgang des Active Directory wurden vereinfacht.

Hyper-V
Windows Server 2012 enthält, in der Standard- und Datacenter-Edition, eine aktualisierte Version der Virtualisierungsplattform Hyper-V. Mit Windows Server 2012 R2 hat Hyper-V weitere Neuerungen erhalten: UEFI Boot von VMs, verbessertes Copy & Paste, automatische Aktivierung von Windows in VMs, Gen-2 VMs mit synthetischen Devices, schnellere Live-Migration durch Komprimierung, das Replikationsintervall ist anpassbar und auf weitere Standorte erweiterbar.

Dateisystem
Mit Windows Server 2012 hält das neue Dateisystem ReFS Einzug, welches als Ergänzung zu NTFS dient. Es wurde speziell zur Datenspeicherung auf Dateiservern entwickelt und unterstützt deswegen weder Wechseldatenträger noch ist es bootfähig.

SMB 3.0
Eine weitere Neuerung ist die Unterstützung von SMB 3, wodurch ein schnellerer und stabilerer Zugriff auf Dateifreigaben möglich ist als mit den vorherigen Protokollversionen. Dies zielt vor allem auf Applikationsserver, die ihre Daten in einer Dateifreigabe ablegen, und weniger auf Anwender und Arbeitsplatzrechner. Durch SMB 3.0 kann ein Client seine Verbindung zu einer Ressource (Datei bzw. Ordner auf dem Dateiserver) auch dann beibehalten, wenn innerhalb eines Dateiserver-Clusters ein Failover von einem Clusterserver auf einen anderen erfolgt. In früheren Protokollversionen wurde bei einem Failover die Clientverbindung unterbrochen, wodurch viele Applikationen durch Verlust des Datenzugriffs in einen Fehlerzustand liefen. Die Funktion nennt sich "SMB Transparent Failover".

Ferner unterstützt SMB 3.0 zusätzliche Beschleunigungsfunktionen wie RDMA oder den Einsatz mehrerer paralleler TCP-Verbindungen zwischen Client und Server ("SMB Multichannel"). Dies setzt allerdings eine Hardware-Ausstattung voraus, die üblicherweise nur im Server-Backend eines Rechenzentrums vorhanden ist und nicht in einem Arbeitsplatzrechner.

Dynamische Zugriffssteuerung
Die Dynamische Zugriffssteuerung (englisch: , DAC) regelt den Zugriff auf Dateien über Metadaten. DAC wirkt dabei zusätzlich zu Active-Directory-Sicherheitsrichtlinien.

DAC kann z. B. sicherstellen, dass Dateien auch nach dem Verschieben in ein anderes Verzeichnis vor unberechtigten Zugriffen geschützt und im Backup gesichert werden.

IIS 8.0
Beim IIS 8.0 (Internet Information Service) werden Extended-Validation-Zertifikate nicht mehr einzeln für jeden Server geladen, sondern zentral auf einem Dateiserver abgelegt. Weiterhin kann die Rechenleistung von CPUs für einzelne Webseiten gedrosselt werden, anstatt den kompletten Internetauftritt abzuschalten.

PowerShell 3.0
Alle Systemeinstellungen in der Microsoft Management Console und dem Server-Manager werden in PowerShell-Befehle umgesetzt und verarbeitet. Alternativ können alle Systemeinstellungen auch direkt über die PowerShell manuell durchgeführt werden. Außerdem erlaubt die Anwendung Windows PowerShell Web Access die Konfiguration über einen Webbrowser. Zudem ist die direkte Ausführung von Windows-Workflow-Foundation-Anwendungen möglich.

Microsoft Windows Azure
Microsoft Windows Server 2012 bietet eine direkte Anbindung an Microsoft Azure. Dadurch kann der Server nach Bedarf auf die Azure-Cloud gesichert werden. Auch können Dienste wie etwa zusätzliche virtuelle Maschinen oder SQL Azure eingebunden werden.

DirectAccess
Das in Windows Server 2008 R2 eingeführte DirectAccess wurde dahingehend verbessert, dass keine PKI mehr nötig ist und auch IPv6-Überbrückungstechnologien bereits im Server enthalten sind.

Zeitplan
Microsoft veranstaltete vom 13. September bis zum 16. September 2011 die Konferenz "Build Windows", auf der Windows Server 8 vorgestellt wurde. Auf dieser Konferenz wurde eine Entwicklerversion freigegeben, die es ermöglichte, einen ersten Eindruck der neuen Windows-Server-Version zu erhalten. Diese Vorabversion wurde am 9. September 2011 für Abonnenten des Microsoft Developer Network zugänglich gemacht. Am 29. Februar 2012 wurde dann eine öffentliche Beta-Version freigegeben. Ab dem 1. Juni 2012 konnte die Release-Candidate-Version kostenlos, jedoch registrierungspflichtig von Microsoft heruntergeladen werden. Die finale Version wird seit dem 4. September 2012 ausgeliefert.

Hardware-Anforderungen

Windows Server 2012 R2
Die überarbeitete Fassung des Windows Server 2012 erschien gleichzeitig mit Windows 8.1 im Oktober 2013. Die interne Versionsnummer ist wie in Windows 8.1 NT 6.3. Die Installationen mit grafischer Oberfläche enthalten die vom Desktop bekannten Neuerungen wie die wiedergekehrte Startmenü-Schaltfläche. Die meisten Neuerungen finden sich im Bereich der Virtualisierung Hyper-V. So steigert sich die Geschwindigkeit im Umgang mit virtuellen Festplatten (VHD) durch zusätzlich Kompression über mehrere Dateien hinweg. VHDs lassen sich mehreren Servern zuweisen, ihre Größe kann im laufenden Betrieb geändert werden. Ebenfalls können VHDXs statt VHDs verwendet werden und über 2 TB Größe erreichen. Virtuelle Maschinen unterstützen nun auch UEFI und Secure Boot.

Außerdem wird mit Windows Server 2012 R2 auch der Microsoft-Clouddienst Windows Azure aufgewertet. Mit neuen Diensten wie Windows Azure Services for Windows Server lassen sich cloudbasierte virtuelle Server und Server in Unternehmensnetzwerken gemeinsam verwalten und in einem Webportal zentral steuern.

Weblinks

 Windows Server 2012 bei TechNet
 Windows Server 2012 bei MSDN
 Windows Server 2012 bei Microsoft

Einzelnachweise

Windows-Betriebssystem

Microsoft Windows Server 2012


أييوس فاسيليوس (Άγιος Βασίλειος) هي مدينة في ثيسالونيكي في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1391   نسمة.

مراجع

أماكن مأهولة في سالونيك (وحدة إقليمية)
مدن اليونان

أييوس فاسيليوس (ثيسالونيكي)


Monsteroideae, potporodica kozlačevki, dio reda Alismatales. Sastoji se od 12 rodova, od kojih je tipični monstera ili sobni filodendron.

Rodovi
 Tribus Heteropsideae Engl.
 Stenospermation Schott (55 spp.)
 Heteropsis Kunth (20 spp.)
 Tribus Anadendreae Bogner & J. C. French
 Anadendrum Schott (15 spp.)
 Tribus Monstereae Engl.
 Alloschemone Schott (2 spp.)
 Rhodospatha Poepp. & Endl. (34 spp.)
 Holochlamys Engl. (1 sp.)
 Spathiphyllum Schott (55 spp.)
 Rhaphidophora Hassk. (99 spp.)
 Scindapsus Schott (37 spp.)
 Monstera Adans. (62 spp.)
 Amydrium Schott (5 spp.)
 Epipremnum Schott (16 spp.)

Izvori

Kozlačevke

Monsteroideae


Gheorghe Roman este un deputat român, membru al Partidului Național Liberal, ales în legislaturile 2008-2012 și 2012-2016 în județul Sibiu.

Legături externe
 Activitate parlamentară

Politicieni români în viață
Deputați români 2012-2016
Deputați români 2008-2012

Gheorghe Roman (deputat, născut în 1972)


Catedrala "Nașterea Domnului" din Suceava, cunoscută și sub denumirea Catedrala Ortodoxă din Suceava este un lăcaș de cult ortodox construit în perioada 1991-2015 în municipiul Suceava. Edificiul religios este situat pe Bulevardul George Enescu nr. 2A, în apropiere de intersecția acestuia cu Strada Mărășești, în cartierul Mărășești-Zamca, și are hramurile Nașterea Domnului, sărbătorit la data de 25 decembrie, și Intrarea Maicii Domnului în Biserică, sărbătorit la 21 noiembrie.

Catedrala din Suceava reprezintă o construcție impunătoare, cu o înălțime de peste 80 de metri, fiind al treilea cel mai înalt edificiu religios din România, după Catedrala Mitropolitană din Timișoara (90 de metri) și Catedrala Mântuirii Neamului Românesc (130 de metri) din București.

Așezare
Catedrala "Nașterea Domnului" este localizată în zona Mărășești-Zamca, în apropiere de rondul format de trei importante artere de circulație ale orașului: Strada Mărășești, prin care se realizează accesul cu cartierele Areni (către sud) și Zamca (spre nord), Bulevardul George Enescu, ce permite accesul către cartierul omonim, respectiv Strada Mărăști, ce reprezintă legătura directă cu Centrul Sucevei. Perimetrul construcției este cuprins între Strada Grigore Ureche la vest, Bulevardul George Enescu la sud și Strada Mărășești la est. Prin dimensiunile sale, edificiul reușește să domine peisajul zonei în care se află, deși în imediata vecinătate există mai multe blocuri de locuințe, între care complexurile T1, T2, T3, T7 și T8. Deoarece este poziționată într-un loc cu altitudine ridicată, pe platoul dealului Zamca, catedrala reprezintă un reper al orașului, fiind vizibilă din toate cartierele acestuia, dar și din împrejurimile Sucevei.

Istoric

Construirea de biserici în Suceava după 1990
La momentul Revoluției din 1989 în municipiul Suceava existau 20 de edificii religioase: 15 lăcașuri de cult creștin-ortodoxe (între care patru înființate de comunitatea armenească), două biserici romano-catolice și una luterană și două sinagogi. Toate aceste edificii religioase au fost construite înainte de al Doilea Război Mondial, 11 dintre ele (8 biserici și 3 mănăstiri) fiind monumente istorice ce datează din perioada medievală, iar celelalte 9 fiind ridicate în secolul al XIX-lea și în primele decenii ale secolului al XX-lea. După ce în perioada regimului comunist pe teritoriul orașului nu a fost construit nici un lăcaș de cult, începând cu anul 1990 au apărut biserici noi pentru a deservi populația locală, ce a crescut de peste zeci ori în intervalul de timp scurs de la sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial. Astfel, după 25 de ani de la Revoluție, numărul lăcașurilor de cult din Suceava a crescut la peste 60, între care aproape 50 de biserici ortodoxe.

În cartierul Obcini au fost construite Biserica "Sfântul Mina" (1998-1999), Biserica "Sfânta Cruce-Obcini" (1995-2011) și Biserica "Cuvioasa Parascheva-Obcini" (2001-2005), toate trei în zona de blocuri, cărora li se adaugă alte trei edificii ortodoxe situate în vecinătatea cartierului: Biserica "Buna Vestire" (ridicată în 2003 la șoseaua ce face legătura cu satul Șcheia), Biserica "Sfinții Apostoli Petru și Pavel" (ridicată între 2004-2013 în partea nouă a satului Sfântu Ilie), respectiv Biserica "Sfântul Gheorghe" (în stadiu de construcție, în zona de case de la ieșirea din oraș către Fălticeni). Alte două lăcașuri de cult ortodoxe au fost ridicate în incinta Spitalului Județean de Urgență "Sfântul Ioan cel Nou": Biserica "Sfânta Cruce-Spital" (1993-2009) în curtea Spitalului Nou, respectiv Biserica "Sfântul Nicolae și Izvorul Tămăduirii" (2000-2007) în curtea Spitalului Vechi. Pentru locuitorii din cartierul George Enescu au fost construite bisericile: "Sfânta Vineri" (1991-2001), "Sfinții Trei Ierarhi" (2001-2007), "Sfântul Spiridon" (2005-2016), "Sfântul Ioan cel Nou de rit vechi" (în cimitirul cartierului) și "Sfântul Antonie cel Mare" (ridicată din lemn în anii 1995-1996, inițial ca paraclis universitar). În proximitatea patinoarului artificial din zona Areni funcționează două edificii ortodoxe: Biserica "Sfânta Treime-Oituz" (1998-2007) și Biserica "Sfântul Nicolae de rit vechi" (1991).

În Suceava există cea mai mare biserică militară din România, Biserica "Sfântul Ierarh Iosif cel Nou de la Partoș". Aceasta a fost construită în perioada 2000-2010, fiind amplasată în Areni, vizavi de Inspectoratul pentru Situații de Urgență "Bucovina". Între 1996-2004, în spatele Palatului de Justiție, pe locul unde la mijlocul secolului al XX-lea a funcționat închisoarea din Suceava, a fost înălțată Biserica "Nașterea Maicii Domnului", numită și "In Memoriam", deoarece este dedicată memoriei celor care s-au jertfit și au murit în temnițele regimului comunist. Pe dealul Tătărași, unde în ultimii ani s-a dezvoltat un cartier nou de case, a fost construită Biserica de lemn "Sfântul Pantelimon" (1999-2000). În imediata apropiere a complexului medieval fortificat al Mănăstirii Zamca din cartierul omonim au apărut Biserica "Sfinții Împărați Constantin și Elena" (1996-2011) și Biserica misionară ucraineană "Sfinții Apostoli Petru și Pavel de rit vechi" (2002).

În cadrul Muzeului Satului Bucovinean funcționează Biserica de lemn "Înălțarea Domnului-Vama", monument istoric construit în anul 1783 în satul Vama din județul Suceava și strămutat în 2001 în incinta muzeului. Lângă Muzeul Satului Bucovinean se află Cimitirul Pacea, cel mai mare al orașului. În zona intrării în cimitir există impunătoarea Biserică "Sfântul Gheorghe-Pacea" (sfințită la 13 mai 2012), alături de o biserică de lemn de dimensiuni mai mici, iar în partea nouă a cimitirului există Biserica "Înălțarea Domnului-Pacea Nou" (zidită între 2009 și 2013) și Capela romano-catolică "Divina Îndurare" (ridicată în anii 2013-2014 și sfințită la 12 aprilie 2015).

Prima biserică apărută după 1990 în cartierul Burdujeni (cel mai populat cartier al Sucevei) este Biserica "Sfântul Andrei". Aceasta a fost construită în perioada 1992-1997 pe Calea Burdujeni, în Cuza Vodă II, și în prezent reprezintă cel mai mare edificiu religios al cartierului. Ulterior au fost înălțate bisericile: "Sfântul Gheorghe" (1996-2006, în zona Gării Burdujeni, pe Strada Jean Bart), "Acoperământul Maicii Domnului" (2001-2009, în Cuza Vodă I, pe Strada Lt. Mircea Damaschin), "Izvorul Tămăduirii" (2002-2008, lângă fostul cinematograf, pe Strada 22 Decembrie), "Sfântul Haralambie" (2003-2004, în curtea Spitalului de Psihiatrie, pe Strada Ecaterina Teodoroiu), "Sfinții Împărați Constantin și Elena" (în Cuza Vodă II, pe Strada Tineretului). La ieșirea din Burdujeni către orașul Salcea, în zona Laniște-Dealul Mănăstirii, există două biserici vecine amplasate la drumul național DN29: "Sfântul Vasile cel Mare" (ridicată în perioda 2006-2010) și "Sfântul Ilie" (începută în 2007, lucrările fiind reluate în 2015). În extremitatea nordică a cartierului Burdujeni-Sat, lângă pădurea Adâncata a fost construită între 2006-2014 Biserica "Binecredinciosul Voievod Ștefan cel Mare și Sfânt". Ea se află pe Strada Făgetului din zona Gropi și reprezintă o replică la Biserica Coconilor (monument istoric ce datează din 1643).

În afară de bisericile ortodoxe, după 1990 în Suceava au mai apărut circa 15 lăcașuri dedicate credincioșilor de confesiuni neoprotestante (penticostali, adventiști, baptiști, creștini după Evanghelie, nouapostolici, martorii lui Iehova).

Construirea catedralei
Dintre toate bisericile ridicate după Revoluție în Suceava, cea mai importantă ca durată, costuri și dimensiuni ale construcției este Catedrala "Nașterea Domnului". În anul 1990 se constituie "Societatea credincioșilor ortodocși din Bucovina", având ca fondatori câteva personalități din acea perioadă precum Filaret Pîrîu, Taraș Seghedin, Traian Pop sau preotul George Mihoc. Aceștia reuseșc să obțină de la autoritățile locale ale orașului un teren cu suprafața de 9.000 de metri pătrați, în spațiul încă neocupat de clădiri din apropierea intersecției Mărășești. Ulterior, suprafața destinată construcției catedralei este redusă la 6.000 de metri pătrați, ca urmare a retrocedărilor către alți proprietari în baza legilor fondului funciar. Lucrările de construcție încep în anul 1991, fiind realizate fundațiile edificiului pe baza proiectului arhitectului Constantin Gorcea. Din cauza fondurilor reduse, ce puteau fi obținute doar din surse private prin intermediul societății creștin-ortodoxe înființate în 1990, continuarea lucrărilor s-a desfășurat anevoios. În 1998 parohia este preluată de preotul Petru Argatu. În acel moment, construcția încă nu era vizibilă, fiind la cota radierului de minus patru metri. Până în anul 2001 s-a realizat subsolul, s-a turnat placa de la cota zero, apoi hidroizolația în trei straturi, s-a executat umplutura cu pământ.

Începând cu anul 2004, odată cu preluarea funcției de primar al Sucevei de către Ion Lungu, ritmul lucrărilor la catedrală crește vizibil. Proiectul inițial al lui Constantin Gorcea este modificat de către arhitectul Doru Ghiocel Olaș, cel care a refăcut planșele și schițele pentru noul edificiu. Între 25 iunie 2009 și 4 octombrie 2012 are loc montarea în mai multe etape a celor șapte cruci din inox aurit. Fondurile nu mai vin doar din surse private, ci și de la Primăria și Consiliul Local Suceava. Până în 2015, când catedrala este deschisă enoriașilor, autoritățile locale au contribuit cu suma de 1,8 milioane de euro.

Sfințirea și deschiderea catedralei
La data de 4 octombrie 2015, la aproape un sfert de secol de la punerea primei pietre de temelie, are loc prima sfințire a noului lăcaș de cult. Slujba de sfințire, la care sunt prezente aproximativ 10.000 de persoane, este oficiată de 60 de preoți și diaconi, în frunte cu ÎPS Teofan Savu (Mitropolitul Moldovei și Bucovinei), ÎPS Teodosie Petrescu (Arhiepiscopul Tomisului), ÎPS Pimen Zainea (Arhiepiscopul Sucevei și Rădăuților) și Preasfințitul Visarion (Episcopul de Tulcea). De asemenea, participă oficialități locale precum primarul Sucevei Ion Lungu, președintele Consiliului Județean Suceava Cătălin Nechifor, prefectul județului Suceava Constantin Harasim, parlamentarii suceveni Gheorghe Flutur, Ioan Balan, Steliana Miron, Alexandru Băișanu și Ovidiu Donțu. Cu acest prilej, preotul paroh Petru Argatu declara: "Doar ca să ne dăm seama, e bine să aflăm că au fost ani de-a rândul când s-au pus în lucru peste 150 de tone oțel-beton, între 500-700 metri cubi beton, peste 100 metri cubi cherestea, peste 2 tone cuie și sârmă de legat, dar au fost și ani când s-au depășit aceste cantități."

Odată cu prima sfințire, catedrala din Suceava, care are două hramuri: Nașterea Domnului și Intrarea Maicii Domnului în Biserică, devine cel mai mare edificiu religios funcțional din România (până la finalizarea lucrărilor la Catedrala Mântuirii Neamului Românesc), aici putând să aibă loc slujbe bisericești. Petru Argatu: "Sfințirea de duminică este făcută pentru a se putea sluji înăuntru iar lumea să se bucure de acest lucru. Fiindcă dacă am aștepta să terminăm toate lucrările, ar trebui să mai stăm o perioadă bună de ani. Pentru că este de făcut pictura interioară, care nu se poate face într-un an sau doi fiindcă este o suprafață foarte mare: 15.000 de metri pătrați și dacă socotim, cum am mai făcut-o odată, să realizăm câte 1.000 de metri pătrați de pictură pe an, ne-ar trebui 15 ani. Mai trebuie realizat iconostasul. Cel pe care îl avem acum este unul provizoriu. Soclul bisericii trebuie făcut roată împrejur. Dar și de amenajarea exterioară, care în gândirea domnului arhitect proiectant, biserica ar urma să stea pe un platou cu verdeață, iar mai jos spațiu pentru parcare."

Deși în prezent funcționează ca parohie în cadrul Protopopiatului Suceava II, Catedrala "Nașterea Domnului" a fost ridicată cu scopul de a îndeplini rolul de reședință arhiepiscopală a Arhiepiscopiei Sucevei și Rădăuților, preluând astfel rolul avut începând cu anul 1991 de Biserica "Sfântul Gheorghe" din cadrul Mănăstirii Sfântul Ioan cel Nou, ctitorie voievodală a lui Bogdan al III-lea cel Orb și monument UNESCO ce datează din anii 1514-1522.

Descriere și arhitectură
Edificiul este construit din cărămidă în stil neobizantin cu elemente de arhitectură bisericească moldovenească. Biserica are plan triconc (formă de cruce), cu două abside laterale de formă semicirculară și cu absida altarului, de asemenea semicirculară, decroșată față de restul corpului construcției. Fiecare absidă are câte patru ferestre dispuse vertical. Dimensiunile construcției sunt impunătoare: aproximativ 70 de metri lungime, 20 de metri lățime și 80 de metri înălțime. Construcția are trei turle de formă octogonală, în vârful fiecăreia dintre ele existând câte o cruce masivă din inox aurit, de dimensiuni cuprinse între 4 și 6 metri. Cele trei turle au fiecare câte opt ferestre verticale, orientate către cele patru puncte cardinale și către cele patru intercardinale. Turla principală, dispusă deasupra naosului și având montată o cruce de 6 metri, are înălțimea de 82 de metri, plasând Catedrala Arhiepiscopală din Suceava în primele zele cele mai înalte lăcașuri ortodoxe din lume și pe locul al treilea între cele mai înalte catedrale ortodoxe românești, după Catedrala Mântuirii Neamului Românesc (127,5 metri) și Catedrala Mitropolitană din Timișoara (90,5 metri). Celelalte două turle octogonale se ridică deasupra pronaosului, în partea vestică a acestuia, fiind dispuse simetric față de linia mediană a coamei acoperișului, unde, în extremitatea de vest, în dreptul pridvorului închis, este montată încă o cruce masivă. Absida altarului se termină în partea superioară cu o turlă de dimensiuni mai reduse, și aceasta având montată o cruce similară.

În interior edificiul este prevăzut cu două nivele: partea de demisol, ce este destinată exclusiv activităților culturale și filantropice, și care va include un muzeu, o bibliotecă, o sală de lectură și de conferințe și o cantină de ajutor social; respectiv partea superioară, ce constituie spațiul liturgic sau eclezial. Acesta este împărțit în patru încăperi: pridvor, pronaos, naos și altar. Lăcașul nu este pictat pe interior, suprafața destinată picturii interioare fiind de 15.000 de metri pătrați.

Intrarea principală în catedrală este situată pe latura de vest a sa, la Strada Grigore Ureche, accesul realizându-se prin intermediul unui pridvor deschis ce reprezintă o prelungire a pietonalului străzii în interiorul spațiului eclezial. Pridvorul deschis este mărginit pe cele două laterale de câte un pangar de înălțime redusă și cu un acoperiș boltit în vârful căruia este montată o cruce. Pridvorul închis, aflat în continuarea celui deschis, are o formă dreptunghiulară, fiind dispus pe lățimea edificiului. În pereții de nord și de sud ai pridvorului închis se află alte două intrări în spațiul eclezial, deasupra cărora există câte un grup de ferestre. Pronaosul este înălțat, fiind prevăzut cu balcoane laterale. Este de formă dreptunghiulară, fiind dispus pe lungimea edificiului, și are în pereții laterali câte patru ferestre verticale. Înălțarea pronaosului ține de necesitatea adăpostirii mulțimii, în cazul catedralelor și bisericilor de oraș. Pronaosul formează corp comun cu naosul ce are o formă pătrată, deasupra sa înălțându-se turla Pantocratorului.

Conform arhitectului Doru Ghiocel Olaș, catedrala din Suceava are câteva elemente arhitectonice ce o diferențiază de alte edificii ortodoxe: "Este vorba de structura bolților moldovenești dublu retrase, structură reprezentată atât interior cât și exterior, de parcursul interior ascendent prin bolți și arce până la turla Pantocratorului și de structura din bolți cu opt arce, care creează o dantelărie interioară a spațiului. Succesiunea de bolți și arce centrale, bordate cu cele două balcoane laterale care prelungesc spațiul pronaosului pe înălțime, precum și proporția spațiului dintre înălțimea turlei Pantocrator și lungimea orizontală a pronaosului și naosului se înscriu în Secțiunea de Aur, degajând starea de grație a comunicării cu Dumnezeu."

Planul arhitectului Olaș, cel care a proiectat încă nouă lăcașuri de cult ortodox în municipiul Suceava, propune circumscrierea catedralei într-un ansamblu care să pună în valoare edificiul și care să exploateze estetic și utilitar perimetrul din jurul acesteia. Astfel, pentru viitor există în plan amenajarea unor spații și edificii sociale în zona catedralei, ce vor include cabinete medicale pentru bătrâni și nevoiași, spații de cazare, o grădiniță de copii și o școală.

În imediata vecinătate, situată la Bulevarul George Enescu, există o capelă ridicată din cărămidă între 1990-1991 și sfințită în 1991, ce funcționează ca paraclis. Aici au avut loc slujbele parohiei pe durata celor aproape 25 de ani, perioadă în care catedrala a fost în șantier.

Note

Legături externe
 Biserici.org - Catedrala Arhiepiscopală Suceava
 Protopopiatul Suceava II - Parohia Nașterea Domnului Suceava (Catedrala)
 "Construcția Catedralei din Suceava, o istorie de un sfert de secol" (Neculai Roșca, Obiectiv de Suceava, 2 octombrie 2015)

Imagini
 "Mii de credincioși au participat la slujba de sfințire a Catedralei Nașterea Domnului din Suceava" (Suceava News, 4 octombrie 2015)

Video
 "Cea mai mare catedrală ortodoxă din România a fost sfințită azi, la Suceava" (Antena 1, 4 octombrie 2015)
 "Sfințirea Catedralei Nașterea Domnului din Suceava" (Trinitas TV, 4 octombrie 2015)
 "Mii de credincioși, la sfințirea Catedralei Nașterea Domnului" (Bucovina TV, 5 octombrie 2015)
 "S-a sfințit Catedrala Nașterea Domnului" (TV Plus Suceava, 6 octombrie 2015)
 "Catedrala Nașterea Domnului din Suceava (filmare aeriană)" (Suceava News, 4 octombrie 2015)

Vezi și
 Lista catedralelor din România
 Mănăstirea Sfântul Ioan cel Nou din Suceava

Catedrala
Catedrale din România
Biserici din secolul al XXI-lea din România
Biserici cu hramul Nașterea Domnului

Catedrala Nașterea Domnului din Suceava


أصحاب الرس هم القوم المذكورون في القرآن في سورة الفرقان  وفي سورة ق .
هم على قول ابن عباس أهل قرية من قرى ثمود، والرس الذي نسبوا إليه هو بئر في أذربيجان، وسمي هذا البئر بالرس لأنهم رسوا نبيهم فيه «أي أغرقوه فيه ودفنوه» وهم قوم نبي يُقال له حنظلة بن صفوان كذبوه وقتلوه فأهلكهم الله؛ وكانوا عُبَّاداً لشجرة صنوبر غرسها يافث بن نوح وتسمى شاهدرخت.

تفسير القرطبي
قوله تعالى: وعاداً وثمود وأصحاب الرس وقروناً بين ذلك كثيرا. أي اذكر عاداً الذين كذبوا هوداً فأهلكم الله بالريح العقيم، وثموداً كذبوا صالحاً فأهلكوا بالرجفة.

وأصحاب الرس، والرس في كلام العرب البئر التي تكون غير مطوية، والجمع رساس، قال: تنابلة يحفرون الرساسا يعني آبار المعادن.

قال ابن عباس: سألت كعباً عن أصحاب الرس قال: صاحب يس الذي قال:  قتله قومه ورسوه في بئر لهم يقال لها الرس طرحوه فيها، وكذا قال مقاتل. وقال علي: هم قوم كانوا يعبدون شجرة صنوبر فدعا عليهم نبيهم، وكان من ولد يهوذا، فيبست الشجرة فقتلوه ورسوه في البئر، فأظلتهم سحابة سوداء فأحرقتهم. وقال وهب بن منبه: كانوا أهل بئر يقعدون عليها وأصحاب مواشي، وكانوا يعبدون الأصنام، فأرسل الله إليهم شعيباً فكذبوه وآذوه، وتمادوا على كفرهم وطغيانهم، فبينما هم حول البئر في منازلهم انهارت بهم وبديارهم، فخسف الله بهم فهلكوا جميعاً.

وأما أصحاب الرس فقال ابن جُرَيْج، عن ابن عباس: هم أهل قرية من قرى ثمود. وقال ابن جريج: قال عكرمة: أصحاب الرَسّ بفَلَج وهم أصحاب يس. وقال قتادة: فَلَج من قرى اليمامة.

وقال ابن أبي حاتم: حدثنا أحمد بن عمرو بن أبي عاصم [النبيل]، حدثنا الضحاك بن مَخْلَد أبو عاصم، حدثنا شبيب بن بشر، حدثنا عكرمة عن ابن عباس في قوله: (وَأَصْحَابَ الرَّسِّ) قال: بئر بأذربيجان.

وقال سفيان الثوري عن أبي بُكَيْر، عن عكرمة: الرس بئر رَسوا فيها نبيهم. أي: دفنوه بها.

وقال محمد بن إسحاق، عن محمد بن كعب القرضي قال: قال رسول الله صلى الله عليه وسلم: «إن أول الناس يدخل الجنة يوم القيامة العبد الأسود، وذلك أن الله -تعالى وتبارك -بعث نبيا إلى أهل قرية، فلم يؤمن به من أهلها إلا ذلك العبد الأسود، ثم إن أهل القرية عدَوا على النبي، فحفروا له بئرا فألقوه فيها، ثم أطبقوا عليه بحجر ضخم» قال: «فكان ذلك العبد يذهب فيحتطب على ظهره، ثم يأتي بحطبه فيبيعه، ويشتري به طعاما وشرابا، ثم يأتي به إلى تلك البئر، فيرفع تلك الصخرة، ويعينه الله عليها، فيدلي إليه طعامه وشرابه، ثم يردها كما كانت». قال: «فكان ذلك ما شاء الله أن يكون، ثم إنه ذهب يوماً يحتطب كما كان يصنع، فجمع حطبه وحَزم وفرغ منها فلما أراد أن يحتملها وجد سنة، فاضطجع فنام، فضرب الله على أذنه سبع سنين نائماً، ثم إنه هَبّ فتمطى، فتحول لشقه الآخر فاضطجع، فضرب الله على أذنه سبع سنين أخرى، ثم إنه هب واحتمل حُزْمَته ولا يحسبُ إلا أنه نام ساعة من نهار فجاء إلى القرية فباع حزمته، ثم اشترى طعاما وشرابا كما كان يصنع. ثم ذهب إلى الحفيرة في موضعها الذي كانت فيه، فالتمسه فلم يجده. وكان قد بدا لقومه فيه بَداء، فاستخرجوه وآمنوا به وصدقوه». قال: «فكان نبيهم يسألهم عن ذلك الأسود: ما فعل؟ فيقولون له: لا ندري. حتى قبض الله النبي، وَأهبّ الأسودَ من نومته بعد ذلك». فقال رسول الله صلى الله عليه وسلم: «إن ذلك الأسودَ لأولُ من يدخل الجنة».
وهكذا رواه ابن جرير—عن ابن حميد، عن سلمة عن ابن إسحاق، عن محمد بن كعب مرسلا. وفيه غرابة ونَكارَةٌ، ولعل فيه إدْرَاجاً، وأما ابن جرير فقال: لا يجوز أن يحمل هؤلاء على أنهم أصحاب الرس الذين ذكروا في القرآن؛ لأن الله أخبر عنهم أنه أهلكهم، وهؤلاء قد بدا لهم فآمنوا بنبيهم، اللهم إلا أن يكون حدث لهم أحداث، آمنوا بالنبي بعد هلاك آبائهم.

المصادر

ساميون
شعوب قديمة
مقالات عن مجموعة شخصيات ذكرت في القرآن
قصص القرآن الكريم

أصحاب الرس


Nadejda Kucer () este o soprană, cântăreață de operă din Belarus.

Oameni din Minsk
Soprane

Nadejda Kucer


En helligdag er sjusk eller en mangel, for eksempel en malet flade hvor der ikke er malet.

Reference

Slang

Helligdag (undladelse)


Labour history or labor history is a sub-discipline of social history which specialises on the history of the working classes and the labour movement. Labour historians may concern themselves with issues of gender, race, ethnicity, and other factors besides class but chiefly focus on urban or industrial societies which distinguishes it from rural history.

The central concerns of labour historians include industrial relations and forms of labour protest (strikes, lock-outs), the rise of mass politics (especially the rise of socialism) and the social and cultural history of the industrial working classes.

Labour history developed in tandem with the growth of a self-conscious working-class political movement in many Western countries in the latter half of the nineteenth century.

Whilst early labour historians were drawn to protest movements such as Luddism and Chartism, the focus of labour history was often on institutions: chiefly the labour unions and political parties. Exponents of this institutional approach included Sidney and Beatrice Webb. The work of the Webbs, and other pioneers of the discipline, was marked by optimism about the capacity of the labour movement to effect fundamental social change and a tendency to see its development as a process of steady, inevitable and unstoppable progress.

As two contemporary labour historians have noted, early work in the field was "designed to service and celebrate the Labour movement."

Marxist influence

In the 1950s to 1970s, labour history was redefined and expanded in focus by a number of historians, amongst whom the most prominent and influential figures were E. P. Thompson and Eric Hobsbawm. The motivation came from current left-wing politics in Britain and the United States and reached red-hot intensity. Kenneth O. Morgan, a more traditional liberal historian, explains the dynamic:
the ferocity of argument owed more to current politics, the unions' winter of discontent [in 1979], and rise of a hard-left militant tendency within the world of academic history as well as within the Labour Party. The new history was often strongly Marxist, which fed through the work of brilliant evangelists like Raphael Samuel into the New Left Review, a famous journal like Past and Present, the Society of Labour History and the work of a large number of younger scholars engaged in the field. Non-scholars like Tony Benn joined in. The new influence of Marxism upon Labour studies came to affect the study of history as a whole.

Morgan sees benefits:
In many ways, this was highly beneficial: it encouraged the study of the dynamics of social history rather than a narrow formal institutional view of labour and the history of the Labour Party; it sought to place the experience of working people within a wider technical and ideological context; it encouraged a more adventurous range of sources, 'history from below' so-called, and rescued them from what Thompson memorably called the 'condescension of posterity'; it brought the idea of class centre-stage in the treatment of working-class history, where I had always felt it belonged; it shed new light on the poor and dispossessed for whom the source materials were far more scrappy than those for the bourgeoisie, and made original use of popular evidence like oral history, not much used before.
Morgan tells of the downside as well:
 But the Marxist – or sometimes Trotskyist – emphasis in Labour studies was too often doctrinaire and intolerant of non-Marxist dissent–it was also too often plain wrong, distorting the evidence within a narrow doctrinaire framework. I felt it incumbent upon me to help rescue it. But this was not always fun. I recall addressing a history meeting in Cardiff... when, for the only time in my life, I was subjected to an incoherent series of attacks of a highly personal kind, playing the man not the ball, focusing on my accent, my being at Oxford and the supposedly reactionary tendencies of my empiricist colleagues.

Thompson and Hobsbawm were Marxists who were critical of the existing labour movement in Britain. They were concerned to approach history "from below" and to explore the agency and activity of working people at the workplace, in protest movements and in social and cultural activities. Thompson's seminal study The Making of the English Working Class was particularly influential in setting a new agenda for labour historians and locating the importance of the study of labour for social history in general. Also in the 1950s and 1960s, historians began to give serious attention to groups who had previously been largely neglected, such as women and non-caucasian ethnic groups. Some historians situated their studies of gender and race within a class analysis: for example, C. L. R. James, a Marxist who wrote about the struggles of blacks in the Haitian Revolution. Others questioned whether class was a more important social category than gender or race and pointed to racism, patriarchy and other examples of division and oppression within the working class.

Labour history remains centered on two fundamental sets of interest: institutional histories of workers' organizations, and the "history from below" approach of the Marxist historians.

Despite the influence of the Marxists, many labour historians rejected the revolutionary implications implicit in the work of Thompson, Hobsbawm et al. In the 1980s, the importance of class itself, as an historical social relationship and explanatory concept, began to be widely challenged. Some notable labour historians turned from Marxism to embrace a postmodernist approach, emphasizing the importance of language and questioning whether classes could be so considered if they did not use a "language of class". Other historians emphasized the weaknesses and moderation of the historic labour movement, arguing that social development had been characterized more by accommodation, acceptance of the social order and cross-class collaboration than by conflict and dramatic change.

United States

Labor history in the United States is primarily based in history departments, with occasional representation inside labor unions. The scholarship deals with the institutional history of labor unions and the social history of workers. In recent years there's been special attention to historically marginal groups, especially blacks, women, Hispanics and Asians.
The Study Group on International Labor and Working-Class History was established: 1971 and has a membership of 1000.  It publishes International Labor and Working-Class History. H-LABOR is a daily email-based discussion group formed in 1993 that reaches over a thousand scholars and advanced students. the Labor and Working-Class History Association formed in 1988 and publishes Labor: Studies in Working-Class History of the Americas.

Prominent scholars include John R. Commons (1862–1945), David Brody (b. 1930), Melvyn Dubofsky,  David Montgomery (1927–2011), and Joseph A. McCartin (born 1959).

United Kingdom
Kirk (2010) surveys labour historiography in Britain since the formation of the Society for the Study of Labour History in 1960. He reports that labour history has been mostly pragmatic, eclectic and empirical; it has played an important role in historiographical debates, such as those revolving around history from below, institutionalism versus the social history of labour, class, populism, gender, language, postmodernism and the turn to politics. Kirk rejects suggestions that the field is declining, and stresses its innovation, modification and renewal. Kirk also detects a move into conservative insularity and academicism. He recommends a more extensive and critical engagement with the kinds of comparative, transnational and global concerns increasingly popular among labour historians elsewhere, and calls for a revival of public and political interest in the topics. Meanwhile, Navickas, (2011) examines recent scholarship including the histories of collective action, environment and human ecology, and gender issues, with a focus on work by James Epstein, Malcolm Chase, and Peter Jones.

Outside the Marxist orbit, social historians paid a good deal of attention to labour history as well.

Addison notes that in Britain by the 1990s, labour history was, "in sharp decline", because:
there was no longer much interest in history of the white, male working-class.  Instead the 'cultural turn' encouraged historians to explore wartime constructions of gender, race, citizenship and national identity.

Others
For most of its history China had a limited industrial sector, but the Treaty of Shimonoseki brought the growth of factories and a new working class in the country.

See also

 Business history
 Communist Party Historians Group
 Critique of work
 Historiography of the United Kingdom
 New labor history
 History of trade unions in the United Kingdom
 Wisconsin Labor History Society

Notes

Further reading
 Allen, Joan, Alan Campbell, Eric Hobsbawm and John McIlroy. Histories of Labour: National and International Perspectives (2010)
 Arnesen, Eric. Encyclopedia of U.S. Labor and Working-Class History (3 Vol 2006)
 Kirk, Neville. "Challenge, Crisis, and Renewal? Themes in the Labour History of Britain, 1960–2010," Labour History Review, Aug 2010, Vol. 75 Issue 2, pp 162–180
 Linden, Marcel van der. Transnational Labour History: Explorations (2003)
 McIlroy, John. "Asa Briggs and the Emergence of Labour History in Post-War Britain." Labour History Review 77.2 (2012): 211–242.
 Mapes, Kathleen, and Randi Storch. "The Making and Remaking of a Labor Historian: Interview with James R. Barrett."  Labor: Studies in Working Class History of the Americas. 13.2 (2016): 63–79.
 Navickas, Katrina. "What happened to class? New histories of labour and collective action in Britain," Social History, May 2011, Vol. 36 Issue 2, pp 192–204
 Price, Richard. "Histories of Labour and Labour History," Labour History Review, Dec 2010, Vol. 75 Issue 3, pp 263–270, on Britain
 Robert, Jean-Louis, Antoine Prost and Chris Wrigley, eds. The Emergence of European Trade Unionism (2004)
 Heerma van Voss, Lex, and Marcel van der Linden, eds. Class and Other Identities: Gender, Religion and Ethnicity in the Writing of European Labor History (Berghahn Books, 2002)
 Walkowitz, Daniel J., and Donna T. Haverty-Stacke, eds. Rethinking U.S. Labor History: Essays on the Working-Class Experience, 1756-2009 (2010)

External links

Canada
Alberta Labour History Institute
British Columbia Labour Heritage Centre
Canadian Committee on Labour History
Canadian Association for Work and Labour Studies

United States
Pacific Northwest Labor History Association
Seattle Civil Rights & Labor History Project
Illinois Labor History Society
New York Labor History Association
U. of Hawai'i - Center for Labor Education & Research
Michigan Labor History Society
Pennsylvania Labor History Society
Rhode Island Labor History Society
Wisconsin Labor History Society
Greater New Haven Labor History Association
Monroe County Michigan Labor History Museum

Europe
Working Class Movement Library
Society for the Study of Labour History

History
Social history

Labor history


Quincy Alexander (* 29. Dezember 1993) ist ein Radrennfahrer aus Trinidad und Tobago.

Sportliche Laufbahn
2012 errang Alexander bei den Panamerikanischen Radmeisterschaften die Goldmedaille im 1000-Meter-Zeitfahren. Bei den folgenden UCI-Bahn-Weltmeisterschaften 2012 in Melbourne trat er als einziger Sportler seines Landes an, da sich sein auf den Bahn-Kurzzeitdisziplinen erfolgreicher Landsmann Njisane Phillip bei einem Sturz im Keirin-Rennen der Panamerikanischen Radmeisterschaften schwer verletzt hatte. Im 1000-Meter-Zeitfahren belegte Alexander Platz 24. 2011 war Alexander der erste Radsportler seines Landes, der als Junior eine Jahresrangliste der Union Cycliste Internationale (UCI) anführte.

Im Februar 2019 wurde bekannt, dass es wegen der Nicht-Nominierung von Alexander für die kommenden Bahnweltmeisterschaften im polnischen Pruszków zu Auseinandersetzungen gekommen war. Alexanders Vater Nigel hatte den Nationaltrainer Erin Hartwell lautstark beschuldigt, seinen Sohn aus Voreingenommenheit nicht nominiert zu haben, woraufhin er vom Training ausgeschlossen wurde. Quincy Alexander kündigte an, den Radsportverband sowie den Trainer wegen seiner Nicht-Nominierung zu verklagen.

Erfolge
2012
  Panamerikameister – 1000-Meter-Zeitfahren
2015
  Meister von Trinidad und Tobago – 1000-Meter-Zeitfahren, Teamsprint (mit Jude Codrington und Justin Roberts)
2017
  Panamerikameisterschaft – 1000-Meter-Zeitfahren
  Meister von Trinidad und Tobago – 1000-Meter-Zeitfahren
2019
  Meister von Trinidad und Tobago – Sprint

Weblinks

Einzelnachweise

Radsportler (Trinidad und Tobago)
Panamerikameister (Radsport)
Bahnradfahrer
Staatsangehöriger von Trinidad und Tobago
Meister von Trinidad und Tobago (Radsport)
Geboren 1993
Mann

Quincy Alexander


A Organização Democrática Afar do Mar Vermelho é uma organização política e grupo insurgente armado com base na Etiópia. A organização é composta principalmente por pessoas de etnia afar e foi fundada no início de 1999 após uma revolta do povo afar do Mar Vermelho liderada por Ahmed Humed. O objetivo principal da organização é conquistar autonomia para a região conhecida como Dankalia, habitada principalmente pelos afares do Mar Vermelho.

Em 2014, a Organização Democrática Afar do Mar Vermelho é membro do grupo Aliança Democrática Eritreia de onze organizações políticas da Eritreia que tentam derrubar o governo do presidente eritreu Isaias Afwerki.

Grupos guerrilheiros
Grupos rebeldes da Etiópia


ගෞතම බුදුන් වහන්සේගේ පරිනිර්වාණයෙන් 2555 වන වසරයි. 2600 සම්බුද්ධත්ව ජයන්තිය මෙම වසරේදී සමරණ ලදී.

බු.ව. 2555

බු.ව. 2555


Le raïon de Soumy (en ) est un raïon situé dans l'oblast de Soumy en Ukraine. Son chef-lieu est Soumy. Créé en 1923, il fut refondé en 2020 par la réforme administrative de l'Ukraine et absorbait alors ses voisins : la ville de Soumy, Bilopolska, Vorojbyanska, Lebedynska, Krasnopilska, Mykolaivska, Stepanivska.

Patrimoine
Le Domaine Galitsine de Trostianets.

Références

Soumy

Raïon de Soumy


William Henry "Hank" Green (* 5. Mai 1980 in Birmingham, Alabama) ist ein US-amerikanischer Videoblogger, Unternehmer, Musiker, Podcaster und Autor.

Leben
Hank Green wurde in Birmingham (Alabama) geboren, seine Familie zog jedoch früh nach Orlando (Florida), wo er aufwuchs. Nach seinem Schulabschluss an der Winter Park High School in Winter Park (Florida) erwarb er den Bachelortitel in Biochemie am Eckerd College in Saint Petersburg und den Mastertitel in Umweltwissenschaften an der University of Montana in Missoula, wo er auch zurzeit mit seiner Frau Katherine Green lebt. Sie heirateten im September 2006, Ende Oktober 2016 wurde ihr gemeinsamer Sohn Orin Green geboren.

Am 19. Mai 2023 gab er in einem YouTube-Video bekannt, dass bei ihm ein Hodgkin-Lymphom diagnostiziert wurde.

Tätigkeiten
Gemeinsam mit seinem Bruder, dem Jugendbuchautor John Green, betreibt er seit Januar 2007 den YouTube-Kanal Vlogbrothers. Das Projekt begann am 1. Januar 2007 unter der Bezeichnung Brotherhood 2.0. Die Green-Brüder wollten versuchen, für ein Jahr nur mittels täglicher Videobotschaften zu kommunizieren. Im Verlauf des Jahres stieg die Anzahl der Zuschauer. Bis zum 4. September 2015 hatten sie 1395 Videos auf diesem Kanal hochgeladen. Mit über 2,6 Millionen Abonnenten gehören sie zu den erfolgreichsten Vlogs (Videoblogs) und den 400 beliebtesten Kanälen auf YouTube. Ihre Videos wurden mehr als 550 Millionen Mal angesehen, einzelne haben über 16 Millionen Klicks.

Ende 2007 fand zum ersten Mal das Project for Awesome statt, bei dem die Fans in einem kurzen Zeitraum Videos über gemeinnützige Organisationen hochladen, um die Aufmerksamkeit der YouTube-Besucher zu erreichen. Seitdem findet dieses Projekt jährlich statt und wird von YouTube unterstützt. 2012 tourten sie anlässlich der Veröffentlichung von John Greens Roman The Fault in Our Stars durch 17 US-amerikanische Städte, die meisten Stationen waren ausverkauft.

Seit 2012 produzieren Hank und John Green zudem wöchentlich Videos für den zunächst von Google finanzierten Kanal Crash Course. Hank Green präsentiert dort diverse als Unterrichtsreihe aufgebaute Serien zu Chemie, US-Regierung und Politik, Astronomie, Wirtschaft, Anatomie und Physiologie, Geistiges Eigentum, Großer Geschichte, Psychologie, Literatur, Weltgeschichte, Ökologie und zu US-Geschichte. Eine weitere zu Biologie ist bereits abgeschlossen. Der Kanal zählt (Stand Januar 2023) 14,4 Millionen Abonnenten. Auf dem zeitgleich gestarteten Kanal SciShow, ebenfalls unterstützt von Google, informiert Green zudem auf unterhaltsame Weise über aktuelle Wissenschaftsthemen. Dieser Kanal hat (Stand Januar 2023) 7,3 Millionen Abonnenten. Von beiden Kanälen gibt es inzwischen Spin-offs für Kinder, Crash Course Kids und SciShow Kids.

Weiterhin ist Green Initiator und Veranstalter der VidCon, der mit über 2500 Teilnehmern (2011) größten YouTube-Konferenz der Welt, die seit 2010 jährlich stattfindet. Nach zwei Jahren im Hyatt Regency Century Plaza Hotel in Los Angeles zog die Konferenz 2012 nach Anaheim in das dortige Convention Center, um den steigenden Teilnehmerzahlen Rechnung zu tragen.

Green war von 2005 an Betreiber des Online-Blogs ecogeek.org, den er eine Zeit lang hauptberuflich betrieb. EcoGeek zählte zu den größten Blogs für Umweltthemen und -technologie, es berichtete unter anderem das Magazin Time. In der Folge schrieb Green unter anderem für die New York Times und das Magazin Scientific American. Green ist weiterhin Betreiber von EcoGeek, ist jedoch nicht mehr als Autor tätig.

Hank Greens Debütroman An Absolutely Remarkable Thing erschien am 25. September 2018. Er handelt von einer jungen Frau, die durch eine Entdeckung zu einer Internet-Sensation wird. Dem Roman gelang der Sprung auf die New-York-Times-Bestsellerliste. Die deutsche Erstausgabe in der Übersetzung von Katarina Ganslandt erschien 2019 unter dem Titel Ein wirklich erstaunliches Ding bei bold, einem Imprint der dtv Verlagsgesellschaft.

Die Fortsetzung der zweiteiligen Reihe erschien am 7. Juli 2020 unter dem Titel A Beautifully Foolish Endeavor und stand am 16. Juli auf Platz 4 der Bestsellerliste der New York Times. Eine deutsche Übersetzung steht noch aus.

Green ist oder war außerdem als Produzent an The Lizzie Bennet Diaries, The Brain Scoop, Animal Wonders, SciShow Space, Cereal Time, How to Adult, Healthcare Triage und Sexplanations beteiligt.

Musik
Während des Projektes Brotherhood 2.0 im Jahr 2007 akzeptierte Green eine Herausforderung, zweiwöchentlich einen selbst geschriebenen Song zu präsentieren (bekannt als Song Wednesdays) und veröffentlicht seitdem, wenn auch nicht so häufig, eigene Lieder. Sein erstes erfolgreiches Lied und auch sein Durchbruch ist Accio Deathly Hallows, das vor der Originalveröffentlichung des Buches Harry Potter und die Heiligtümer des Todes (Originaltitel: Harry Potter and the Deathly Hallows) am 21. Juli 2007 sogar auf YouTubes Startseite stand und mehr als 1,8 Millionen Mal angesehen wurde. Seitdem veröffentlicht Hank Green jedes Jahr am gleichen Datum einen Harry-Potter-thematisierten Song. Mit diesen und weiteren Liedern machte sich Hank Green in der Wizard-Rock-Szene einen Namen und ist dort inzwischen eine feste Größe. Er trat mehrmals auf der LeakyCon (jetzt GeekyCon), der größten Harry-Potter-Messe der Welt, auf.

Hank Greens erstes Studioalbum So Jokes wurde 2008 veröffentlicht und erreichte Platz 22 in den Billboard Top 25 revenue generating albums online. Später brachte er die Alben I'm So Bad at This: Live! (2009), This Machine Pwns n00bs (2009) und Ellen Hardcastle (2011) heraus. Zusammen mit seiner Band Hank Green and the Perfect Strangers veröffentlichte Green am 17. Mai 2014 Incongruent.

2008 gründete Green gemeinsam mit Alan Lastufka das Musiklabel DFTBA Records. Es fokussiert sich auf zahlreiche durch die Videoplattform YouTube bekanntgewordene Künstler und Bands, beispielsweise Alex Day, Charlie McDonnell, Chameleon Circuit, Dave Days und Rhett & Link stehen unter Vertrag. DFTBA ist ein Akronym und steht für Don't Forget to Be Awesome. Green ist zudem selbst als Musiker aktiv und vertreibt dort seine Studioalben. Das Ziel des Labels sei es, eine Verbreitungsmöglichkeit für YouTube-Künstler zu sein und sicherzustellen, dass ihre Musik das größte mögliche Publikum erreicht, erklärte Lastufka in einem Video zu dem Thema. Neben Musikalben verkauft die offizielle Website auch Merchandiseartikel wie T-Shirts, Poster und weitere Accessoires. Am 19. Juni 2014 ließ Lastufka verlauten, dass er seinen gesamten Anteil an der Firma verkauft habe und als Präsident zurückgetreten sei, um sich anderen Projekten zu widmen.

Diskografie

Studioalben
 2008: So Jokes (DFTBA Records)
 2009: This Machine Pwns n00bs (DFTBA)
 2011: Ellen Hardcastle (DFTBA)
 2014: Incongruent (mit "The Perfect Strangers") (DFTBA)

Livealben
 2009: I'm So Bad at This: Live! (DFTBA)
 2012: Tour de Nerdfighting

EPs
 2013: Thinking About Christmas Songs (vom Project for Awesome 2013)

Erscheint auf
 2008: Wrock for Darfur
 2009: DFTBA Records, Volume One
 2010: C4N'7 R3M1X35
 2010: DFTBA Records, Volume Two
 2012: DFTBA Records, Volume Three

Weblinks

 Offizielle Website
 Vlogbrothers auf YouTube

Einzelnachweise

Webvideoproduzent
Blogger
Autor
Podcaster
Umweltwissenschaftler
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Englisch)
Literatur (Vereinigte Staaten)
Roman, Epik
John Green (Schriftsteller)
US-Amerikaner
Geboren 1980
Mann

Hank Green


Die Jungfinnische Partei, auch Konstitutionell-Fennomane Partei (finnisch: Nuorsuomalainen Puolue (NSP), Perustuslaillis-Suomenmielinen Puolue) war eine nationalliberale bis -konservative Partei in Finnland vor 1918.

Der Ursprung der Partei lag in einer Bewegung der finnischen Oberschicht in den 1870er Jahren, die den finnischen Nationalismus stärken wollten. Im Jahr 1894 gründete sich daraus die Partei. Wie auch die Finnische Partei stieg ihre Bedeutung mit der zunehmenden Russifizierungspolitik um die Jahrhundertwende. Die Jungfinnische Partei unterschied sich von der Finnischen Partei vor allem in der Frage des Status innerhalb Russlands. So stellten Mitglieder der Jungfinnischen Partei mehr Forderungen nach Autonomie.

Ein Teil der Altfinnen schloss sich 1902 mit den Jungfinnen zur Konstitutionellen Partei zusammen. Nach der Oktoberrevolution 1917 erreichte Finnland seine Unabhängigkeit. 1918 ging eine Mehrheit der Partei in die neugegründete liberale Nationale Fortschrittspartei, eine Minderheit in die monarchistisch bestimmte und von Mitgliedern der Finnischen Partei dominierten Nationalen Sammlungspartei.

Parlamentswahlen

(1) Wahlbündnis mit der Finnischen Partei (32 Sitze) und der Volkspartei (5 Sitze), insgesamt 299 516 Stimmen, 30,17 % und 61 Sitze.

Bekannte Mitglieder
 Eemil Nestor Setälä (1864–1935), Parlamentsabgeordneter, Senatspräsident, Minister und Botschafter
 Pehr Evind Svinhufvud (1861–1944), Parlamentsabgeordneter und späterer Staatspräsident

Historische Partei (Finnland)
Gegründet 1894

Jungfinnische Partei


An Oreorchis parvula in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Oreorchis parvula in nahilalakip ha genus nga Oreorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oreorchis

Oreorchis parvula


Kepler-20f es el primer exoplaneta descubierto que tiene el tamaño más parecido al de la Tierra, su radio de 1,03 de la Tierra, orbita en 19,6 días a la distancia de 16,1 millones de km. (cuatro veces más cerca que Mercurio), y su sol es muy parecido al nuestro. Está aproximadamente a 1000 años luz en la constelación de Lyra. Su temperatura se estima en 427 °C.

Referencias

Enlaces externos

Constelación de Lyra
Planetas extrasolares
Planetas extrasolares descubiertos en 2011
Planetas extrasolares en tránsito
Planetas terrestres
020f

Kepler-20f


An Habenaria ventricosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Frappier ngan Eugène Jacob de Cordemoy. An Habenaria ventricosa in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha R�union. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria ventricosa


පුර්ව ඉතිහාසය

පුරාණ පාෂාණ යුගයට අයත් දේ.

වසර මිලියන ගණ්නයකට පෙර දැන් චීනය ලෙස හැදින්වෙන ප්ර දේශයේ හෝමෝ ඉලෙක්ටර්ස්වරු වාසය කර ඇත. මෑතකදී කරන ලද සොයාගැනීම් වලින් පෙන්වන්නේ ක්සියාඔචැන්ලිඈන්ග් වලින් සොයා ගන්නා ලද ගල් ආයුධ වලට අවුරුදු මිලියන 1.36 ක තරම් පැරණි අතීතයක් හිමි බවයි. හැංහයි පළාතේ ෂිහොවුඩු හි පුරා විදයාත්මක භූමිය, මීට අවුරුදු මිලියන 1.27 කට ඉහත දී හෝමෝ ඉලෙක්ටර්ස් වරු ගින්දර භාවිතය පිළිබද මුල්ම වාර්තාව පිහිට වු බවට සාක්ෂි දරයි. යු අන් මොවු සහ පසුව ලැන්ටියන් අසලදී කළ කැණීම් වලින් මුල් ජනාවාස පෙන්නුම් කරයි. යම් විට චීනයෙන් සොයා ගත් හෝමෝ ඉරෙක්ටස් ආකෘතිය, 1923 දී සොයාගත් පිකිං මිනිසා විය හැක. ලියුසොවුහි ලියුසුයි ගුහාවෙන් හා ගුවන්ෂි පළාතෙන් ගොඩගත් මැටි කැබලි ද්විත්වයේ උත්පත්ති ක්රිී.පු. 16500 සහ ක්රි .පු. 19000 දක්වා දිව යයි.

නව ශාලා යුගය

චීනයේ ශිලා ලේඛන යුගය ක්රිය.පු. 10000 ලෙස සැලකිය හැක. ප්රාමග් චීන යුගයේ මෙනේරි කෘෂිකර්මාන්තය සදහා කාබන් වල නීර්ණය කර ඇත්තේ ක්රිර.පු. 7000 ටය. ෂින්හෙන් රටේ පිලිගැන්ග් සංස්කෘතිය, හෙනත් 1977 දී කණින ලදී. කෘෂිකර්මාන්තයත් සමග ජනගහණ වැඩිවීම, අස්වැන්න ගබඩා කිරීම හා යලි ප්රවයෝජනයට ගැනීම සහ විශේෂඥ කම්කරුවන් සහ පරිපාලකයන් ඇති විය. ශිලා ලේඛන යුග‍යේ අග බාගය වන විට කහ ග‍ඟේ මිටියාවත සංස්කෘතික කේන්ද්රයයක් කොට ගෙන එහි ජනාවාස වු අතර මුලින්ම ගම්වැසියන් සොයා ගන්නා ලද්දේ එහිදීය. පුරාවිද්යා ත්මකව සැලකිය යුතු බොහෝමයක් දේ බන්පෝ හා ෂියෑන් වලදී සොයා ගන්නා ලදී. කහ ගඟට එම නම ලැබී ඇත්තේ ඉවුරේ සෑදුණු තුනී වැලි ලෝයෙස ජලය සමග එක්ව කහ පැහැයට ජල ගලන නිසාය.

චීනයේ මුල් ඉතිහාසය පැටලිලි සහගතය. ඊට හේතුව, ශත වර්ෂ ගණනාවකට ඉහත සිදු වු සිදුවීම් විස්තර කිරීමට පසු කාල වලදී ගත් උත්සාහයන් නිසා ලේඛන භාෂාවේ අඩු ලුහුඩුකම් පැවතීමයි. ක්රිස.පු. 7000 වන විට චීන ජනතාව මෙනේරි වගා කරමින් ජියාහු සංස්කෘතිය නැංවූහ. නින්ෂියාහි දමයිදි හිදී ක්රිි.පු. 3172 ක් සොයා ගන්නා ලද අතර එහි එකිනෙකට වෙනස් තනි ලංජන 8453 ක් තිබී ඇත ; ඊට සුර්යයා, චන්ද්ර යා, තාරකා, දෙවිවරු සහ දඩයමේ යාමේ හෝ තණ කැවීමේ දර්ශන ඇතුළත්ය. මෙම අක්ෂර චීන අකුරු වලට සමානකම් දක්වන බව දැනට පිළිගත් මතයයි. පසුව ලොන්ශාන් සංස්කෘතිය ක්රිු.පු . 2500 දී පමණ යැංෂාන් සංස්කෘතිය යටපත් කොට දැමීය.

ලෝකඩ යු‍ගය

සැන්ෂින්ඩුයි, වුචෙන් සහ ඉර්ලිටෝවු ආදි පුරා විද්යා ත්මක කැණීම් ස්ථාන, චීනයේ ලෝකඩ යුගයක ශිෂ්ඨාචාරයක් තිබු බවට සාක්ෂි දරයි. ක්රිප.පු. 3000 ට අයත් පැරණිතම ලෝකඩ පිහිය ගැන්සු හි මජියායෝ සහ ක්වීන්හායි පළාතෙන් සොයා ගන්නා ලදී.

කහ අධිරාජ්යායා පිළිබද ඓතිහාසික විග්රෙහය

පුරාණතම විස්තර සහිත චීනයේ ඉතිහාසය, ක්රි.පු. 2 වන සියවසේදි චීන ඉතිහාස ලේඛක සිමා ක්වෑන් අතින් ලියවුණු "මහා ඉතිහාසඥයාගේ වාර්තා" සහ "බම්බු ඇනල්ස්" යන කෘති ක්රිා.පු. 2800 පමණ සිට චීන ඉතිහාසය ගැන අංශු මාත්රා වශයෙන් කියා පායි. තවද ඊට "වසර 3 ක හා අධිරාජ්යපයන් 5" යන්න ද ඇතුළත්ය. මෙම පාලකයන් අර්ධ වශයෙන් මිත්යා මත ධාරීන් ඥාන වන්ත මත ධාරීන් සහ චරිතවත් ආදර්ශමත් අය වූහ. හැන් චීන ප්රමජාවේ මුතුන්මිත්තා ලෙස කහ අධිරාජ්යධයා සැලකේ.

සීමා ක්වෑන් කියා සිටින පරිදි ප්රදවේනි පාලන ක්ර්මය පිහිට‍ුවා තිබෙන්නේ ෂියා රාජ්යර වංශ අතර තුර කාලයේ වන අතර මෙම ක්රේමය ෂැන් සහ සෝචු රාජ වංශ වල කාලයන් හිදි චිරස්ථායි වී ඇත. එය සිදු වුයේ ඓතිහාසික චීනයේ මතුවී තිබෙන රාජ්යා වංශ 3 නේ රාජ්යඑ කාලය අතර තුරදීය. (ඒවා නම් පින්යින්, සැන්ඩයි වේ).

References

http://en.wikipedia.org/wiki/History_of_China#Prehistory


Abuçaíde Aljanabi  — governante carmata do Barém
 Abuçaíde de Gurgã — matemático do
 Abuçaíde de Gardiz — historiador do
 Abuçaíde Faraje  — governador de Málaga

 Merínidas

 Abuçaíde Otomão I
 Abuçaíde Otomão II
 Abuçaíde Otomão III

Desambiguações de prenomes
Desambiguações de história

Abuçaíde


Cortiçada Portekiz'de Aguiar da Beira belediyesine bağlı olan, 14,43 km2 yüzölçümüne sahip, 389 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Aguiar da Beira'nın bucakları

Cortiçada


ياسين سَعِيِد نُعْمان الشَّعْبي (و. 1947) سياسي ودبلوماسي يمني، سفير الجمهورية اليمنية في المملكة المتحدة منذ ٢٠١٥. من مواليد طور الباحة محافظة لحج، هو رئيس وزراء ووزير يمني سابق، يشغل منصب أمين عام الحزب الاشتراكي اليمني حالياً، وهو عضو ونائب رئيس مؤتمر الحوار الوطني اليمني، حاصل على بكالوريوس اقتصاد من جامعة القاهرة، وتحصل على الدكتوراة في العلوم الاقتصادية من المجر عام 1981م، ويعمل مستشاراً لرئيس الجمهورية.
 انخرط في عضوية الجبهة القومية في أوائل عام 1967م قبيل استقلال جنوب اليمن.
 في يوليو 2015 عُين سفيراً لليمن لدى المملكة المتحدة.

محاولات الاغتيال
 نجى من محاولة اغتيال مساء يوم 27 أغسطس 2012 في جولة سبأ وسط العاصمة اليمنية صنعاء عقب اعتراض سيارتة من قبل مجهولين أطلقوا النار باتجاهها، وتعد هذه المحاولة الثانية لاغتياله بعد هجوم طال منزله بالصواريخ في بدايات الوحدة اليمنية.

مناصب شغرها
 مديراً عاماً لشركة التجارة الخارجية، 1971م.
 وكيلاً لوزارة الصناعة، 1972م.
 نائب وزير التخطيط.
 انتخب في عام 1980م عضواً مرشحاً للجنة المركزية بالحزب الاشتراكي اليمني.
 عضواً مرشحاً في اللجنة المركزية، 1982م.
 وزيراً للثروة السمكية، 1982م.
 نائباً لرئيس مجلس الوزراء ووزيراً للثروة السمكية، 14 فبراير 1985م.
 عضواً في المكتب السياسي للحزب الاشتراكي اليمني، 1986م.
 رئيساً لمجلس الوزراء، وعضو هيئة رئاسة مجلس الشعب الأعلى، 6 نوفمبر 1986م.
 رئيساً لأول مجلس للنواب بعد إعادة تحقيق الوحدة اليمنية في 22 مايو 1990م حتى أبريل 1993م.
 الرئيس الدوري لتكتل أحزاب اللقاء المشترك المعارض في اليمن حتى نهاية 2011.
 الأمين العام للحزب الاشتراكي اليمني.
 نائب رئيس مؤتمر الحوار الوطني اليمني.

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
رؤساء مجلس النواب اليمني
رؤوساء وزارات اليمن الجنوبي
سفراء اليمن لدى المملكة المتحدة
سياسيو الحزب الاشتراكي اليمني
سياسيون أيدوا ثورة الشباب اليمنية
مواليد 1366 هـ
مواليد 1948

ياسين سعيد نعمان


A Região Geográfica Imediata de Afonso Cláudio-Venda Nova do Imigrante-Santa Maria de Jetibá é uma das oito regiões geográficas imediatas do estado brasileiro do Espírito Santo e uma das 509 regiões geográficas imediatas do Brasil, criadas pelo Instituto Brasileiro de Geografia e Estatística (IBGE) em 2017.

Referências
Regiões geográficas imediatas do Espírito Santo


Jip Janssen né le 14 octobre 1997 à Naarden, est un joueur de hockey sur gazon néerlandais. Il évolue au poste de défenseur au SV Kampong et avec l'équipe nationale néerlandaise.

Carrière

Championnat d'Europe
  : 2021
  : 2019

Jeux olympiques
 Top 8 : 2020

Références

Liens externes

Naissance en octobre 1997
Naissance à Naarden
Joueur néerlandais de hockey sur gazon
Champion d'Europe de hockey sur gazon
Joueur de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Jip Janssen


An Tetraria ustulata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Baron Clarke. An Tetraria ustulata in nahilalakip ha genus nga Tetraria, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tetraria

Tetraria ustulata


زكي العيلة (ولد في مخيم جباليا في 1سبتمبر 1950- 8 مايو 2008) كاتب فلسطيني أصدر عدة مجموعات قصصية ودراسات نقدية.

نشأتة وتعليمه
وُلد في مخيم جباليا بغزة لعائلة فلسطينية هُجرت من البلدة الأصلية يبنا بقضاء الرملة - فلسطين وحصّل فيها تعليمه المدرسي. التحق عام 1969 بدار المعلمين في رام الله وعمل بعد تخرجه في التدريس في مدارس الغوث. درس الادب العربي ونال شهادة البكالوريوس من جامعة الخليل عام 1980 ومن الجامعة الإسلامية في غزة عام 1984، وشهادة دبلوم في الدراسات العليا من قسم اللغة العربية بكلية التربية عام 1996.

نال عام 2001 شهادرة الماجستير في الأدب والنقد من جامعة عين شمس، وفي عام 2007 نال شهادة الدكتوراه من معهد البحوث والدراسات العربية، القاهرة على أطروحة «الذات، والآخر الإسرائيلي في روايات الأرض المحتلة بعد عام 1967م».

أعماله الأدبية
بدأ نشاطه الأدبي في مطلع السبعينيات، ونشر تجاربه القصصية الأولى في الملاحق الثقافية التي كانت تصدرها الصحف الفلسطينية آنذاك ثم في مجلة البيادر الأدبي، وعمل محررًا في مجلة «صوت الشباب». كتب القصة والمقالة والنقد والبحث الأدبي، واتخذت كتاباته طابعا سياسيا وطنيا واجتماعيا في فضاء المخيم الفلسطيني وواقع الأرض المحتلة. نشر عددا من الدراسات والمقالات في الصحف والمجلات الفلسطينية والعربية منذ عام 1975، وصدرت له رواية وأربع مجموعات قصصية وثلاثة دراسات أدبية، وقد ترجمت بعض قصصه إلى اللغات الفرنسية والإنجليزية والروسية والاسبانية، وتدرّس بعض قصصه مثل «حيطان من دم»، و«كلهم أبنائي» و«اللوز لا يتأخر عن ميعاده» في المساقات الأدبية في بعض الجامعات الفلسطينية.

عضويات ومواقع رسمية

 شارك عام 1976 في تأسيس اتحاد الكتاب والأدباء الفلسطينيين وكان عضوا في هيئته الإدارية لأكثر من دورة انتخابية وأمين النشر فيه، ومسؤول النشاطات في الأعوام 1995-1999، وشارك في عدة مؤتمرات ثقافية وأدبية.
 مدير تحرير مجلة الكلمة ـ رام الله، منذ عام 1979.
 عضو مجلس أمناء جمعية الملتقى الفكري ـ الخليل منذ عام 1984
 عضو المجلس الأعلى للفولكلوريين ـ رام الله منذ 1994.
 كما عمل أيضا محاضرا جامعيا غير متفرغ.

وفاته
أصيب بالسرطان في 8 مايو 2008 بعد صراع مع المرض استمر لعدة أشهر، ودفن في مقبرة مخيم جباليا في جنازة كبيرة حضرتها أيضا شخصيات ثقافية وسياسية وقيادات من الفصائل الفلسطينية.

جوائز وتكريم

 جائزة القصة القصيرة من جامعة بيت لحم - 1977
 الجائزة الأولى من اتحاد الكُتاب الفلسطينيين - 1989
 تكريم في مهرجان القدس عاصمة الثقافة العربية، برفقة 27 أديب ومثقف فلسطيني عام 2009

إصـدارات
 العطش ـ مجموعة قصصية ـ دار الكاتب، القدس، 1978
 الجبل لايأتي ـ مجموعة قصصية ـ دار الكاتب، القدس، 1980
 تراث البحر الفلسطيني ـ دراسة ـ دار الرواد، القدس، 1982
 حيطان من دم ـ مجموعة قصصية ـ اتحاد الكتاب، القدس، 1989
 زمـن الغيـاب ـ قصة ـ اتحاد الكتاب ـ القدس، 1998
 بحر رمادي غويط ـ مجموعة قصصية ـ اتحاد الكتاب، القدس، 2000
 المرأة في الرواية الفلسطينية ـ دراسة ـ أوغاريت للنشر ـ رام الله، 2003
 في ضفاف السرد - دراسات في القصة والرواية، منشورات الماجد، رام الله، 2006

تحت الطبع
 ذاكـرة مـكان ـ مشـاهدات ـ بالاشتراك مع غريب عسقلاني
 مكاتيب للضوء ـ نصـوص
 القبض على محمد الدرة - مجموعة قصص قصيرة جداً

مراجع

أشخاص من مخيم جباليا
خريجو جامعة بيت لحم
خريجو جامعة عين شمس
كتاب فلسطينيون
مواليد 1950
وفيات 2008

زكي العيلة


Les Lutteurs immobiles (Luptătorii neclintiți) este un roman science-fiction  de Serge Brussolo. A apărut prima oară în 1983  la editura Fleuve Noir. Les Lutteurs immobiles a fost republicat în 1997 de către editura Denoël în colecția Présence du futur.

Povestea

Escrocii din viitor sunt pedepsiți de o stranie Societate de Protecție a Obiectelor prin cuplarea acestora la obiectele pe care le-au stricat. Ajunși frați siamezi ai ceștilor din porțelan, al obiectelor din sticlă fragile, infractorilor le este teamă să se miște brusc pentru a nu suferi fracturi dureroase.

Ecranizări
Acest roman a fost adaptat pentru televiziune în 1988 de André Farwagi.

Traduceri în limba română

Referințe și note

Legături externe

Romane științifico-fantastice
Romane de Serge Brussolo
Cărți din 1983

Les Lutteurs immobiles


Aleix Vidal Parreu (født 21. august 1989) er en spansk fodboldspiller, der spiller for FC Barcelona.

Karriere
Han skrev den 7. juni 2015 under på en femårig kontrakt med FC Barcelona.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Spanien
Fodboldspillere fra Gimnàstic de Tarragona
Fodboldspillere fra UD Almería
Fodboldspillere fra Sevilla FC
Fodboldspillere fra FC Barcelona

Aleix Vidal


8580 Pinsky este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
8580 Pinsky este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Prescott de Paul G. Comba. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,11 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 12,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 8001-9000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

8580 Pinsky


القَتَاد الأَصْغَر أو مِخْلَب العُقَاب الأَبْيَض أو مخلب العقاب أو حلوسيا  أو كثيراء   هو نوع أعشاب جنبات معمّرة من جنس القتاد، يستخرج منها صمغ الكثيراء.

البيئة والانتشار
يكثر نبات القتاد الأصغر في المناطق الحجرية والرملية القريبة من البحر في المغرب العربي وجنوب غربي أوروبا.

الأسماء العلمية المرادفة

الأسماء الشائعة

انظر أيضا
 القتاد.

المراجع

الحياة النباتية في الوطن العربي
أصغر
نباتات الشام
نباتات إسبانيا
نباتات طبية
نباتات فرنسا

قتاد أصغر


An Festuca ochroleuca in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Timb.-lagr.. An Festuca ochroleuca in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca ochroleuca


Lillo Brancato (Bogotá, 30 de marzo de 1976) es un actor estadounidense. Es conocido por su papel como Calogero Anello en A Bronx Tale (1993), el debut como director de Robert De Niro. Además interpretó al joven gánster Matthew Bevilaqua en la serie Los Soprano. En el año 2005 fue acusado de asesinato en segundo grado por su participación en un robo en el Bronx, Nueva York, donde un oficial de policía que se encontraba fuera de servicio, Daniel Enchautegui, confrontó a dos ladrones y perdió la vida en un tiroteo. Brancato fue absuelto de asesinato, pero fue condenado por intento de robo y recibió una sentencia de diez años en prisión. Su cómplice, Steven Armento, fue declarado culpable por disparar el arma que mató al oficial.

Primeros años
Brancato nació en Bogotá, Colombia. A los cuatro meses de nacido fue adoptado por los ítalo-estadounidenses Lillo Brancato Sr. (un albañil) y Domenica (una electrólisista), y creció en Yonkers, Nueva York. A pesar su ascendencia colombiana, él se considera un ítalo-estadounidense. Brancato fue descubierto por un buscatalentos mientras nadaba en Jones Beach, éste notó un parecido con Robert De Niro. Brancato era fanático de De Niro e impresionó al buscatalentos con una imitación de Travis Bickle de Taxi Driver. Gracias a eso consiguió el papel del hijo de De Niro en A Bronx Tale.

Carrera
Brancato participó en tres películas a mediados de los años 1990, antes de unirse al reparto de Los Soprano. En A Bronx Tale (1993) interpretó al personaje principal, un joven dividido entre su padre y un jefe de la mafia. También actuó junto a Gregory Hines, Danny DeVito y Mark Wahlberg en Renaissance Man (1994). En 1995 apareció en un breve papel en Marea roja, junto a Denzel Washington y Gene Hackman.

En la segunda temporada de la serie Los Soprano, que HBO transmitió en el año 2000, Brancato interpretó a Matthew Bevilaqua, un joven gánster asociado con la asociación criminal de Tony Soprano. Bevilaqua apareció por primera vez en el primer episodio de la segunda temporada, "Guy Walks into a Psychiatrist's Office...", y apareció en cinco episodios más. Brancato también interpretó a un gánster en la serie Falcone, estrenada en 2000. En 2001 protagonizó junto a Drea de Matteo la película 'R Xmas de Abel Ferrara.

Referencias

Enlaces externos

Actores de cine de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos
Actores de Nueva York
Adoptados
Nacidos en Bogotá
Prisioneros y detenidos de Estados Unidos
Emigrantes colombianos hacia Estados Unidos

Lillo Brancato


Spike, şu anlamlara gelebilir:

Kişiler
 Spike Lee
 Spike Milligan

Medya
 Spike Video Oyunu Ödülleri
 Spike, IDW Publishing tarafından yayınlanan çizgi roman serisi.

Kurgusal karakterler
 Spike The Dog, Tom ve Jerry çizgi dizisi karakteri.
 Spike, Buffy evreni karakteri.

Diğer
 Spike (füze)
 Spike (uygulama)

Spike


Pietro Parolin, talijanski kardinal i državni tajnik Svete Stolice. Trideset godina radio je u diplomaciji Svete Stolice, da bi između 2009. i 2013. vršio dužnost aposolskog nuncija za Venezuelu. Kardinalom ga je imenovao papa Franjo 2014. godine.

Uz talijanski, tečno govori engleski, francuski i španjolski.

Izvori

Talijanski kardinali
Diplomati

Pietro Parolin


El Shell Energy Stadium (anteriormente llamado BBVA Compass Stadium, BBVA Stadium y PNC Stadium) es un estadio multipropósito ubicado en la ciudad de Houston, Texas en los Estados Unidos. Es la sede del Houston Dynamo de la Major League Soccer y del Houston Dash de la National Women's Soccer League. El estadio fue inaugurado el 12 de mayo de 2012 y tiene capacidad para .

Otros usos
A principios de octubre se anunció que la Federación de Fútbol de Guyana había vendido los derechos del partido clasificatorio a la Copa Mundial de Fútbol 2014 de la selección de ese país ante México como local a un promotor, llevando de esta manera el partido al PNC Stadium, entonces llamado BBVA Compass Stadium, en Houston. Este partido será el primer partido de eliminatorias que se juegue en este estadio.

Copa de Oro de la Concacaf 2015

Véase también
 Anexo:Estadios de la Major League Soccer
 Anexo:Estadios de Estados Unidos

Referencias

Enlaces externos

Página oficial (en inglés)
El estadio en la página del Houston Dynamo (en inglés)

BBVA Compass Stadium
Estadios construidos específicamente para fútbol en Estados Unidos
Estadios de rugby de Estados Unidos
Estadios de Houston
Instalaciones deportivas de Estados Unidos de los años 2010
Deporte en Estados Unidos en 2012
Estadios de fútbol inaugurados en 2012
Arquitectura de Estados Unidos de 2012
Estadios de la Copa de Oro de la Concacaf 2013
Estadios de la Copa de Oro de la Concacaf 2015
Estadios de la Copa de Oro de la Concacaf 2017
Estadios de la Copa de Oro de la Concacaf 2019
Estadios de la Copa de Oro de la Concacaf 2021
Estadios de la Copa de Oro de la Concacaf 2023

Shell Energy Stadium


Mesnevî, Mesnevî-i Şerif ya da Mesnevî-yi Manevî (Farsça: مثنوی معنوی), Mevlânâ Celâleddîn-i Rûmî'nin altı ciltlik Farsça eseri. Mesnevî, doğu klasik edebiyatında, uyakça müstakil beyitlerinin, ikişer mısrası kafiyeli olan  bir nazım türüdür ve muhtelif şairlerin neşrettikleri birer "Mesnevî" vardır. Yalnız, Mevlânâ Celâleddîn-i Rûmî'nin çağından beri, Mesnevî dendiği zaman bu kitap olduğu anlaşılıyor.

Yazımı
Yazımına 656 yılından evvel başlanılan eser, Dîvân-ı Kebîr ile birlikte Mevlânâ külliyatının ekseriyetini teşkil eder. Mevlânâ'nın "Birlik Dükkânı" addettiği Mesnevî, içinde Hint, İran, Yunan, Roma mitolojisi; Yaradılış Destanı, erenlerin kıssaları, âşık masalları, halk öyküleri barındıran; "dünya cenneti"nde insan hürriyetinin anahtarlarını ardışık öyküler içinde vermeyi gaye edinmiş bir eserdir. Mesnevî 25.632 beyitten oluşmakta olup "Mağz-ı Kur'an" yani "Kur'an'ın özü" denmektedir. Çünkü Mevlânâ adeta Kur'an'ı bizlere anlatmak istediğini hikâyeler; kıssalar ve deyimler aracılığıyla anlatmıştır. Mesnevî'deki hikâyelerin hiçbiri birbirini tamamlamaz bir hikâye anlatılırken başka bir hikâyeye geçilir o hikâye başka bir hikâyeyi başlatır ve böyle devam eder. İçinde ibretlik hikâyeler de vardır. Eser bizzat Mevlanâ tarafından kaleme alınmamıştır. Öğrencisi Hüsamettin Çelebi tarafından, Mevlana'nın muhtelif zamanlarda söylediği beyitlerin yazılmasıyla oluşmuştur.

Edebî tarzı
Mesnevî nâzım biçiminde her beyitin iki dizesi birbiri ile uyaklıdır. Mevlânâ, altı ciltlik Mesnevî'sinde tasavvufi fikir ve düşüncelerini, birbirine eklenmiş hikâyeler hâlinde anlatmaktadır.

"Ömrümün özeti şu üç sözden ibarettir: Hamdım, piştim, yandım."
-Mevlânâ

Mesnevî adını, eserine bizzat Mevlânâ vermiştir. Aslında mesnevî, doğu edebiyatlarında; her beyti kendi arasında kafiyeli, aynı vezinle yazılmış manzumelere verilen ortak bir isimdir. Ancak Mevlânâ'nın ölümsüz eseri yazıldıktan sonra, mesnevî denilince; ilk olarak onun altı ciltlik bir hazine olan ve "Mesnevî-î Şerîf" veya "Mesnevî-î Manevî" gibi isimlerle anılan eseri hatırlanmaktadır.

İlk 18 Beyit
Mevlânâ tarafından bizzat söylendiği için, Mesnevî'nin ilk on sekiz beytine Mevlevîler pek büyük bir ehemmiyet verirler.  Aşağıdaki, Türkçede Mesnevî'nin önemli şarihlerinden biri sayılan Abdülbaki Gölpınarlı'nın tercümesiyle Mesnevî'nin Mevlevîlerce eserin bir tür özetini teşkil eden bu ilk dokuz beytidir:

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Mesnevi ve Mevlânâ Hakkında Yapılmış Doktora ve Yüksek Lisans Çalışmaları

Edebiyat kitapları

Mesnevî (Mevlânâ Celâleddîn-i Rûmî)


Bit Palas , Elif Şafak'ın Mart 2002 tarihinde yayınladığı 381 sayfadan oluşan Şehrin Aynaları, Pinhan ve Mahrem'in ardından yazdığı dördüncü kitabıdır. Bit Palas, 2005 yılında İngiltere'de "en iyi yabancı edebiyat kısa listesi"nde yer almıştır.

Konu
Mezarlıklar üzerine kurulması ve etrafındaki çöplerden dolayı yaşanmaz halen gelen Bonbon Palas adlı bir apartmanın hikâyesi anlatılmaktadır.
Art Nouveau  tarzında inşa edilen apartmanda yaşayanların hepsi birbirinden farklı kişilerdir.Zıt kuaför ikizler Cemal ve Celal; aşırı titiz Hijyen Tijen ve kızı Su; iki arada bir derede kalmış Mavi Metres; evhamlı ve sinameki Ateşmizaçoğulları; gizemli Madam Teyze; torunlarını masallarla "zehirleyen" Hacı Hacı; Metin Çetin ve uğruna bilimkadınlığını bırakıp peşinden gelmiş Karısı Nadya; yaşamın kıyısında yürüyen Sidar ve köpeği...
Apartman sakinleri zıt olmakla beraber onları birleştiren hamamböcekleri ve çöp  kokularıdır.

Eleştiriler-Görüşler
 Sırma Köksal, "Hikâye anlatmayı bilen biri", Cumhuriyet Dergi, 11 Temmuz 2002
 Elif Ersin, "Bit Palas ve Elif Şafak", Radyo Boğaziçi
 Jale Parla, "Bit Palas", Cumhuriyet Dergi, 11 Temmuz 2002
 Asuman Kafaoğlu-Büke, "Bitlenen Bonbonlar" Cumhuriyet Kitap, 5 Eylül 2002

Kaynakça

Dış bağlantılar
 ElifSafak.Net
 Metis Edebiyat

Çağdaş Türk romanları
Elif Şafak romanları
2002 romanları
Türkçe romanlar
Konusu İstanbul'da geçen romanlar

Bit Palas


The Bréguet XIV (in contemporary practice) or Bréguet 14 was a French biplane bomber and reconnaissance aircraft of World War I. It was built in very large numbers and production continued for many years after the end of the war.

The Bréguet 14 was among the first mass-produced aircraft to use large amounts of aluminium, rather than wood or steel, in its structure. This allowed the airframe to be both lighter and stronger, in turn making the aircraft fast and agile and it was able to outrun some contemporary fighters.

Development

Background
The Bréguet 14 was designed by aviation pioneer and aeronautical engineer Louis Bréguet. Bréguet had already built a reputation for producing capable aircraft and for having innovative ideas, including the use of metal in aircraft construction. The outbreak of the First World War in 1914 led to Bréguet-built aircraft being ordered by the military air services of several  Triple Entente nations. He temporarily abandoned the preferred tractor configuration for a pusher design to satisfy the French general staff, who sought a clear forward view for the observer.

In spite of the French official preference for pushers, Bréguet remained a proponent of tractor aircraft. In June 1916, he began a new design for a military two-seater, the Bréguet AV. The French Army's Section Technique de l' Aéronautique (STAé) recommended that Bréguet use the Hispano-Suiza 8A V-8 engine of . Bréguet determined that the Hispano-Suiza lacked sufficient power, and instead chose the Renault V-12 engine previously used in the Bréguet Type V.

Two variants of the Bréguet AV (Type XIII and Type XIV to the French authorities) were built. Both had a boxy shape that was complemented by a rectangular frontal radiator and the unusual negative or back stagger of its wings. It possessed a sturdy undercarriage, along with ailerons on the upper wing only. The lower wing featured flaps along the entire trailing edges, that were forced into their raised position by the air, as the aircraft accelerated to its normal speed, being restricted from moving freely by a set of 12 adjustable rubber bungee cords.

The airframe's structure was constructed primarily of duralumin, an aluminium alloy which had been invented in Germany by Alfred Wilm only a decade previously. Many sections, such as the duralumin longerons and spacers, were attached using welded steel-tube fittings and braced using piano wire. The wing spars were of rectangular duralumin tubes with either oak or ash shims at the attachment points and wrapped in a sheet steel sheath. The wooden box ribs had fretted plywood webs and ash flanges. The tail unit was built up from welded steel tube, while the elevators featured large horn balances. French officials were initially wary of the Type XIV's innovative materials due to a lack of experience with them.

Into flight

Louis Bréguet took the prototype into the air for the first time on 21 November 1916. In November 1916, the S.T.Aé. had issued requirements for four new aircraft types, and Bréguet submitted the XIV for two of those - reconnaissance and bomber.

The prototype was passed to the S.T.Aé on 11 January 1917 for trials and was accepted to fill both roles. The report issued on 7 February 1917 from the trials stated that the prototype had attained a speed of  at an altitude of . On 22 February 1917, Bréguet asked the S.T.Aé about initiating production and informed them on 2 March that jigs were ready. On 6 March 1917, the first official production order was received by Bréguet, calling for 150 Bréguet XIV A.2 reconnaissance aircraft and an additional order for 100 XIV B.2 bombers was received on 4 April.
The A.2 was equipped with several cameras, while some also had radios. The lower wing of the 14 B.2 was fitted with Michelin-built bomb racks for thirty-two  bombs. To avoid the bomb racks jamming the flaps, a forward extension of the wings was added, while transparent panels were added to the sides of the fuselage to aid in the use of the bomb sight.

By mid-1917, the French authorities ordered a substantial increase in production. Various other companies were contracted to manufacture the type. On 25 April, French aviation company Darracq was requested to manufacture 330 aircraft. On 8 June, 50 were ordered from Farman and on 18 June, Paul Schmitt was issued a contract to produce 200 aircraft. Some of the contractors were unable to commence quantity production of the Bréguet 14 until 1918. Following the war, some aircraft were constructed in French military workshops in Indo-China, although these are likely to have been reliant on imported parts.

As an insurance against engine shortages, alternatives to the standard Renault powerplant were installed, both for experimental purposes and in production quantities. Aside from some used in France, many of the Belgian and American Bréguet 14s were powered with the Fiat A.12 engine. An improved model of the standard engine, the Renault 12Ff, appeared in Summer 1918 and was used on some late production aircraft. Another engine adopted was built by French automotive company Lorraine-Dietrich, which was lighter but produced less power than the Renault unit. A number of late production B.2 models were equipped with the American Liberty engine. To distinguish these aircraft, they were designated Bréguet XIV B.2 L.

Other minor variants of the Bréguet 14 were flown in small numbers during the Great War; these included the XIV B.1 (Bombardement) long-range single-seat bomber, the XIV GR.2 (Grande Raid) long-range reconnaissance/bomber, the XIV H (Hydro) floatplane, the XIV S (Sanitaire) air ambulance and the XIV Et.2 (Ecole) trainer. Later variants, such as the XIVbis A.2 and XIVbis B.2, featured improved wings. An variant equipped with enlarged wings was produced as the XVI Bn.2 (Bombardement de nuit) night bomber. Further derivatives of the aircraft included the XVII C.2 (Chasse) two-seat fighter, which would only be built in small numbers due to the end of the war. Production of the Bréguet 14 would continue long after the end of the war, only ending in 1926.

Operational history

The Bréguet 14 was used in large numbers from May 1917 onwards, and at its peak equipped at least 71 escadrilles, and was deployed on both the Western Front, where it participated in number major actions in which it typically acquitted itself well, and in the east, on the Italian front.

For its actions during the Battle of the Lys, the Section Artillerie Lourde, equipped with the type, received a citation and was further lauded for its actions during the Allied counter-attack to the German spring offensive. On 9 July 1918, Capitaine Paul-Louise Weiller shot down two enemy aircraft during one sortie while flying the type.

Following its introduction by the French, during 1918, the Bréguet 14 was also ordered by the Belgian Army (40 aircraft) and the United States Army Air Service (over 600 aircraft). Around half the Belgian and U.S. aircraft were fitted with Fiat A.12 engines due to shortages of the original Renault 12F. Prior to the Armistice of 11 November 1918, the Bréguet 14 was typically assigned to serve in both reconnaissance and bombing roles. By the end of the conflict, the type was reportedly responsible for having dropped over  of bombs.

A Bréguet 14 played a role in one of the last actions of the war. During November 1918, one aircraft was used to transport a German military officer, Major von Geyer, from Tergnier and Spa. It was covered in large white flags of truce to avoid being attacked.

The type continued to be widely used after the war, equipping the French occupation forces in Germany and being deployed to support French troops in the colonies. A special version was developed for the harsh conditions encountered overseas, designated "14 TOE" (Théatres des Operations Extérieures). These saw service in putting down uprisings in Syria and Morocco, in Vietnam and in the French intervention in the Russian Civil War. The last trainer examples were not withdrawn from French military service until 1932.

Other air arms using the type included Brazil (30), China (70), Czechoslovakia (10), Denmark (4), Finland (38), Greece (approximately 42), Japan (2), the Siamese Air Force (42), Uruguay (9) and Spain (approximately 180). The Polish Air Force used 158 Bréguet 14s, about 70 of them being used in combat in the Polish-Soviet war. In Japan, Bréguet 14s were licence-built by Nakajima. The type was also heavily used in various internal wars in China during the 1920s and 1930s.

Weeks after the signing of the Armistice, the Bréguet 14 was used to conduct several long-distance flights to demonstrate its capabilities. On 26 January 1919, a double-crossing of the Mediterranean was flown using the type by Lt Roget and Captaine Coli. On 5 April, Roget flew from Lyon to Rome and then to Nice. Roget and Coli later establish a new French long-distance record flying the Bréguet 14, flying from Paris to Kenitra, Morocco, a distance of  in 11 hours 15 minutes. Aviation pioneer Pierre-Georges Latécoère converted one example to conduct experimental in-flight refuelling operations.
After the war, Bréguet manufactured of dedicated civil versions of the Bréguet 14. The 14 T.2 Salon carried two passengers in a specially modified fuselage. An improved version, the 14 Tbis, was built as both a land-plane and seaplane. The 14 Tbis also formed the basis of the improved 14 Tbis Sanitaire air ambulance version, and 100 mail planes custom-built for Latécoère's airline, Lignes Aeriennes Latécoère. After changing its name to "CGEA", the airline used, among others, 106 Bréguet 14s for flights over the Sahara Desert. The 18 T was a single 14 T re-engined with a Renault 12Ja engine and equipped to carry four passengers. When production finally ceased in 1928, the total for all versions built had exceeded 7,800 (according to other sources, 8,000 or even 8,370).

Variants

Data from:
Bréguet AV 1(Given the STAé designation Bréguet 13) Company designation of the first aircraft of the Bréguet 13/14 family. Powered by a  Renault V-12 engine with short fuselage and all-flying rudder.
Bréguet AV 2(Given the STAé designation Bréguet 14) Company designation of the second aircraft of the Bréguet 13 / 14 family. Powered by a  Renault V-12 engine in a longer fuselage with fixed fin.
Bréguet 13 AV 1 the first of the Bréguet 14 family with a short fuselage and no fixed fin.
Bréguet 14 A.2Basic production variant to the two-seat Army co-operation specification (A.2), powered by a  Renault 12Fcx V-12 engine.
Bréguet 14 AP.2High-altitude, long-range reconnaissance variant, powered by a  Liberty L-12 engine. One converted from an A.2
Bréguet 14 AEA single aircraft, (F-AEEZ), converted for use in the colonies.
Bréguet 14/400 Postwar aircraft powered by  Lorraine-Dietrich 12Da V-12 engines. Seventy aircraft delivered to China and Manchuria.
Bréguet 14 C A single aircraft powered by a  Renault 12Ja V-12 engine for use as a postal aircraft in the United States.
Bréguet 14 H A floatplane version powered by a  Renault 12Fe, with a large central float and smaller floats under each wing. At least two were built, used in Indo-China.
Bréguet 14 B.2 The two-seat bomber version.
Bréguet 14 B.1 A single-seat bomber version: two were ordered for a planned raid on Berlin.
Bréguet 14 floatplane A twin float hydroplane version, tested at St Raphaël in 1924.
Bréguet 14 S (S – Sanitaire) Ambulance aircraft modified to carry two stretchers in the rear fuselage. (A later dedicated ambulance aircraft was also produced).
Nakajima B-6 Bréguet 14 B.2 bombers licence-built in Japan by Nakajima, powered by  Rolls-Royce Eagle V-12 engines.
Yackey BRL-12 Transport American conversion of a 14 B.2 with corrugated fuselage skins and floats.

Operators

 Aeroposta Argentina
 Compañía Franco-Argentina de Transportes Aéreos SA

 Belgian Air Force operated by the 2nd, 3rd, 5th escadrilles until the mid-1920s.
 SNETA

 Aviação Militar do Exército Brasileiro operated 30 14A2 and 14B2 from 1920 until 1928.

 Nationalist Chinese Air Force operated 50 until 1932.

 Czechoslovak Air Force obtained 10 Breguet 14s in 1919.

 Danish Air Force operated several from 1920 until 1927.

 Air Force of El Salvador a single example was bought from France in the mid-1920s, but crashed in 1927 while delivering smallpox vaccine.

 Estonian Air Force operated one aircraft only.

 Finnish Air Force received 22 between 1919 and 1921 and operated them until 1927.

 Armée de l'Air
 French Navy used the Breguet 14 for reconnaissance from 1922, with the type remaining in service until 1930.

 Royal Hellenic Air Force Beginning in November 1917, Breguet 14s equipped the 532 Bombing and reconnaissance squadron and from June 1918, the 533 Fighter squadron. The Breguet 14 served in the 1919-1924 Greco-Turkish war but was replaced by Breguet 19s in 1925.

 Guatemalan Air Force Three delivered, but returned unused after the instructor who accompanied them died.

 Imperial Japanese Army Air Force One 14 B.2 was purchased and a second one was built locally by Nakajima as the B-6.
Central Lithuania
 Army of Central Lithuania received two ex-Polish aircraft in 1920.
 Persia
 Iranian Air Force received two aircraft in 1924.

 Paraguayan Air Arm – one aircraft used in the Revolution of 1922

 Polish Air Force - three French escadrilles were redesignated as Polish and transferred with their aircraft to Poland in 1919. These were supplemented with an additional 70 aircraft which were eventually retired in 1924.

 Portuguese Air Force operated 28 14 A.2s and a single 14 T from 1919 until 1931.

 Royal Romanian Air Force operated 20 14 B.2s until replaced in the mid-1920s

 Serbian Air Force - During WW1 three French escadrilles operated in Serbia with Serbian crews, and their aircraft eventually transferred to Serbia - who used them until 1923

 Soviet Air Force
 Spain
 Spanish Air Force

 Swedish Air Force - received one aircraft only in 1919, which was given a civil registration in 1923.
 Siam
Royal Siamese Air Force 40+ unit Siam can go up on its own

 Turkish Air Force

 United States Army Air Service
 96th Aero Squadron

 Uruguayan Air Force

 Yugoslav Royal Air Force may have operated one ex-Serbian example.

Survivors and replicas

Bre.2016 - Breguet 14 A.2 is on display at the Musée de l'air et de l'espace in Paris, France in French markings.
3C30 - The last survivor of 22 (or 30) examples bought shortly after the end of WW1, this Breguet 14 A.2 arrived in 1921, and was operational from 1922 until retired in 1927. It was on display following an extensive restoration at the Finnish Air Force Museum in Jyväskylä, Finland to its original Finnish markings.
A replica Breguet 14 built in 1980 as F-AZBP, and which appeared in several movies has been on display at the Royal Thai Air Force Museum in Bangkok since 2012 in Siamese markings as B.TH1.
A replica registered as F-AZBH is regularly flown on the French Airshow circuit, currently marked as an early aircraft, without camouflage, while it was previously marked as a Latécoère machine.
A replica marked as Bre.2812 and carrying the markings of the US Air Service's 96th Aero Squadron is on display at the Omaka Aviation Heritage Centre in New Zealand.

Specifications (14 B.2)

See also

References

Citations

Bibliography

1910s French bomber aircraft
1910s French military reconnaissance aircraft
Military aircraft of World War I
0014
Single-engined tractor aircraft
Biplanes with negative stagger
Aircraft first flown in 1916

Bréguet 14


Deltoid, insan omuzunu çevreleyen kaslara verilen isimdir. İsmini önden veya arkadan bakıldığından bir üçgen şeklini anımsattığı için eski Yunancada üçgen anlamına gelen "Delta" kelimesinden alır. Bazı anatomistler tarafından Deltoideus olarak da adlandırılır. Kolun esas abdüktör kasıdır.

Kas içi enjeksiyonlarda sıklıkla kullanılan bir bölgedir.

Oluşum

3 farklı lif yapılanmasından oluşur:

 Ön lifler: ön başlangıçtan köprücük kemiğinin üçüncü yan üst yüzeyine kadar.
 Orta lifler: yan başlangıçtan akromyon (omuz çıkıntısı) üst sınırına kadar.
 Arka lifler: skapula (kürek kemiği) omurgasının arka alt çıkıntısından köprücük kemiğinin üçüncü yan üst yüzeyine kadar.

Kaslar

Deltoid (anatomi)


Anton Pean (Tivat, 1933. - Tivat, 2004.),
  crnogorski slikar iz Tivta, hrvatske nacionalnosti. Jedan je od prvih školovanih slikara u Tivtu. Radio kao knjižničar i likovni pedagog. Sebi je nadjenuo naziv pikolo pituro.

Životopis
Rođen u Tivtu. U Herceeg Novome je završio Umjetničku školu 1955.godine. Od tada slika slike na kojima su sredozemni motivi u kompozicijama - krajobrzaima, portretima ribara, uvala, marina. Kao likovni pedagog svoje iskustvo i znanje prenosio je na mlađe naraštaje generacije u školama u Radovićima i Tivtu gdje je živio i radio.
S njime je počeo razvoj likovne baštine Tivta. Izlagao je samostalno u Tivtu i Kotoru, a kolektivno u gradovima po Crnoj Gori i u Srbiji u Beogradu. Velika mu je želja bila izlagati u Zagrebu. Likovna kritika ga je zaobišla čemu su pridonijele izložbe njegovih djela koje nikada nisu praćene adekvatnim katalogom. Ipak, rad mu je pratio profesor književnosti Neven Staničić. Staničić je Peanov rad opisao kao karakteristični rukopis koji ga je doveo do "gaudijevskih likovnih poetika". Djela mu karakteriziraju vijugave crte, dominantno plavi kolorit, odabir motiva doveli su ga do likovne prepoznatljivosti. Stalni motivi bili su mu motivima kamene primorske kuće, krtoljska sela, trabakule, ribari, mreže, školjke, kokoti, galebi i masline. Likovni opus mu je bio bogat. U mjesnom bivšem ugostiteljskom objektu bila je i mala galerija gdje su se često mogle vidjeti njegove slike. Godine 1999. dobio je Novembarsku nagradu, tada najveće priznanje koje Skupština Općine Tivat dodjeljuje svake pete godine.

Izvori

Životopisi, Tivat
Crnogorski slikari
Hrvati u Crnoj Gori
Likovni pedagozi
Crnogorski pedagozi

Anton Pean


12750 Berthollet este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12750 Berthollet este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatoire de Haute-Provence de Eric Walter Elst. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,58 ua, o excentricitate de 0,05 și o înclinație de 14,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

12750 Berthollet