Nadia Hathroubi-Safsaf, née en 1976 à Paris, est une journaliste et romancière franco-tunisienne.

Elle est rédactrice en chef du Courrier de l'Atlas, magazine mensuel qui traite de l'actualité du Maghreb en Europe.

Elle a publié plusieurs ouvrages historiques et deux romans, Ce sont nos frères et leurs enfants sont nos enfants en 2016 et Frères de l'ombre en 2020.

Dans ses œuvres, elle s'intéresse aux trous de l'histoire, qu'elle cherche à combler et à visibiliser.

Biographie

Jeunesse et études
Nadia Hathroubi-Safsaf naît en 1976 à Paris de parents d'origines tunisiennes aux revenus modestes. Elle grandit dans le quartier du Louvre, ce qui l'amène à s'intéresser plus tard au déterminisme social.

Elle évolue dans un environnement très mixte, que ce soit par les origines ou les religions.

Elle étudie le droit à la faculté de Sceaux rattachée à l'université Paris-Sud, mais abandonne pour étudier les lettres modernes à l'université Paris-VIII où elle développe son intérêt pour le journalisme et l'histoire.

Carrière littéraire et journalistique
Nadia Hathroubi-Safsaf devient journaliste et rédactrice en chef du Courrier de l'Atlas.

Dans son œuvre, elle s'intéresse aux trous de l'histoire, qu'elle nomme les , des séquences de mémoire collective à combler.

En 2012, elle publie Immigrations plurielles, témoignages singuliers, un ouvrage où elle rassemble dix témoignages d'hommes et de femmes qui  Arrivés en France depuis la Chine, la Côte d'Ivoire, l'Espagne ou encore l'Iran entre 1939 à 2000, ils dressent le paysage bigarré de la société française de l'époque. La dernière partie de l'ouvrage est consacrée aux enfants d'immigrés.

En 2013, elle publie 1983-2013, la longue marche pour l'égalité où elle restitue la marche pour l'égalité et contre le racisme de 1983 dans la longue perspective des mobilisations pour l'égalité. Pour elle, .

En 2015, elle dirige la création de l'ouvrage collectif La seule chose à briser, c'est le silence qui traite des violences contre les femmes à travers une dizaine de témoignages dont ceux de Iman Bassalah, Fatima Aït Bounoua, Nadia Moulaï, Marlène Schiappa et Rachid Santaki ou des journalistes Chloé Juhel, Karima Peyronie ou Nadia Sweeny.

En 2016, elle publie Ce sont nos frères et leurs enfants sont nos enfants. Le roman reçoit le prix Les Voix de la Paix qui récompense des acteurs pour leur engagement dans les domaines interculturels, inter-spirituels, sociaux ou artistiques visant à l'intégration au sein de la République française.

Elle publie en juillet 2020 Frères de l'ombre.

Œuvres

Essais
 .
 .
 .
 .

Romans
 .
 .

Distinctions
 2017 : Prix Les Voix de la Paix pour Ce sont nos frères et leurs enfants sont nos enfants.

Références

Liens externes

Journaliste française du XXIe siècle
Journaliste tunisienne
Étudiant de l'université Paris-Sud
Étudiant de l'université Paris-VIII
Naissance en 1976
Naissance à Paris

Nadia Hathroubi-Safsaf


Patronyme

 Maurice Ransford (1896-1968), directeur artistique de cinéma américain.
 Thomas Ransford (1958-), mathématicien anglais naturalisé canadien.
 Vernon Ransford (1885-1958), joueur de cricket international australien.

Prénom

Ransford


Hvor lyset kommer ind er en dansk kortfilm fra 2013, der er instrueret af Kræsten Kusk efter manuskript af ham selv og Mads Matthiesen.

Handling
Elisas mand er blevet lam og hjerneskadet efter en trafikulykke. Hun passer ham hjemme, men det er svært for hende. Hendes svigerforældre mener ikke, at hun kan klare situationen, og de vil have deres søn indlagt på et plejehjem. Elisa er ikke enig, og mens hendes liv langsomt smuldrer, nægter hun at indse, at hun har mistet sin mand og sit livs store kærlighed.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Hvor lyset kommer ind


ශ්‍රී ලංකාවේ දෙහිඅත්තකණ්ඩිය කලාපයෙහි රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව  දැක්වීමේදී  එය දෙහිඅත්තකණ්ඩිය අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයට අදාල රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව වශයෙන් දැක්විය හැකිය.

දෙහිඅත්තකණ්ඩිය  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය


Karakum Çölü (Türkmence: Garagum, Rusça: Каракумы) Orta Asya'da yer alan bir çöl.

Karakum Çölü Türkmenistan'da 350,000 km2 bir alan kaplar. Çöl bölgesinde nüfus çok seyrektir, 6,5 km2'ye ancak bir insan düşer. Alan olarak dünyanın en büyük çöllerindendir. Ülkenin 4/5'ini kaplar.

Dünyanın en geniş kanalı olan Karakum Kanalı bu çölden geçer. 1.375 km uzunluğundaki kanal ile yılda 13–20 km3 su taşınır.

Oluşumu
Birûni, 10 yüzyılda çölün eskiden deniz olduğunu ileri sürmüştür. Günümüz bilim adamları çölün kumlarının güneyde bulunan dağlardan akarsular tarafından taşındığı ileri sürülmüştür.

200 milyon yıl önce alanda Tetis Okyanusu yer alıyordu. Güneyde oluşan dağlar Tetis Okyanusu'nu küçülterek kurutmuştur. Bu durumda Ceyhun Nehri Hazar Gölü'ne doğru akmaya başlamıştır. Nehrin taşıdığı kumlar çöl alanında birikmeye başlamıştır. Tecen ve Murgap nehirleri Ceyhun ile birleşerek kum birikimini hızlandırmıştır. İklimin kuraklaşması ile bu kumul alanı üzerinde Karakum Çölü oluşturmuştur. Murgap ve Tecen nehirleri zamanla çöl içinde kaybolmuştur.

Yerşekilleri
Rüzgarlı ve kuru hava ile kumlu arazinin etkisi ile farklı şekiller oluşmuştur. Kumul tepeleri arasında tuz bataklıkları ve takırlar görülebilir. Genel olarak düz bir görünüme sahip çölde kumul tepelerinin üzerinde zayıf bitki örtüsü oluşur.  Yüzlerce kilometre uzayabilen kumul tepeleri ve sırtları arasında 200–300 m uzaklık bulunur. Yükseklikleri 5–60 m arasındadır.

Çöl topoğrafyasına barkan, ripple mark, parabolik kumullar, inselberg, hamada, deflasyon çukuru, playa, regler hakimdir.

Mary ve Tejen şehirlerinin yer aldığı çölde önemli miktarda petrol ve doğalgaz rezervi bulunmaktadır.

Ünüz ötesi Garagum
Ünüz ötesi Garagum Amuderya ile Uzboyun ünüz ve Horezm pesliği arasında yer alıyor. Kuzey Garagum olarak da anılıyor. Jeolojik olarak bu bölge Garagum en eski bölgesidir. Zaman olarak neojen dönemine ait olan rengi kızıl olan kumlardan ve kireçli topraklardan ibarettir. Bu bölgede kum rölyefi olarak geriş kumullar meridyenler boyunca uzuyor. Yükseklikleri ise 30–60 m'yi bulmaktadır. Burada ekstra olarak KÜKÜRT madenide bulunuyor.

Merkezi Garagum
Merkezi Garagum. Diğer adıyla Alçak Garagum, Garagum'un en büyük bölgesidir. Bu bölge bugünkü görünümüne kavuşana kadar çok jeolojik devirleri atlatmıştır. Miyosen devrinde bu alanlarda SARMAT denizi varlığını sürdürmüştür.  Sonra pliyosende Pamir, Altay ve Kompetanlarının yükselmeleriyle Sarmat denizi küçülmüştür. Bölgenin rölyefini barkan kumulları ve geriş kumulları oluşturuyor. Bu kumulların yükseklikleri 60–70 m dir.

Güney-Doğu Garagum
Güney-Doğu Garagum. Bu bölge kuzeyde Tejen-Türkmenabat tren yolu boyunca uzanıyor. Alüvyal çökellerden oluşmuştur. Bölge tren yolu boyunca uzandığı için kumullardan korunması lazımdır. Bunun içinde tren yol kenarlarına sıkı bitki örtüsü dikiliyor ve yeken isimli bitkiyle dörtgenler şeklinde yapılar yapılıror.

İklimi
Garagum çölü sıcaklık açısından zengindir. Bu sıcaklıklar elektrik üretiminde kullanılmaktadır. En yüksek derece +49 °C, en düşük derece -18 °C. Yıl boyunca yağan nemin miktarı 100- 200mm'dir. Kışın kar çok nadir yağıyor ve yağdığı takdirde de hemen eriyor. Havanın ortalama yıllık derecesi Temmuz ayında +32 °C, ocakta ise +2 °C'dir. Yazın çok sıcaktır, kışın ise az nemlidir. Bu çölde esas olarak "Afgan rüzgarları"hükmünü sürdürüyor.

Hidrograf yası
Çölde yer altı suları 6-10 metre derinlikte bulunur. Tatlı su olarak linzalar var. Güneyde, Murghab ve Tejen nehirleridir. Nehirlerin kaynakları batı deki Hindu Kuş Dağları'ndan alırlar ve çölün içine boşalır ve sulama suyu sağlarlar.

Garagum Kanalı
Dünyadaki ikinci büyük sulama kanalı olan Garagum Kanalı Garagum çölünden geçiyor. Kanal 1954 yılında başladı, 1,375 km uzunluğunda ve yılda 13–20 km3 su taşıyor. Kanaldan sızıntılar kanal boyunca göl ve göletler yarattı ve yeraltı sularındaki yükselme yaygın toprak tuzlanmasına  neden oldu.

Murgap Nehri
Kaynağını Türkistan dağlarının arasında bulunan bir platoda yer almaktadır. Darband-ı Kilrekht ile Mukhammedkhan arasında Murghab, Band-ı Türkistan'ın batı kesimini geçmektedir. Daha sonra derin bir kanyonda kuzeybatıya doğru ilerlemektedir. Mukhammedkhan'da, Jaokar'ın geçitlerini geçmektedir. Bundan sonra vadi biraz kademeli olarak genişleyerek Türkmenistan'da 2 kilometre genişliğe ulaşmaktadır. Mukhamedkhan'ın ötesinde, Murgap suyunun küçük bir kısmı sulama için kullanılır. Murghab, Kaysar nehri sularını alıyor, daha sonra Türkmenistan ile Afganistan arasındaki sınırı 16 kilometre uzunluğunda (10 mil) oluşturuyor. Türkmenistan topraklarında 25 kilometre (16 mil) uzunlukta olup, Merv vahasına ulaşan Murgap, sularını Amu-Darya'dan bir miktar su çeken Karakum Kanalı ile karıştırıyor.

Tejen nehri
Mevsimlik bir nehirdir. Tejen nehrinin mansabı kış ayları Karakum çölünde kayıb olmakta yazınsa sürekli akmakta.Mevsimlik nehir olmasının nedeni, Kaynağının dağ buzullarının erimesidir.

Türkmen Gölü
Türkmen gölü garagum çölünde bulunan göldür, yapaydır. Göl yapımının amacı garagum çölündeki bitkilerin hayvanların sudan yararlanabilmesi için ve çöle serinlik getirilmesi için yapılmıştır.

Bitki Örtüsü
Çölde bitki olarak sazak, patlak, gyrtyç ve mevsimlik step bitkileri yer alıyor. Kumulların tepelerinde selin gandym alçak kısımlarında ise borjak isimli bitkileri bulunmaktadır.

Garagum Çölün Milli Koruma Parkları
Repetek milli parkı başta olmak üzere, Batı garagum milli parkı, Bathyz-Garabil ve Gaplangır milli koruma parkları bulunmaktadır.

Arkeoloji
Garagum çölünde  arkeologların Taş Devrinden kalma insan kalıntılarını bulunmuş. Dağ sırası olan Büyük (Büyük) Balkanlar oluşumu holosen çağında bitmiştir.

Ekonomi Kaynakları
Mary ve Tejen  oasisleri pamuk ve Kavun, Karpuz yetiştirilmekte dikkat çekiyor. Bölgede önemli petrol  doğal gaz ve kükürt yatakları bulunmaktadır.

Jeoloji
Garagum Çölü, Darvaza Gaz Krateri'ne ev sahipliği yapmakta.

Ulaşım
Çölde, Trans-Hazar Demir yolları geçer.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkmenistan'daki yeryüzü şekilleri
Türkmenistan'daki çöller
Kum çölleri

Karakum Çölü


Sendim (in Mirandés: Sendin) ist eine Gemeinde (Freguesia) im Kreis (Concelho) Miranda do Douro, im Nordosten Portugals.

Geografie
Der Ort hat sich mit seinen charakteristischen Granitsteinbauten einen mittelalterlichen Charme erhalten. Sendim liegt auf der Hochebene von Trás-os-Montes, in der schroffen Naturlandschaft des Parque Natural do Douro Internacional, dem Naturschutzgebiet der internationalen Zone des Douro.

Verwaltung
Sendim ist eine Vila und war bis 2013 Sitz der gleichnamigen Gemeinde (Freguesia). Zu ihr gehören außerdem die umliegenden Orte Aldeia, Paço, Percota, Guedieiros, Bouções, Corte Nova und Cabris. Auch die Landgüter ("Quintas") von Cristelo, Bom Jardim, S. Martinho, Ribeira, Sobral, Fábrica, Carvalha, Cabrida, Valbom, Telheiros, Casal und die Quinta do Rio Távora gehören zur Gemeinde.

Im Zuge der Gebietsreform vom 29. September 2013 wurde sie mit der Gemeinde Atenor zur neuen Gemeinde União das Freguesias de Sendim e Atenor zusammengelegt.

Kultur und Sehenswürdigkeiten
Jährlich wird hier mit dem Festival Intercéltico de Sendim ein internationales Folk-Festival mit Musik keltischer Wurzeln und begleitenden Kultur- und Gastronomie-Angeboten veranstaltet.

In Sendim sind römische Ausgrabungsstätten zu besichtigen. Ebenso sind in der Gemeinde verschiedene Herrenhäuser, Felsformationen, Kirchen und Kapellen sehenswert.

Im Gebiet der Gemeinde finden häufig Motocross und andere Rallyes in verschiedenen Gattungen statt.

Die Gemeinde richtet verschiedene, kleinere Literatur-, Gastronomie-, Musik- und Sportveranstaltungen aus. Gelegentlich werden hier Stierkämpfe organisiert, in Ermangelung einer Stierkampfarena finden diese auf dem lokalen Fußballplatz statt.

Verkehr

Sendim ist eingebunden in das landesweite Überland-Busnetz der Rede Expressos. Der Ort ist 15 km über die Nationalstraße 221 von der Kreisstadt Miranda do Douro entfernt.

Seit der Stilllegung der Linha do Sabor 1988 hat der Ort keine Eisenbahn-Anbindung.

Literatur

Weblinks

 Seite der Gemeinde Sendim

Einzelnachweise

Ehemalige Freguesia in Portugal
Miranda do Douro

Sendim (Miranda do Douro)


ERS, Ers or ers may refer to:

Arts and entertainment
 Egyptian Ratscrew or Slap, a card game
 Elevator Repair Service, an American theater ensemble

Finance
 ERS10, a share index of the Serbian Banja Luka Stock Exchange
 ERS (insurance company) (formerly Equity Insurance Group), a specialist motor insurer in London, England
 Evaluated Receipt Settlement, a form of invoicing

Government and politics

United Kingdom
 Electoral Reform Society, a campaign group
 Electoral Reform Services Ltd., a firm providing balloting services
 NHS e-Referral Service

United States
 Economic Research Service, a Department of Agriculture agency
 Employees Retirement System of Texas

Elsewhere
 Electronic Reporting System, for European Union fishing data
 Elektroprivreda Republike Srpske, a Bosnian state-owned utility

Places
 Hers-Mort, a French river (once Ers in English)
 Eros Airport, Namibia (IATA code: ERS)

Science and technology
 Energy recovery system, as found in Formula One, including kinetic energy recovery system
 Ellipsoidal reflector spotlight
 European Remote-Sensing Satellites
 European Respiratory Society, a professional association of lung physicians
 Exposed riverine sediments

Other uses
 ERS Railways, a Dutch rail freight company
 Ersuic languages, a dialect continuum (ISO 639 code: ERS)

See also

 Erse (disambiguation)
 ER (disambiguation)

ERS


ISO 22716: Se trata de una normativa elaborada por ISO (International Organization for Standardization) en la que se nos proporciona una Guía de Buenas Prácticas de Fabricación para la industria de productos cosméticos.

Las buenas prácticas de fabricación persiguen el aseguramiento de la calidad estableciendo las oportunas directrices que aseguren las actividades necesarias para obtener un producto que cumpla con las características definidas.

El ámbito de aplicación de esta normativa es el la definición de directrices o requerimientos en la producción, control, almacenamiento y distribución de productos cosméticos.

Historia
La Norma ISO 22716 publicada el 15 de septiembre de 2007 fue desarrollada por el comité técnico ISO/TC 217 Cosméticos en colaboración con el Comité Técnico CEN/SS H99 Productos para el hogar y tiempo libre No determinado.

Esta norma internacional ha sido adoptada y aprobada como norma europea por CEN (European Committee for Standardization) con la denominación de EN ISO 22716:2008

La regulación europea para la fabricación de productos cosméticos, obliga al cumplimiento de las BPF (Buenas Prácticas de Fabricación), durante todos los procesos que intervienen en la fabricación de los productos cosméticos. Certificar el sistema de BPF a través de un sistema armonizado, como por ejemplo la ISO 22716, no es, en ningún caso, obligatorio en la Unión Europea. La certificación ISO 22716 es voluntaria y no siempre conveniente. Se debe evaluar, para cada caso, las necesidades de la organización o empresa que plantea certificar sus BPF.

Estructura y contenido de la Norma
La norma se estructura en los siguientes capítulos:

1. Objeto y campo de Aplicación.

2. Términos y Definiciones.

Los requisitos para la certificación en esta norma los encontramos a partir del capítulo 3:

3. Personal.
Define los requisitos del personal en orden a producir, controlar y almacenar productos cosméticos de una calidad definida.
4. Locales.
Define los requisitos de las instalaciones para garantizar la protección, limpieza, desinfección y mantenimiento del producto cosmético producido, así como de las condiciones de almacenamiento de las de más materias primas etc....
5. Equipos.
Requisitos de los equipos y accesorios dedicados a la producción en orden a prevenir la contaminación del producto.
6. Materias Primas y Material de Acondicionamiento.
Requisitos de compras y aprovisionamiento, para garantizar los criterios definidos que conciernan a la calidad del producto.
7. Producción.
Requisitos para la puesta en marcha de las medidas necesarias para fabricar un producto que cumpla con las características definidas.
8. Productos Acabados.
 Requisitos para que la liberación, almacenamiento y expedición de los productos, cumpla con los criterios de aceptación definidos y los mismos, se mantengan a lo largo de estos procesos.
9. Laboratorio de Control de Calidad.
Define los requisitos para que se establezcan los controles necesarios para realizar la toma de muestras, ensayos y establecer los procedimientos necesarios para asegurarse que el producto cumple los criterios de aceptación.
10. Tratamiento de Productos fuera de Especificaciones.

11. Residuos.

12. Tipos de Subcontratación.
Requisitos de las subcontrataciones en orden a mantener la calidad del producto.
13. Desviaciones.
Tratamiento de las desviaciones de los requisitos especificados.
14. Reclamaciones y Retiradas del Mercado.
Requisitos en orden al seguimiento y gestión de las reclamaciones.
15. Control de Cambios.
Que afecten a la calidad del producto.
16. Auditoría Interna.
Herramienta para controlar la implementación de las Buenas Prácticas de Fabricación.
17. Documentación.
Requisitos del sistema documental.

Historia

Referencias

Véase también
 ISO.org (en inglés).
  ISO 22716  Cosmética
  ISO 22716 Aplicación Práctica de la Norma
  Documento técnico sobre Ensayos de cosméticos
  ISO 22716 Buenas prácticas de fabricación de cosméticos.

22716

ISO 22716


إي ميول  هو برنامج ند للند لمشاركة الملفات يعمل تحت بيئة مايكروسوفت ويندوز، بدأ في مايو 2002 كبرنامج بديل لـ إي دونكي 2000 وحالياً فإن برنامج إي ميول يربط شبكتي إي دونكي وشبكة كاد.

الميزة الهامة لبرنامج إي ميول هي التبادل المباشر للملفات بين المشتركين، استعادة سريعة للتحميلات المعطلة، واستخدام نظام نقاط لمكافئة المستخدمين النشطين الذين يحملون الكثير من الملفات للمشاركة.

تمت برمجة إي ميول باستخدام مايكروسوفت فيجوال سي++، ومنذ يوليو 2002 يعمل برنامج إي ميول تحت رخصة جنو العمومية كواحد من البرمجيات الحرة.

مراجع

برامج في مرحلة البيتا
برمجيات مجانية
برامج مشاركة الملفات
برمجيات مايكروسوفت ويندوز
برمجيات 2002
برمجيات تستخدم رخصة جنو العمومية
برمجيات حرة بلغة سي++
برمجيات محمولة
مشروعات سورس فورج

إي ميول


Perrott's Folly, , also known as The Monument, or The Observatory, is a 29-metre (96-foot) tall tower, built in 1758. It is a Grade II* listed building in the Edgbaston area of Birmingham, United Kingdom.

History
Built in the open Rotton Park by John Perrott in 1758, who lived in Belbroughton, the tower now stands high above the local residential and business housing.

There are many stories to explain why the tower was built: that John Perrott wanted to be able to survey his land and perhaps entertain guests; or to spot animals for hunting; or so that he could see his wife's grave,  away.

From 1884 to 1979 the tower was used as a weather recording station for the Birmingham and Midland Institute. In 1966 the Geography Department of the University of Birmingham took over the running of the observatory until operations were transferred to the main campus.

It has been suggested,  but not proven, that the towers of Perrott's Folly and Edgbaston Waterworks may have influenced references to towers in the writings of J. R. R. Tolkien, who lived nearby as a child.

Prospects
The Perrott's Folly Company was formed in 1984 to renovate the tower and make it accessible to the public. The company obtained grants from English Heritage and Birmingham City Council to secure the building.

In the summer of 2005 the Perrott's Folly Company, in partnership with Birmingham Conservation Trust, completed work to stabilise the structure. However, money still has to be found to complete repairs to some of the key features. In April 2008 the tower was temporarily opened to the public, housing an art exhibition in co-operation with the Ikon Gallery. It was opened again in May 2008 as part of a weekend of celebrations of the life of J. R. R. Tolkien. The Perrott's Folly Company was formally closed in August 2009. The tower was managed by Trident Housing Association between 2005 and 2017 and is now managed by Re.Future Collective, a Birmingham based Arts and Architecture Collective.

References

Sources
 A Guide to the Buildings of Birmingham, Peter Leather,

External links
 https://web.archive.org/web/20180109181043/http://www.follyproject.org/

Folly towers in England
Buildings and structures in Birmingham, West Midlands
Grade II* listed buildings in the West Midlands (county)
J. R. R. Tolkien
Edgbaston
Towers in the West Midlands (county)
Towers completed in 1758

Perrott's Folly


Novčana masa podrazumijeva ukupnu vrijednost novca koji je u gospodarstvu u određenom trenutku dostupan. Postoji nekoliko načina definiranja novca, ali standardne mjere uobičajeno uključuju količinu novca u optjecaju i pologe po viđenju (što označava lako dostupnu imovinu deponenata uknjižene pri financijskim ustanovama). Središnja banka svake zemlje može sama za svoje potrebe definirati što čini novac.

Podatke o novčanoj masi obično bilježe i objavljuju vlade ili središnje banke. Analitičari javnog i privatnog sektora nadziru promjene u novčanoj masi zbog uvjerenja kako njene promjene utječu na cijene vrijednosnih papira, na inflaciju, tečajeve i na sâm poslovni ciklus.

Odnos između novca i cijenâ povijesno se povezivao s kvantitativnom teorijom novca. Postoje snažni empirijski dokazi o izravnoj svezi između rasta novčane mase i dugoročne inflacije, u najmanju ruku kada je u pitanju nagli porast količine novca u gospodarstvu. U Zimbabveu se npr. dogodio iznimno nagli porast novčane mase s kojim je usporedno došlo do izrazito naglog povećanja cijena (hiperinflacija).

Komercijalne banke i stvaranje novca

Komercijalne banke čimbenik su u procesu stvaranja novca, naročito u bankovnom sustavu djelomičnih pričuva koji se koristi širom svijeta. U takvom sustavu, kada god banka odobri novi zajam, stvara se kreditni novac. To je stoga što se zajam, kada se povuče i potroši, uglavnom završava kao depozit u bankovnom sustavu (imovina), koja se zbraja kao dio novčane mase i koja poravnava zajam koji se tek treba isplatiti. Nakon odvajanja dijela ovih depozita u obvezne pričuve, bilanca utvrđuje dostupnost izdavanja daljnjih zajmova. Ovaj proces zvan "multiplikacijski efekt" ponavlja se nekoliko puta.

Daljnjim izdavanjem zajmova njihovu ujednačenu i kumulativnu vrijednost multiplikacijski efekt izravnava, poništavajući tvrdnje i strahove o "stvaranju novca" koji uglavnom ne predviđaju odredbe o bilančnoj recipročnosti i neto pomake u njihovom izračunu, osim kod principa dvojnog knjigovodstva. Ovaj novi novac, u neto okvirima, čini komponente od M1 do M3, a izvan komponente M0 u novčanim statistikama.

U bankarstvu djelomičnih pričuva postoji dva tipa novca:

 Novac središnje banke - obveze središnje banke, što uključuje valutu i depozitne račune središnje banke
 Novac komercijalnih banaka - obveze komercijalnih banaka, uključujući žiro i štedne račune

Monetarni agregati
U statistikama Hrvatske narodne banke, za različite razrede novčane mase koriste se sljedeće oznake monetarnih agregata:

Izvori

Monetarna ekonomija

Novčana masa


William Caldwell Harrop, né le 19 février 1929 à Baltimore, Maryland, est un diplomate américain.

Harrop a servi pendant  en tant qu'officier du service extérieur, avec des postes d'ambassadeur des États-Unis en Guinée, au Kenya et aux Seychelles, au Congo (Kinshasa) et en Israël.

Biographie et études
Harrop est né à Baltimore, Maryland, le 19 février 1929. À l'âge de dix ans, il déménage avec sa famille au Nouveau-Brunswick, dans le New Jersey où son père, médecin chercheur a travaille pour la pharmacie Bristol-Myers Squibb. Harrop a fréquenté la Deerfield Academy à Deerfield dans le Massachusetts. Il a obtenu son Bachelor d'arts du Harvard College en 1950.

Après avoir obtenu son diplôme de Harvard, Harrop a cherché en vain un travail éditorial dans divers journaux. À l'invitation de Frank Boyden, le directeur de la Deerfield Academy, Harrop a passé environ cinq mois à enseigner à l'école avant d'entrer dans le Corps des Marines, dans lequel il a servi pendant la guerre de Corée.

Diplomate

Début
Après son retour aux États-Unis, Harrop a passé et réussi l'examen du service extérieur en 1952. À l'époque, Harrop était toujours intéressé par le journalisme et a utilisé le GI Bill pour obtenir une maîtrise en journalisme de l'école de journalisme de l'université du Missouri à Columbia, Missouri. Harrop accepta alors une nomination au service extérieur des États-Unis ; selon une histoire orale donnée par Harrop, . Selon Harrop,

Carrière du service extérieur

Harrop est entré au service extérieur un an lorsque la nouvelle classe de diplomates n'a pas suivi le cours d'orientation et de formation standard A-100 au Foreign Service Institute . L'un des fils de Harrop est né la veille de son départ pour l'Italie pour sa première affectation, au consulat général des États-Unis à Palerme, en Sicile, en 1953. Ce consulat n'aurait normalement eu que douze membres du personnel, mais en raison de la loi sur l'aide aux réfugiés, il avait explosé à au moins quatre-vingts membres du personnel. Harrop était l'un des nombreux vice-consuls là-bas. Harrop a aidé à administrer le programme d'aide aux réfugiés sur l'île, où à l'époque la mafia avait une grande influence.

Harrop a servi à Palerme de 1954 à octobre 1955, date à laquelle il a été transféré à l'ambassade des États-Unis à Rome pour y être attaché commercial adjoint sous l'ambassadeur Clare Boothe Luce et, plus tard, James David Zellerbach . Harrop a quitté Rome pour retourner à Washington à la fin de l'automne 1958. Selon l'histoire orale de Harrop des années plus tard, Au Bureau du personnel, Harrop a d'abord été agent de placement, puis directeur adjoint du Bureau des affectations de Washington. Vers 1961, Harrop quitte le personnel et rejoint le bureau des affaires régionales du Bureau des affaires européennes, où il remplace Arthur A. Hartman en tant que responsable de bureau axé sur EURATOM.

Au début de 1962, Harrop a été transféré à la demande de Sheldon B. Vance au Bureau des affaires africaines, où il était responsable des questions économiques au Congo alors au milieu de la crise du Congo de l'époque de la guerre froide et de la sécession du Katanga. En 1963, Harrop se rendit à Bruxelles pour y devenir agent économique de niveau intermédiaire et adjoint au conseiller économique. À Bruxelles, Harrop a servi sous les ambassadeurs Douglas MacArthur II et plus tard Ridgway Knight ; il continua à suivre les affaires africaines et fit des travaux relatifs au commerce belge. En 1966, Harrop quitte Bruxelles et se rend au Congo, passe deux ans comme officier principal au consulat américain à Lubumbashi (actuelle Elisabethville). La région était extrêmement dangereuse à l'époque; Harrop s'arrangerait pour que des C-130 soient transportés par avion au Katanga pendant la période de plus grande tension. En 1968, Harrop a quitté le Congo après avoir été affecté à des études supérieures pendant un an à la Woodrow Wilson School of Public and International Affairs de l'université de Princeton dans le cadre d'un congé sabbatique "Mid Career Program".

Harrop est retourné à Washington, DC pour devenir directeur des affaires africaines régionales au Bureau of Intelligence Research du département d'État, y servant de 1969 à 1971, sous Ray S. Cline, alors secrétaire adjoint pour le renseignement et la recherche. Harrop s'est également impliqué dans les affaires de personnel du département d'État; il a été élu à un poste au conseil d'administration de l'American Foreign Service Association, puis est devenu président, prenant un congé d'un an sans solde du département d'État en 1971. Harrop est ensuite retourné au département d'État en 1972-1973 pour rejoindre le Policy Planning Council. Harrop a quitté Policy Planning lorsqu'il a été choisi par l'ambassadeur des États-Unis en Australie, Marshall Green, pour occuper le poste de chef de mission adjoint (DCM) à Canberra. Harrop a servi comme DCM en Australie de 1973 à 1975.

Harrop est retourné aux États-Unis et était en congé dans les foyers lorsqu'il a été nommé ambassadeur des États-Unis en Guinée. Harrop a occupé ce poste du 29 mai 1975 au 15 juillet 1977. En tant qu'ambassadeur à Conakry, en Guinée, Harrop a fait face à l'hostilité du président Ahmed Sékou Touré, chef d'un mouvement panafricaniste. La mission de douze membres de Harrop était également considérablement plus nombreuse que la mission soviétique, qui comptait , et la mission chinoise, qui comptait . Les principaux problèmes traités pendant le mandat de Harrop à Conakry étaient les survols et les bases soviétiques dans le pays et l'aide humanitaire américaine en Guinée. En 1977, Harrop a quitté la Guinée et est retourné au Bureau des affaires africaines pour devenir adjoint principal du secrétaire d'État adjoint aux affaires africaines Richard M. Moose. Au Bureau des affaires africaines, Harrop a consacré la plupart de son temps aux questions relatives au Zaïre et à la Corne de l'Afrique en particulier la guerre de l'Ogaden entre l'Éthiopie et la Somalie, tandis que Moose a traité la plupart des questions relatives à l'Afrique australe notamment en Afrique du Sud, Rhodésie, Namibie et l'Angola.

Harrop a quitté le Bureau des affaires africaines en 1980  et est devenu ambassadeur des États-Unis au Kenya, servant du 10 juillet 1980 au  septembre 1983 et simultanément ambassadeur des États-Unis aux Seychelles, du 26 août 1980 au 22 septembre 1983. Le Kenya était alors dirigé par le président Daniel arap Moi. Les questions clés traitées par Harrop dans ce poste comprennent l'application de la loi sur les pratiques de corruption à l'étranger aux entreprises commerciales américaines au Kenya ; l'utilisation des côtes kényanes par les navires de la marine américaine ; conflits territoriaux entre le Kenya et la Somalie, l'Éthiopie, l'Ouganda et la Tanzanie ; et les droits de l'homme dans le pays.

Harrop est retourné à Washington pour devenir inspecteur général du département d'État et du service extérieur, servant du 12 décembre 1983 au 27 août 1986. Harrop faisait partie d'un groupe de trois diplomates nommés par le secrétaire d'État George P. Shultz dans le cadre d'une nouvelle "équipe de direction", les autres étant Ronald I. Spiers (sous-secrétaire à la gestion) et Alfred (Roy) Atherton (directeur général du service extérieur). En tant qu'inspecteur général, Harrop a réformé les fonctions d'enquête et d'audit du bureau et a supervisé les enquêtes relatives aux allégations de corruption et de harcèlement sexuel. Harrop a supervisé les enquêtes liées à Faith Whittlesey, ambassadrice en Suisse. Il se heurte également au sénateur Jesse Helms, qui, selon Harrop, dans une histoire orale ultérieure, était  et a mené une .

Déçu par la performance de Harrop en tant qu'inspecteur général au département d'État, au Sénat et à la Chambre des représentants dans une série de votes bipartites, les votes unanimes ont convenu à l'unanimité d'abolir le poste d'IG de Harrop et ont créé un nouvel inspecteur général en vertu de la loi de 1978 sur l'inspecteur général. La législation interdisait à tout agent du service extérieur d'être nommé nouveau IG. Helms n'était qu'un seul sénateur. Quatre-vingt-dix-neuf autres étaient d'accord avec son évaluation de la performance de Harrop en tant qu'IG.

Harrop a ensuite été nommé ambassadeur des États-Unis au Congo, servant du 28 janvier 1988 au 18 mai 1991. La confirmation de Harrop a été difficile, car la politique américaine au Congo était très controversée et Helms a suspendu la nomination de Harrop. Après avoir finalement été confirmé, Harrop se rend à Kinshasa, alors dominée par le général Mobutu Sese Seko.

Après son retour aux États-Unis, Harrop a été informé qu'il était l'un des candidats pour le Pakistan ou Israël. Finalement, Harrop a été nommé ambassadeur en Israël, son dernier poste; Harrop a succédé à William Andreas Brown au poste. Il a servi du 21 janvier 1992 au 7 mai 1993. Les événements importants pendant le mandat de Harrop comprenaient l'affaire Dotan, la reconnaissance de l'OLP par Israël pour la première fois et le début des pourparlers qui ont conduit à l' Accord d'Oslo I.

Après la retraite
En 2004, Harrop faisait partie des 27 diplomates et commandants militaires à la retraite qui ont déclaré publiquement que l'administration du président George W. Bush ne comprenait pas le monde et était incapable de gérer "ni le style ni le fond" les responsabilités du leadership mondial. Le 16 juin 2004, les diplomates et commandants militaires pour le changement ont publié une déclaration contre la guerre en Irak.

Harrop est membre du Washington Institute of Foreign Affairs et administrateur de l' American Academy of Diplomacy, de la Senior Living Foundation of the American Foreign Service, des American Diplomacy Publishers, du Henry L. Stimson Center et de la Washington Humane Society. Harrop est également président du Foreign Affairs Museum Council, qui vise à créer un musée de la diplomatie américaine.

Harrop a été pendant huit ans président de la Spring Valley - Wesley Heights Citizens Association dans le district de Columbia.

Harrop a reçu le 2015 Lifetime Contributions to American Diplomacy Award de l'American Foreign Service Association (AFSA).

Harrop était l'un des cinq anciens ambassadeurs américains en Israël des administrations des deux parties (et deux autres anciens sous-secrétaires d'État ) à signer une lettre en juillet 2015 appelant le Congrès à approuver le plan d'action global conjoint, un accord nucléaire global, avec Iran.

Vie privée
Harrop est marié à Ann Harrop née Delavan, ils ont quatre fils et neuf petits-enfants.

Références

Ambassadeur des États-Unis en Israël
Naissance en février 1929
Naissance à Baltimore
Pages avec des traductions non relues

William Harrop


De tidlige tre kongedømmer (Won-samguk, 108 f.Kr. – 57 f.Kr.) refererer til perioden efter kongedømmet Gojoseons opløsning og før Goguryeo, Baekje og Silla opstod som selvstændige kongedømmer.

Efter, at det kinesiske dynasti Han erobrede Gojoseon i 108 f.Kr., blev den nordlige del af området erobret af Buyeo, Goguryeo, Okjeo, Dongye og andre mindre statsdannelser. Goguryeos anses for at være blevet etableret i 37 f.Kr., men er nævnt i kinesiske kilder så tidligt som år 75 f. Kr., måske endnu tidligere. Kina etablerede fire præfekturer på den nordlige Koreahalvø. Tre af disse faldt hurtigt på grund af lokal modstand. Goguryeo erobrede efterhånden alle sine nabostater og ødelagde det sidste kinesiske præfektur i 313.

I syd var staten Jin blevet inddelt i en løs konføderation bestående af Jinhan, Byeonhan og Mahan, også kaldet for Samhan. Baekje blev grundlagt i 18 f.Kr. i Mahan og erobrede efterhånden det hele. Silla blev etableret af seks lokale ledere i Jinhan, almindeligvis fastsat til 57 f.Kr., muligvis senere. Byeonhan blev absorberet af Gayaføderationen, som til sidst blev erobret af Silla.

Eksterne henvisninger
 Archaeology Wordsmith
 Daegu National Museum

Koreas historie

De tidlige tre kongedømmer


Gandalf, J. R. R. Tolkien'in kurgusal Orta Dünya evreninin önemli bir kesitini anlattığı Yüzüklerin Efendisi adlı fantastik üçlemesindeki önemli karakterlerden biridir.

Gandalf, bir Istari ya da Orta Dünya büyücüsüdür. Ölümsüz Topraklar'da Gandalf, Olórin adlı bir Maia ruhuydu ve rüyaların efendisi Irmo'nun bahçelerinde (Lorien) yaşıyor ve sık sık merhametli Nienna'yı ziyaret ediyordu.

Güneşin üçüncü çağının 1000. yılında Istari ya da Orta Dünya'ya gönderilen 5 büyücüden biri olmak üzere seçildi. Batı dillerinde Gri Gandalf, Elf dilinde Mithrandir ya da "gri gezgin", Cüce dilinde Tharkûn ve Harad dilinde de Incánus adıyla tanınıyordu. Dış görünüşü, büyük bir pelerin ile sivri uçlu bir şapka giymiş ve elinde bir asa taşıyan, sakallı yaşlı bir adam biçimindeydi.

Gri Liman'a vardığında Cirdan ona, Narya ya da "ateş yüzüğü"nü verdi. Bu yüzük soğumuş, korkmuş bedenlerin ruhunu tutuşturur ve cesaretlendirirdi. İki bin yıldan uzun bir süre boyunca Gandalf, Orta Dünya'da etkisini arttıran kötü güçler ile savaştı.

2941 yılında, Ejderha Smaug'un öldürülmesiyle sonuçlanan Yalnız Dağ Seferi'nin ilham kaynağı oldu. Bu sefer sırasında Gandalf Glamdring adlı kılıcı, Bilbo Baggins ise Tek Yüzük'ü buldu.

3018 yılında Frodo Baggins'in yanına gelen Gandalf, Yüzük Seferi'ni başlattı. Rivendell'de Yüzük Kardeşliği'nin lideri olarak seçildi ve kardeşliği pek çok tehlikeden kurtararak yollarına devam etmelerini sağladı. Bu sırada Khazad-dûm Köprüsü Savaşı'nda, Moria'nın Balrog'u ile yaptığı ölümcül mücadelede kayboldu. Fakat Büyücünün ruhu, hiçbir silahtan zarar görmeyen ve ışık saçan Ak Gandalf olarak dirildi. Böylece Ak Saruman'ın unvanı elinden alınmış oldu.

Gandalf bir balrog öldürmesi bakımından orta dünyada farklı bir yere sahiptir.

Yüzük Savaşında, Gölgeyele (Shadowfax) adlı atını süren Ak Gandalf her yerdeydi: Rohan Kralı Théoden'in ilham kaynağı, Isengard'da Saruman'ın sonunun hazırlayıcısı ve Minas Tirith kapılarında Cadı Kralın durdurucusu hep o oldu. Yüzük Taşıyıcısı Tek Yüzüğü yok ederken, Gandalf Mordor'un Kara Kapısı önünde Batı Ordusunun komutanları ile birlikteydi.

Savaştan sonra Gandalf, Aragorn ile Gondor'un yeniden birleşmesini sağladı ve 3021 yılında Yüzük Koruyucularının Son Yolculuğuna katılarak Ölümsüz Topraklara döndü.

Büyücü ırkının en önemli temsilcisidir.

Fin mitolojisindeki Väinämöinen adlı sihirli güçleri olan bir şaman ve ozandan ve İskandinav mitolojisindeki tanrı Odin'den esinlenilerek tasarlanmıştır.

Yüzüklerin Efendisi'nin sinema filminde bu karakteri Sir Ian McKellen canlandırmıştır.

Kaynakça

Orta Dünya büyücüleri
Hobbit karakterleri
Yüzüklerin Efendisi karakterleri
1937'de tanıtılan kurgusal karakterler
Kurgusal erkek karakterler
J.R.R.Tolkien karakterleri

Gandalf


Arfafjóla (fræðiheiti: Viola arvensis) er einært til tvíært blóm af fjóluætt.

Lýsing
Krónublöðin eru hvít, stundum með fjólubláum jaðri en það neðsta er yfirleitt gult. Laufblöðin eru stilklöng, hárlaus og fíntennt. Arfafjólan vex helst í röskuðu landi. Hún er ættuð frá Evrasíu og N-Afríku og finnst nú víða um heim.

Tilvísanir

Fjólur
Plöntur á Íslandi

Arfafjóla


An Encyclia fucata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schltr.. An Encyclia fucata in nahilalakip ha genus nga Encyclia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Encyclia

Encyclia fucata


Glenea albotarsalis é uma espécie de besouro da família Cerambycidae. Foi descrito por Stephan von Breuning em 1956. É conhecida a sua existência no Bornéu.

Referências

albotarsalis
Coleópteros descritos em 1956

Glenea albotarsalis


Menningarefni ársins er verðlaunaflokkur á Edduverðlaununum sem var tekinn upp árið 2015 þegar flokknum Menningar- eða lífstílsþáttur ársins var skipt í tvennt. Fyrstu þættirnir sem fengu þessi verðlaun voru Vesturfarar í umsjón Egils Helgasonar.

Edduverðlaunin

Menningarefni ársins


El Hassi se poate referi la:
El Hassi, localitate în provincia Batna, Algeria
El Hassi, localitate în provincia Relizane, Algeria

El Hassi


En anatomie humaine, la fosse temporale est une dépression  sur le côté du crâne
 En biologie, les fosses temporales (appelées également les fenêtres temporales) sont des ouvertures présentes dans les crânes de certains amniotes.

Fosse temporale


18. etape af Vuelta a España 2018 gik fra Ejea de los Caballeros til Lleida 13. september 2018.

Jelle Wallays vandt etapen.

Etaperesultater

Samlet efter etapen

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Kombinationskonkurrencen

Holdkonkurrencen

Referencer

Eksterne henvisninger

18

18. etape af Vuelta a España 2018


Pär Ericsson (* 21. Juli 1988 in Karlstad) ist ein schwedischer Fußballspieler. Der Stürmer, der in seiner bisherigen Karriere in Schweden und Belgien aktiv war, debütierte 2009 in der Allsvenskan.

Werdegang
Ericsson entstammt der Jugend des vormaligen Zweitligisten Deje IK. 2004 wechselte er in den Nachwuchsbereich des Carlstad United BK, für den er später in der drittklassigen Division 1 im Erwachsenenbereich debütierte. Schnell machte das Nachwuchstalent höherklassig auf sich aufmerksam. Von verschiedenen Klubs umworben entschied er sich im Juli 2008 zu einem Wechsel zum Jahresbeginn 2009 zu GAIS in die Allsvenskan. Da sein Vertrag zum Jahresende auslief und der Verein sich durch einen Verkauf im Sommer eine über die Ausbildungsentschädigung hinausgehende Ablösesumme erhofft hatte, wurde er daraufhin vom Spielbetrieb suspendiert. Daraufhin traten die Trainer aus Protest zurück. Wenige Tage später wechselte er schließlich bis zum Saisonende auf Leihbasis zum im Abstiegskampf befindlichen Degerfors IF in die zweitklassige Superettan. Bis zum Saisonende lief er in 15 Saisonspielen für den neuen Klub auf, trotz seiner sechs Saisontore verpasste der Klub den Klassenerhalt.

In der Vorbereitung auf die Spielzeit 2009 eroberte sich Ericsson bei seinem neuen Arbeitgeber GAIS einen Stammplatz. Bei seinem Erstligadebüt anlässlich eines 5:1-Erfolgs im Lokalderby gegen Örgryte IS zählte er direkt zu den Torschützen. Unter Trainer Alexander Axén bestritt er alle 30 Saisonspiele, mit Ausnahme von zwei Spielen stand er dabei jeweils in der Startformation, und traf im Saisonverlauf sechsmal. Damit spielte er sich auch in die schwedische U-21-Landesauswahl. Nach nur einer Spielzeit wechselte er innerhalb der Liga den Klub und schloss sich dem Lokalrivalen IFK Göteborg an. Bei seinem neuen Klub unterschrieb er einen Kontrakt mit vier Jahren Laufzeit, ein Anteil der Ablösesumme erhielten seine beiden Jugendklubs als zusätzliche Ausbildungsentschädigung. Bei seinem neuen Klub konnte er sich jedoch nicht entscheidend durchsetzen – 13 Spiele in seiner ersten Saison, vier Spiele in der ersten Hälfte seiner zweiten Saison. Daraufhin verlieh ihn der Verein in der zweiten Hälfte der Spielzeit 2011 an den Ligakonkurrenten Mjällby AIF. Bis zum Saisonende standen für ihn vier Tore in elf Spielen zu Buche. Angesichts der Konkurrenzsituation in der Offensive bei IFK Göteborg um Tobias Hysén, Robin Söder, Hannes Stiller, Stefan Selakovic und Daniel Sobralense vereinbarten die Vereine Mitte Februar 2012 auch für die anschließende Spielzeit ein Leihgeschäft, das sich bis zum Ende der Spielzeit 2012 erstreckt und vom Hauptsponsor des Klubs finanziert wird. Mit 13 Saisontoren platzierte er sich einerseits im vorderen Bereich der Torschützenliste und war andererseits Garant für den Klassenerhalt. Dennoch blieb er ein weiteres Jahr an den Klub verliehen, für den er abermals mit acht Saisontoren zu den besten vereinsinternen Torschützen gehörte.

Anfang 2014 schloss sich Ericsson dem belgischen Klub RAEC Mons an, bei dem er einen bis Saisonende gültigen Vertrag mit Option auf Verlängerung um eine Spielzeit abschloss. Hier kam er jedoch nicht über die Rolle eines Ergänzungsspielers hinaus, lediglich in vier seiner sieben Saisoneinsätze stand er in der Startelf und blieb dabei ohne Torerfolg. Kurz nach Saisonende verständigte er sich mit Kalmar FF auf eine Rückkehr nach Schweden und unterzeichnete einen bis Ende 2016 gültigen Vertrag. Jedoch blieb auch hier sein Aufenthalt ohne Erfolg, in der verbleibenden Phase der Spielzeit 2014 kam er zwar zu 15 Spieleinsätzen, davon aber sieben als Einwechselspieler. In der ersten Hälfte der folgenden Spielzeit bestritt er insgesamt nur acht Erstligaspiele. Daraufhin verlieh ihn der Klub ab Ende Juli 2015 an den Ligakonkurrenten Örebro SK. Nach 13 Spieleinsätzen bis zum Saisonende beendete er die Saison mit dem Klub auf dem neunten Tabellenplatz.

Nachdem Ericsson noch ein Spiel als Einwechselspieler in der ersten Hälfte der Spielzeit 2016 für Kalmar FF bestritten hatte, lösten Spieler und Verein im Juni den Vertrag auf. Im Anschluss war er kurzzeitig ohne Verein, Ende Juli nahm ihn der Erstligist Jönköpings Södra IF bis Ende 2018 unter Vertrag. Anschließend spielte er für Kongsvinger in Norwegen, für Karlstad und zuletzt den Zweitligisten Deje IK.

Weblinks
 Pär Ericsson in der Datenbank von svenskfotboll.se
 Profil bei der GAIS

Einzelnachweise

Fußballspieler (IFK Göteborg)
Fußballspieler (Mjällby AIF)
Fußballspieler (Örebro SK)
Fußballspieler (Kalmar FF)
Fußballspieler (RAEC Mons)
Fußballspieler (Jönköpings Södra IF)
Fußballspieler (Degerfors IF)
Fußballspieler (GAIS Göteborg)
Schwede
Geboren 1988
Mann

Pär Ericsson


Thomas West,  baron De La Warr et  baron West, (c.1457 - ) est un courtisan et commandant militaire anglais sous les règnes d'Henri VII et d'Henri VIII.

Carrière

Thomas Richard West est le fils aîné de  (28 octobre 1430 - 10 mars 1476),  et Katherine Hungerford (morte le 12 mai 1493),  fille de Robert Hungerford,  baron Hungerford d'Heytesbury, Wiltshire, et de Margaret Botreaux.

West sert dans une expédition en France en 1475. On dit qu'il est âgé de 19 ans ou plus à la mort de son père le 10 mars 1476 et on lui accorde la livrée spéciale de ses terres le  septembre de la même année  .

Il est fait chevalier par Henri VII le 18 janvier 1478 et le 4 mars 1486 obtient des terres dans le Sussex après la déclaration hors la loi du duc de Norfolk. En 1487, Peter Courtenay, évêque de Winchester, lui accorde une rente de 20 £. En 1489, il est fait chevalier du bain lors de l'intronisation du fils aîné d'Henri VII, Arthur Tudor, comme prince de Galles  .

Il est l'un des "commandants en chef" d'une force anglaise envoyée en Flandre en 1491 pour aider l'empereur Maximilien contre les Français, et en 1496 est le "commandant en chef" des forces levées pour réprimer la rébellion de Cornouailles, participant à la Bataille de Deptford Bridge. Il est nommé chevalier de la Jarretière le 11 mai 1510. Il participe aux sièges de Thérouanne et de Tournai en 1513, et est fait chevalier banneret après la défaite française à la bataille des Éperons le 18 août 1513. Il assiste Mary Tudor lors de son mariage avec Louis XII de France en 1514 et assiste Henri VIII au Camp du Drap d'Or en 1520  . En 1524 il est nommé Haut Shérif de Surrey et de Sussex.

West est décédé le 11 octobre 1525 et est enterré à l'église St. Mary, Broadwater, dans le Sussex.

Mariages et descendance
West épouse Eleanor Percy (née en 1455), fille d'Henry Percy (3e comte de Northumberland), et d'Eleanor Poynings, fille et héritière de Sir Richard Poynings (décédée le 10 juin 1429), avec qui il n'a pas de descendance   .

Il se remarie, avant 1482, avec Elizabeth Mortimer (décédée le 29 juin 1502), la fille de Sir Hugh Mortimer  de Martley et Kyre Ward, Worcestershire, par Eleanor Cornwall, fille de Sir Edmund Cornwall, dont il a cinq fils. et six filles :

 Thomas West (9e baron De La Warr) (décédé le 25 septembre 1554) ; épouse Elizabeth Bonville, fille et cohéritière de John Bonville, écuyer, de Shute, Devon, par Katherine Wingfield, fille de Robert Wingfield
 Guillaume West
 Anthony West
 Richard West
 John West
 Anne West ; mariée à John Clinton,  baron Clinton (d. 4 juin 1514)
 Eleanor West (née en 1481) ; épouse Edward Guildford (mort le 4 juin 1534) de Halden et Hempsted à Benenden, Kent, dont elle a un fils, Richard, et une fille, Jane, qui épouse John Dudley (1er duc de Northumberland)  .
 Dorothy West (1483-1542) ; épouse Henry Owen de Pulborough et Newtimber, Sussex
 Marguerite West
 Elizabeth West (1487-1526)  mariée à Charles Somerset (1er comte de Worcester).
 Joan West

Il épouse en troisièmes noces, Eleanor Copley (c.1476-1536), fille de Roger Copley, écuyer, de Londres et Roughey à Horsham, Sussex, par Anne Hoo, deuxième fille et cohéritière de Thomas Hoo, baron Hoo et Hastings, avec qui il a trois fils et quatre filles:

 Owen West (décédé le 18 juillet 1551) ; épouse Mary Guildford, fille de George Guildford, écuyer, deuxième fils de Richard Guildford, dont il a deux filles, cohéritières de la baronnie de West après la mort de leur demi-frère, Thomas West (9e baron De La Warr) : Mary West, qui épouse Adrian Poynings (décédé le 15 février 1571), et ensuite, en tant que seconde épouse, Richard Rogers (décédé vers 1605) ; et Anne West
 George West (d.1538) ; épouse Elizabeth Morton, veuve de Robert Walden, et fille de Robert Morton of Croydon, écuyer d'Henry VIII, dont il a deux fils, , et Thomas West, et une fille, Margaret, qui épouse Thomas Arundel, écuyer
 Leonard West (vers le 17 juin 1578) ; épouse Barbara Gascoigne, la fille de William Gascoigne de Gawthorpe, Yorkshire, dont il a trois fils et quatre filles
 Anne West ; épouse Anthony St Amand, fils illégitime de Richard Beauchamp, baron St Amand (d.1508), dont elle a une fille, Mary, qui épouse Richard Lewknor
 Marie West
 Catherine West
 Barbara West (1504-1549) ; épouse John Guildford, dont elle a six fils et six filles

Références

Bibliographie

Militaire anglais du XVe siècle
Militaire anglais du XVIe siècle
Chevalier du Bain
Famille West
Baron de la pairie d'Angleterre au XVe siècle
Baron de la pairie d'Angleterre au XVIe siècle
Chevalier de la Jarretière au XVe siècle
Chevalier de la Jarretière au XVIe siècle
Décès en octobre 1525
Baron De La Warr

Thomas West (8e baron De La Warr)


Molly Morell Macalister (Invercargill, 18 de mayo de 1920 - 12 de octubre de 1979) fue una escultora neozelandesa.

estudió con Francis Shurrock en el Canterbury College School of Art de 1938 a 1940.

Referencias

Bibliografía

Alexa M.Johnston,  "Molly Morell Macalister". Dictionary of New Zealand Biography. Ministry for Culture and Heritage. Consultado en diciembre de 2011.
Charlotte Macdonald y Merimeri Penfold, "The Book of New Zealand women", B. Williams Books, 1991 ISBN 0908912048, 9780908912049

Enlaces externos

art-newzealand.com: Reseña biográfica y obras.

Escultoras de Nueva Zelanda
Escultores del siglo XX

Molly Morell Macalister


158913 Kreider este un asteroid din centura principală.

Descoperirea asteroidului
Asteroidul  158913 Kreider a fost descoperit la Ottmarsheim, în Alsacia, de astronoma amatoare franceză Claudine Rinner, la 9 septembrie 2004.

Caracteristici
Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă majoră egală cu 3,1036888 u.a. și de o excentricitate de 0,2156073, înclinată cu 17,19565°, în raport cu ecliptica.

Denumirea asteroidului
Asteroidul a primit numele în onoarea astronomului amator francez, Christian Kreider (n. 1957).La descoperire, asteroidului i se atribuise denumirea provizorie 20054 RC25.

Note

Bibliografie

Legături externe
 Uniunea Astronomică Internațională, Minor Planet Center, (158913) Kreider = 2004 RC25
 JPL Small-Body Database Browser Search, 158913 Kreider (2004 RC25)

Centura de asteroizi
Obiecte astronomice descoperite în 2004
Asteroizi cu nume de oameni

158913 Kreider


La laguna de Chacas es una laguna del Perú, ubicada en el distrito de Juliaca en la provincia de San Román del departamento de Puno. Se halla en las inmediaciones de las localidades de Cocán y Chacas. Pertenece a la cuenca hidrográfica del río Coata.

Ubicada a 10 km al noroeste de la ciudad de Juliaca, es una laguna rodeada por bastos cerros como el Iquinito (el cual es el más alto de la zona), la laguna posee forma fusiforme y una superficie de 6,2 km² aproximadamente. Esta laguna propicia la existencia de flora y fauna diversas, fundamentalmente en el estiaje (temporada lluviosa).

Es un atractivo turístico de Juliaca.

Fauna
Propicia la existencia de animales, especialmente durante la época de lluvias Aquí encontramos especies como:
 Neochen jubata Ganso andino
 Phoenicoparrus andinus Parihuana
 Phoenicopterus chilensis Flamenco austral
 Podiceps occipitalis juninensis Macá puneño

Véase también
 Anexo:Lagos y lagunas del Perú

Referencias

 www.birdlife.org (pdf), p. 591
 INEI - Compendio Estadística 2007 (pdf), p.26

Juliaca
Chacas
Chacas

Laguna Chacas


No balé, o turnout, também chamado rotação do quadril, é a rotação das pernas nos quadris que faz com que os pés (e os joelhos) se virem para fora em sentidos opostos afastando-se da frente do corpo. Essa rotação permite maior extensão da perna, principalmente quando levantá-la para o lado e para trás. É uma parte essencial da técnica do balé clássico.

O turnout é medido em termos do ângulo entre as linhas centrais dos pés, quando os calcanhares se tocam na primeira posição, onde o turnout completo é um ângulo de 180°, que raramente é alcançado sem condicionamento, vários exercícios são necessários para melhorar o turnout aumentando a flexibilidade do quadril (para melhorar a amplitude de movimento), fortalecendo os músculos das nádegas (para permitir que um bailarino mantenha o turnout) ou ambos.

Fisiologia

No turnout quando executado corretamente, as pernas girar nos quadris. Se o turnout for alcançado por meio de rotação lateral na articulação do joelho, o joelho ainda ficará voltado para a frente. Isso é considerado esteticamente menos agradável e pode causar lesões no joelho. Alguns dançarinos usarão uma inclinação pélvica anterior (encurtando os flexores do quadril) porque a flexão do quadril reduz a tensão no ligamento e permite que a rotação lateral do quadril ocorra mais facilmente (elasticidade do ligamento iliofemoral). No entanto, isso afetará a postura do dançarino, pois exige que as costas se estendam demais para permanecerem eretas.

A extensão em que um indivíduo pode girar suas pernas é amplamente predeterminada. O grau de desvio atingível é determinado pela forma do colo do fêmur e o ângulo em que a cabeça femoral é inserida no encaixe do quadril, a orientação do encaixe do quadril, a elasticidade do ligamento iliofemoral e a flexibilidade do quadril e músculos da coxa.  No entanto, a estrutura do osso pode ser influenciada por exercícios de balé antes de um certo período de desenvolvimento ósseo alcançado por volta dos onze anos de idade.

Veja também

 Riscos da dança para a saúde

Referências
Bibliografia

Técnicas de dança

Turnout


Sjálandshérað er eitt af fimm héruðum Danmerkur frá 2007 og nær yfir megnið af eyjunni Sjálandi, fyrir utan norðausturhlutann sem tilheyrir Höfuðborgarsvæði Danmerkur, auk eyjanna Lálands, Falsturs, Manar og fleiri eyja. Þrjú fjölmennustu sveitarfélögin í Sjálandshéraði eru Hróarskelda, Næstved og Slagelse. Sórey er höfuðstaður héraðsins.

Sjálandshérað er næstfámennasta hérað Danmerkur með um 850 þúsund íbúa.

Sveitarfélög

 Faxe Kommune
 Greve Kommune
 Guldborgsund Kommune
 Holbæk Kommune
 Kalundborg Kommune
 Køge Kommune
 Lejre Kommune
 Lolland Kommune
 Næstved Kommune
 Odsherred Kommune
 Ringsted Kommune
 Roskilde Kommune
 Slagelse Kommune
 Solrød Kommune
 Sorø Kommune
 Stevns Kommune
 Vordingborg Kommune

Héruð Danmerkur
Sjáland

Sjálandshérað


Ivan Dolničar zvani Janošik (Šujica, kraj Ljubljane, 31. kolovoza 1921. - Ljubljana, 14. listopada 2011.), bio je sudionik narodnooslobodilačke borbe, časnik JA, kasnije general i visoki partijski funkcionar u SR Sloveniji i socijalističkoj Jugoslaviji.

Djetinjstvo i mladost
Rođen je 31. kolovoza 1921., u Šujici, pokraj Ljubljane, kao jedno od trinaestero djece u siromašnoj slovenskoj radničkoj obitelji, Petra i Pavle Dolničar. U rodnom je mjestu pohađao pučku (osnovnu) školu, da bi u Ljubljani isao u obrtničku školu, gdje je završio zanat za zidara. Njegov je stariji brat, Vlado Dolničar, bio prijeratni komunist, te je utjecao na to da se i ovaj priključio SKOJ-u, 1941.godine.

Sudjelovanje u Drugom svjetskom ratu
Nakon izbijanja Drugoga svjetskog rata i okupacijom Jugoslavije, Slovenija je ratnom okupacijom bila podijeljena, te se sama Dolničarova obitelj našla podijeljena u bratoubilačkom ratu među zaraćenim stranama.

Naime, on i njegov brat Vlado, priključuju se Oslobodilačkoj fronti Slovenije, te potom, u lipnju 1942., odlaze u partizane, u kojima Vlado Dolničar pogiba 1943.godine. Ivan koji dobiva nadimak Janošik, tijekom rata je sudjelovao isključivo u borbama na području Slovenije, te u redovima narodnooslobodilačkog pokreta napreduje od običnog borca, preko obavještajca u bataljunu, do političkog komesara brigade, na kojoj je dužnosti dočekao završne operacije za oslobođenje Jugoslavije, te je čak u svibnju 1945., pregovarao s njemačkim zapovjednikom generalom Alexanderom Löhrom o uvjetima kapitulacije njemackih vojnih jedinica, kojom prilikom susreće i Simu Dubajića, koji se kao major Motomehanizirane jedinice u sastavu četvrte JA, našao na tom području, tragajući za Löhrom i ostalim značajnijim bjeguncima.

S druge strane, njegov stariji brat Peter Dolničar (1910.-1945.), koji je bio oženjen i otac jednog djeteta, početkom rata odlazi u slovensko domobranstvo, te je na kraju rata, u svibnju 1945., uslijed povlačenja sa svojom jedinicom, koja se namjeravala predati Britancima, bio zarobljen i odveden u zarobljenički logor Teharje, pokraj Celja, da bi mu vlastiti brat, Ivan Dolničar, izrekao smrtnu kaznu, i naložio izvršenje presude pred vlastitim roditeljima.

Karijera u socijalističkoj Jugoslaviji
Nakon završetka Drugoga svjetskog rata, ostaje u aktivnoj sluzbi u Jugoslavenskoj armiji (JA), te je 1947. premješten u Političku upravu JA i imenovan za instruktora za veze. Sljedeće, 1948., imenovan je na dužnost političkog komesara u časničkoj školi za vezu, u mjestu Zrenjanin, u Vojvodini.

U razdoblju od 1949. do 1951. školuje se na Višoj političkoj školi "Đuro Đaković", u Beogradu, te je nakon završetka doškolovanja premjesten u Jugoslavensko ratno zrakoplovstvo, od 1951. do 1967., u kojem je za vrijeme službi boravio u Skoplji, Zagrebu i Zadru. Nastavlja doškolovanje, te od 1955. do 1957. pohađao je Višu vazduhoplovnu akademiju u Beogradu, a 1963. završava Komando štabnu školu.

Godine 1967. imenovan je na dužnost pomocnika saveznog sekretara za obranu, Nikole Ljubičića, te je u djelokrugu rada u početku pokrivao političko - pravni sektor, a kasnije civilnu obranu.

Od 1978. do 1979. bio je podsekretar u Saveznom sekretarijatu za narodnu obranu SFRJ, a od 1979. do 1982. obnašao je dužnost generalnog sekrerara u Predsjedništvu SFRJ. Ma toj je poziciji razvio bliskost s tadasnjim predsjednikom Titom, s kojim je dočekao Novu godinu 1980., te je među ostalim u njegovom krugu Tito proveo zadnje dane.

Ubrzo nakon smrti Tita, povlači se, i 1982. odlazi u mirovinu, u činu general ratnog zrakoplovstva JNA.

Kraj karijere i smrt
U mirovini se aktivirao u udrugama antifašističkih boraca, te je od 1984. do 1990. bio član SSRN-a Slovenije, a nakon demokratskih promjena u Sloveniji i raspada Jugoslavije, bio je predsjednik SUBNOR-a Slovenije, od 1990. do 2003. godine.

Godine 2005., izdaje memoarsko djelo "Generalova godina" (slo. Generalov let), u kojoj iznosi brojne osobe, događaje i činjenice iz svoje karijere, među ostalim, iznosi podatak o Titovom tzv. dvostrukom pogrebu, naime radilo se o dva pogreba, jednom simuliranom, fiktivnom za potrebe domaćih i stranih medija, te javnosti, kojom su prilikom grobnicu samo privremeno zatvorili jednom imitacijom mramorne ploče, koja nije bila pričvršćena, već se nalazila na posebnim kotačićima, te drugi službeni i stvarni pogreb odrađen je tek poslije pogrebnog ceremonijala, u prisutnosti posebne državne komisije, sastavljene od visokih državnih dužnosnika, potpredsjednika savezne Vlade, Bogoljuba Stavreva, Dolničara zatim Zvonimira Kostića i dr.

Slovenski predsjednik Milan Kučan, dodijelio mu je 26. travnja 2002., Zlatni castni znak svobode Republike Slovenije, kao najviše odlikovanje u Republici Sloveniji.

Umro je 14. listopada 2011., u devedeset i prvoj godini života, u umirovljenickom domu u Ljubljani.

Povezani članci
 Drugi svjetski rat u Jugoslaviji

Literatura
 Generalov let, Založba Modrijan, Ljubljana, 2005.

Izvori

Komunisti u drugoj Jugoslaviji
Partizanski zapovjednici

Ivan Dolničar


27748 Vivianhoette este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
27748 Vivianhoette este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Yatsugatake de Shun-ei Izumikawa și Osamu Muramatsu. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,44 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 5,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 27001-28000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

27748 Vivianhoette


Katedrala sv. Petra i Pavla u Naumburgu (njemački: Naumburger Dom St. Peter und St. Paul), Naumburg (Njemačka), je značajna srednjovjekovna protestantska crkva, bivša katolička katedrala Nauburško-Zeitske biskupije (1029. – 1615.). Upisana je na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Europi 2018. godine kao "izvanredno svjedočanstvo srednjovjekovne umjetnosti i arhitekture. Njezina romanička konstrukcija, uokvirena s dva gotička kora, predstavlja stilski prijelaz iz kasne romanike u ranu gotiku. Zapadni kor iz prve polovice 13. stoljeća odražava promjene u vjerskoj praksi i pojavu znanosti i prirode u umjetničkim figurama. Kor i skulpture osnivača katedrale u prirodnoj veličini su remek-djela radionice Naumburškog majstora".

Povijest

Gradnja katedrale je započela u romaničkom stilu 1028. god., a posvećena je 1044. godine. No, najopsežnije je građena između 1210. i 1020. godine za biskupa Engelharda (1207. – 1242.) u gotičkom stilu. Dovršena je 1260. god., a zapadni tornjevi su podignuti netom nakon toga, da bi oko 1330. bio izgrađen veliki poligonalni istočni kor, čime je uništena romanička apsida. Dodatni podovi su dodani u zapadne tornjeve u 14. i 15. st., a posvećene Dreikönigskapelle se odigralo 1416. God. 1532. u požaru su izgorjeli krovovi katedrale, nakon čega su podignuti istočni tornjevi. Tijekom reformacije, katedrala je postala sjedište prve njemačke protestantske biskupije 1542. godine i njome je upravljali izborni prinčevi Saske.
Tijekom polovice 18. stoljeća uređena je u baroknom stilu, ali je 1874./75. obnovljena u duhu historicističke obnove neo-romanike i neo-gotike.
Danas je katedrala protestantska župna crkva i od 1999. godine je dijelom turističke "romaničke ceste", zajedno s krajolicima rijeka Saale i Unstrut.

Odlike i znamenitosti

Katedrala je trobrodna bazilika s dva kora i parnim tornjevima i na zapadnom i istočnom kraju, koji uokviruju korove. Kako crkva ima korove na oba kraja, u nju se ulazi s bočnih strana. Glavni ulaz je na južnoj strani, iz klaustra ili ulaznog dvora. Korovi su odijeljeni od glavnog broda s dva letnera

U zapadnom koru katedrale nalaze se gotička figure dvanaest figura (osam muškaraca i četiri žene) u prirodnoj veličini koje predstavljaju plemstvo, osnivače katedrale, tzv. Stifterfiguren ("donorske figure"). Izradio ih je tzv. "Naumburški majstor" (Naumburger Meister) i one su vjerojatno najpoznatija umjetnička djela u katedrali.
Figure su isklesane sredinom 13. st. od grillenburškog pješčenjaka; deset ih je spojeno sa zidom, a dvije su samostojeće. Izvorno su bile oslikane i danas su vidljivi samo tragovi boje od obnove u 16. i 19. stoljeću. Za ranogotičke skulpture, ove su figure jako realistične i pokazuju brojne indivisualne detalje. Karakterne odlike i njihovo držanje svjetovnih likova na tako istaknutom vjerskom mjestu je bilo neviđeno u 13. stoljeću u Europi.
Isti umjetnik je zaslužan i za Westlettner ("zapadni letner") koji nosi figure iz Kristova Križnog puta.

Elisabethkapelle, kapela posvećena sv. Elizabeti sadrži najstarije kamene skulpture ove svetice. Vjerojatno su nastale netom nakon njezine kanonizacije 1235. godine, samo četiri godine nakon smrti svetice. U glavi skulpture su se čuvale relikvije svetice.

Katedralne prozore u ovoj kapeli oslikao je suvremeni njemački umjetnik Neo Rauch, a kriptu i krstionicu oslikao je Thomas Kuzio.

Izvori

 Gerhard Straehle, Der Naumburger Stifter-Zyklus und der Erschlagene im Westchor (Synodalchor) des Naumburger Doms, Verlag Langewiesche, Königstein, 2012.

Poveznice

 Katedrala Notre-Dame u Chartresu
 Gotičko kiparstvo
 Bamberg

Vanjske poveznice

 Fotografije najvažnijih djela u katedrali , Holycross.edu

Svjetska baština u Njemačkoj
Katoličke katedrale u Njemačkoj
Katedrale u Njemačkoj
Protestantske katedrale
Protestantske crkve u Njemačkoj
Gotičke katedrale u Njemačkoj
Romaničke katedrale u Njemačkoj

Katedrala u Naumburgu


An Fargesia brevipes in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Mcclure, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Tong Pei Yi. An Fargesia brevipes in nahilalakip ha genus nga Fargesia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fargesia

Fargesia brevipes


Jógvan Poulsen (født 19. februar 1854 på Svínáir, død 21. januar 1941 på Strendur) var en færøsk lærer, forfatter og politiker (SB).

Han blev født på Svínáir på Eysturoy i 1854, som søn af Birgithe (født Thomasdatter) og Poul Joensen. Forældrene kom oprindelig fra henholdsvis Funningur og Eiði, og Svínáir var endnu en ung niðursetubygd da de bosatte sig der. Jógvan Poulsen voksede op i et fattigt hjem, og tjente til livets ophold som tjenestedreng på gården Látrinan på Eiði. I 1874 drog han til Tórshavn for at skaffe sig en uddannelse.

Poulsen blev lærer fra Føroya Læraraskúli i 1876, og underviste i folkeskolen på Strendur, Selatrað, Morskranes og i Skáli frem til 1917. Han frasagde sig stillingen på grund af sygdom. Han udgav Förisk ABC og lesingabók, en lærebogi færøsk, sammen med C.L. Johannesen i 1891, men denne blev forældet kort tid efter som følge af V.U. Hammershaimbs nye retskrivning. Poulsens Bibliusøga fra 1900 blev et standardværk, eftersom Bibelen ikke var oversat til færøsk endnu. Han var styremedlem i Føroya Lærarafelag 1898–1903 og 1906–1912, senere medlem af skolestyret på Færøyene 1924–1928.

Poulsen var medlem af kommunalbestyrelsen i Eysturoyar prestagjalds kommuna, og senere i Sjóvar kommuna, og var borgmester en periode. Han var indvalgt i Lagtinget fra Eysturoy 1883–1928, fra 1906 tilsluttet Sambandsflokkurin. Han var Højres kandidat til Folketinget fra Færøerne i 1901, men tabte alle valgkredse undtagen Eysturoy til Jóannes Patursson. Stemmetallet i alt var 356 til Patursson og 199 til Poulsen. Poulsen var modstander af parlamentarismen og støttede kongens ret til at udpege ministre, og ønskede ikke den færøske sprogstrid som en sag i valgkampen. Han forsøgte at fremstille sig selv som den jævne borgers kandidat, og Patursson som storbøndernes kandidat. Poulsen lykkedes kun delvis med dette, fordi Højre fremstod som embedsmændenes parti for mange vælgere.

Han blev afbilledet på et færøsk frimærke i 2008.

Referencer

Lærere fra Færøerne
Politikere fra Sambandsflokkurin
Borgmestre fra Færøerne
Lagtingsmedlemmer fra Færøerne
Politikere fra Højre (1881-1915)
Faglitterære forfattere fra Færøerne
Personer fra Østerø

Jógvan Poulsen (1854-1941)


Dolores Mary Eileen O'riordan (/oʊˈrɪərdən/; ) a fost o cântăreață și compozitoare irlandeză. Ea a condus trupa de rock The Cranberries timp de 13 ani. Înainte, trupa a luat o pauză începând din 2003, și s-a reunit în 2009.

Primul ei album solo Are You Listening? a fost lansat în luna mai 2007 și a fost urmat de  No Baggage în 2009. O'riordan a fost cunoscuta pentru vocea sa mezzo-soprana, yodeling și pentru accentul sau Limerick.A apărut în calitate de judecător la The Voice of Ireland, în perioada anilor 2013-14. În aprilie 2014, O'riordan s-a alăturat echipei Jetlag (mai târziu numit D. A. R. K.) și a început înregistrările pentru un nou material.

Viața
Dolores Mary Eileen O'riordan a fost născută și crescută în Ballybricken, County Limerick, Irlanda. Ea a fost fiica lui Terence și Eileen O'riordan și cea mai mică dintre cei șapte copii.

Viața personală
Pe 18 iulie 1994, O'riordan s-a căsătorit cu Don Burton, fostul manager al formatiei Duran Duran și au avut trei copii. În 1998, cuplul a cumpărat o fermă de 61 hectare, numită Riversfield Stud, situată în Kilmallock, comitatul Limerick, vânzându-l în 2004. S-au mutat apoi la Howth, County Dublin, si-a petrecut verile într-o cabană situată în Buckhorn, Ontario, Canada. În 2009, familia s-a mutat în Buckhorn.

În luna august 2013, s-a întors să locuiască în Irlanda. Ea și Burton s-au despărțit în 2014, după 20 de ani împreună, și, ulterior, au divorțat.

Decesul
Pe 15 ianuarie 2018, la vârsta de 46 de ani, în Londra, Anglia, aflată pentru o sesiune de înregistrări, O'Riordan a murit subit. Cauza decesului, care a avut loc într-un hotel din Westminster, nu a fost imediat făcută publică. Ea s-a înecat în cada din baia camerei de hotel când se afla sub influența alcoolului.

Președintele irlandez Michael D. Higgins a fost unul dintre primii care au adus un omagiu Alte omagii timpurii au venit din întreaga lume a muzicii, inclusiv Dave Davies (The Kinks), Hozier și Kodaline.

Discografie

Albume Solo
Are You Listening?
No Baggage (2009)

Alte apariții
 Moose "Soon Is Never Soon Enough" (1992)
 Touch of Oliver "Carousel" (1993)
 Jah Wobble "The Sun Does Rise" (1994; duet)
 "God Be With You" on The Devil's Own soundtrack (1997; solo track)
 "It's Only Rock 'n' Roll" (various artists benefit single for A Children's Promise, Rolling Stones cover, 1999; vocal)
 "Ave Maria" on Songs Inspired by The Passion of the Christ (2004; solo track)
 "Angels Go to Heaven" & "The Woodstrip/There's No Way Out" (compozitor Angelo Badalamenti) Evilenko soundtrack, 2004; vocal)
 Zucchero "Pure Love" (2004; duet)
 Jam & Spoon "Mirror Lover" (2005; vocal)
 Angelo Badalamenti "The Butterfly" (2006; vocal)
 Movie, Click, dir. by Frank Coraci starring Adam Sandler."Linger," versiunea salonului; a aparut ca solist pentru trupa in timpul scenei de receptie de nunta fiului lui (2006)
 Giuliano Sangiorgi "Senza Fiato" (2007; duet)
 "Centipede Sisters" on Roll Play 2 digital soundtrack (2008)
 "Cryopian D" -(vocals and mixed) - de la "Like a Puppet Show", lansat numai de Sandro, John Malkovich, Eric Alexandrakis (2015)
 Appeared (cu trupa Cranberries) într-un episod din seria TV "Charmed" (realizând "Just Imagination")

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1971
Decese în 2018
Persoane cu tulburare bipolară
Cântăreți irlandezi
Nașteri pe 6 septembrie
Decese pe 15 ianuarie

Dolores O'Riordan


Lothar Oppermann (6. maj 1939 i Eutin, Slesvig-Holsten - 10. november 1994 i København) var tysk-dansk tegner, grafiker og maler, bosat i København fra 1973.

Uddannelse og karriere
Uddannet på vesttysklands betydeligste akademi, Hochschule für bildende Künstler, i Hamburg. Første separatudstilling 1961 med skulpturer og grafiske arbejder på Gallerie Tillybs, Hamburg.
1964 docent i grafik på Werkkunstschule i Hamburg;
1965 docent i farvelære samme sted. 1966: Udsmykning af Deutsche Lufthansas ankomsthal i Frankfurt am Main (relieffer og farvesætning af hal og hangarer).
1966: Farvesætning af Kodak-centret i Stuttgart.
1966: Vandt 1. prisen i en konkurrence om konstruktion af lys-objekt til Verdensudstillingen i Osaka, Japan.

I årene fra 1967-1971 udførte han en lang række portrætter af verdenskunstnere til Deutsche Grammophon Gesellschaft, dels portrætter til udsmykning af selskabets lokaler, dels til LP-covere med bl.a. Herbert von Karajan, Karl Böhm og Wilhelm Kempff.

Efter et studieår i London og Paris kom Lothar Oppermann i 1973 til København, hvor han blev ansat som anatomisk tegner ved Københavns Amtssygehus i Gentofte og Herlev. Han skabte bl.a. en dias-film, der vandt 1. pris i Cannes i 1976. Herefter slog Lothar sig permanent ned som "fri kunstner" i København; første separatudstillinger i Galleri Helliggejst, Galleri Arnesen og Forum Artis i 1978; samme år deltog han i en gruppeudstilling på Charlottenborg. Adskillige københavnske gallerier har siden præsenteret Lothar Oppermanns billeder, tegninger, plakater og grafik, ligesom han har udsmykket flere restauranter, samt en gavlmur i Krystalgade og en portvæg i Pilestræde. Lothar fik konstateret lymfekræft i 1993 og døde året efter.

Hovedværker
Ved Restaurant Skindbuksens 250 års jubelfest i 1978 afsløredes på hovedvæggen et stort anlagt maleri, i folkemunde kaldt "Nadverbilledet", hvor et udsnit af stedets trofaste gæster, bl.a. den lyse digter Jens August Schade og livskunstneren Svend Aage Tauscher, ses i en festlig hverdagsstund. Andetsteds i lokalet ses et dobbeltportræt fra 1984 af Schade og Mogens Gottlieb.

"Heksesøen", et godt 5m² stort triptykon malt over Per Nørgårds 4. symfoni. Maleriet er tilegnet Per Nørgård og blev udstillet ved den danske uropførelse i Radiohusets Koncertsal (1982). Privateje.

Eksterne henvisninger

Kunstnere fra Tyskland
Kunstnere fra Danmark

Lothar Oppermann


Bench er en kortfilm instrueret af Niels Elmvig Bruhn efter eget manuskript.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2013

Kortfilm fra Danmark

Bench


George Bancroft (født 30. september 1882, død 2. oktober 1956) var en amerikansk teater- og filmskuespiller.

Bancroft blev født i Philadelphia, Pennsylvania, i 1882. I sine unge dage var han sømand, og han spillede skuespil om bord på skibet. Han tog eksamen fra United States Naval Academy som underofficer, men forlod flåden, efter at hans værnepligt var afsluttet, for at blive komiker inden for blackface-sang og -dans i revyer.

Derefter vendte han sig mod melodrama og musikbaserede komedier. Han blev en af de største Hollywood-stjerner i 1920'erne. Bancrofts første hovedrolle var i Ponyekspressen (1925), og det følgende år havde han en vigtig birolle blandt et hold skuespillere, der også omfattede Wallace Beery og Charles Farrell, i den episke widescreen-flådefilm Havets befrier (1926). Han gik derefter fra historiske film til de lurvede eksistenser i underverdenen i Paramount Pictures-produktioner som von Sternbergs Det mørke Chicago (1927) og The Docks of New York (1928). Han blev nomineret til Oscar for bedste mandlige hovedrolle i 1929 for Fra New Yorks Underverden, spillede titelrollen i  Ulven fra Wall Street (1929, udsendt lige inden Wall Street-krakket), og optrådte i Paramounts stjernebesatte revyfilm Paramounts stjerneparade (1930) og Rowland Browns Blood Money (1933).

De, der kendte ham, som Budd Schulberg, sagde, at han efterhånden udviste et enormt ego. For eksempel skal han have nægtet at falde om, efter at en rekvisitrevolver blev fyret mod ham, idet han sagde: "Én sølle kugle kan ikke stoppe Bancroft!" I 1934 var han efterhånden gået over til at blive birolleskuespiller, selv om han stadig optrådte i begrænsede roller i klassikere som En gentleman kommer til byen (1936) med Gary Cooper, Angels with Dirty Faces (1938) med James Cagney og Humphrey Bogart, Each Dawn I Die (1939) med Cagney og George Raft og Diligencen (1939) med John Wayne. I 1942 forlod han Hollywood for at drive en ranch. Han døde i 1956 i Santa Monica, Californien, og blev bisat der i Woodlawn Memorial Cemetery.

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Pennsylvania
Personer fra Philadelphia
Amerikanere i 1800-tallet
Amerikanere i 1900-tallet

George Bancroft (skuespiller)


Moneda contramarcada o moneda resellada es una moneda marcada después de su acuñación y mientras se encuentra en circulación con el fin de validarla o revalorarla, tal es el caso de países azotados por severa inflación o devaluación. También puede ser por causa del vandalismo.

El real de a 8
Los reales de a 8 se acuñaban en América dentro de la denominación del Real español y se transportaban a granel hacia España, haciendo este transporte un objetivo tentador para los piratas y corsarios del mar. Por otra parte, su uso también se extendió por el sudeste asiático, pues el Galeón de Manila transportaba periódicamente plata en monedas desde México hasta Manila en las Filipinas, donde debía intercambiarse por mercancías chinas y filipinas en tanto la plata era la única mercancía extranjera que China aceptaba como pago. En el comercio oriental, los reales de a 8 españoles fueron a menudo estampados con caracteres chinos, estos caracteres indicaban que se trataba de monedas originales.

Si bien España impedía el libre comercio entre sus colonias y el resto del mundo, el contrabando de diversos productos se hizo común desde el  entre colonias españolas y buques de Gran Bretaña y Holanda; ello permitió que las piezas monetarias acuñadas en las cecas del Imperio Español circularan por sitios ajenos a la jurisdicción española. Las Trece Colonias británicas en América del Norte llegaron a utilizar prontamente los reales de a 8 debido a la fineza de su contenido en plata y a su relativa abundancia en el mercado, mayor que la moneda de su propia metrópoli.

El comercio español con China, utilizando como base a las Filipinas, hizo que el Real de a 8 se difundiera también en el Sureste asiático. En una época donde el valor de la moneda estaba determinado por su contenido intrínseco de plata u oro, la fineza del Real de a 8 hizo que esta pieza se tornara extraoficialmente en la moneda de cambio para el comercio internacional sostenido en Asia Oriental. La llegada de comerciantes estadounidenses a China a fines del  impulsó más el uso del spanish dollar, como se denominaba en inglés al Real de a 8.

Los Reales de a 8 tenían un valor nominal de 8 reales en España y sus colonias, pero la necesidad de moneda fraccionaria causó que a menudo las piezas fueran cortadas físicamente en cuatro u ocho trozos, para lograr un cambio más pequeño. Fuera del imperio español era muy difícil obtener monedas españolas de plata con denominaciones menores a las del Real de a 8, por lo cual la partición física de la moneda era el único modo de obtener fracciones y posteriormente resellarlas para su uso, cosa que también ocurrió durante las guerras de independencia de las colonias españolas cuando las piezas caían en manos de los insurgentes.

Peso Mexicano
Al igual que con su antecesor, el real de a 8, el comercio español con China hizo que el peso se difundiera también en el Sureste asiático, por lo que las piezas eran reselladas para que tuvieran curso legal en esos países. La necesidad de moneda fraccionaria causó que a menudo las piezas fueran cortadas físicamente en dos, cuatro u ocho trozos, para lograr un cambio más pequeño para posteriormente resellarlas para su uso.

Durante el conflicto de la guerra de independencia diversos resellos fueron estampados en monedas de diferentes denominaciones acuñadas durante el reinado de Carlos IIII y Fernando VII en diferentes cecas para certificar su validez para uno u otro bando. También se utilizaron medallas religiosas. Existen diversas combinaciones de resellos de ambos bandos en una sola pieza, así como falsificaciones modernas.

Los insurgentes resellaron las monedas emitidas por la corona para la circulación en los territorios que estaban bajo su dominio, incluso el líder independentista José María Morelos reselló sus algunas de sus propias monedas combatir la falsificación.

Por otro lado las autoridades realistas resellaron las monedas de plata emitidas por la corona para certificar su validez así como las monedas que habían sido ya contramarcadas por los insurgentes

Galería

Véase también
 Real de a ocho
 Peso mexicano

Referencias

Bibliografía
Bertsch, Wolfgang: "Chop or Chopmark?" Chopmark News. The Newsletter of the ChopMark Collectors Club, a special group of numismatists, vol. 8, no. 4, Chula Vista, October 2002, p.12.
Cuhaj, George S. et al. Standard Catalog of World Coins 1901-2000, 42nd edition, Iola Wisconsin, 2014, p. 10, paragraph "Countermarks/Counterstamps".
Yap, Eldrich: "Counterstamp vs. Countermark". In: Chopmark News, Chopmark Collectors Club, Vol. 15, issue 4, Taipéi, December 2011, p. 115-116.

Enlaces externos
 Countermarked Coins

Monedas
Inflación
Producción de moneda

Moneda contramarcada


L'énergie solaire au Vietnam  connait depuis 2019 un développement très rapide : la part de l'énergie solaire photovoltaïque dans la production d'électricité est passée de 0,01 % en 2018 à 2 % en 2019, 4,1 % en 2020 et 10,5 % en 2021. Les nouvelles installations se sont élevées à  en 2019 et  en 2020 ( mondial en 2020 avec 7,7 % du marché mondial), portant la puissance installée photovoltaïque du pays à  fin 2021, au  mondial.

Potentiel solaire du Vietnam

Le Vietnam bénéficie d'un important potentiel solaire, en particulier dans sa moitié sud : la région des hauts plateaux du centre a une durée annuelle moyenne d'ensoleillement de  à  et une intensité d'irradiation solaire de  ; la région sud a  à /an de soleil et .

Solaire thermique

Solaire photovoltaïque

Production d'électricité
La production d'électricité de source photovoltaïque au Vietnam atteignait  en 2020, soit 4,0 % de la production d'électricité du pays et  en 2021, soit 10,5 % de la production d'électricité du pays. Le Vietnam se plaçait en 2021 au  mondial pour la production d'électricité photovoltaïque avec 2,5 % du total mondial, derrière la Chine :  (31,7 %), les États-Unis :  (14,2 %), le Japon (8,6 %), l'Inde (6,6 %), l'Allemagne et l'Australie.

Puissance installée
En 2021, le Vietnam a installé , portant sa puissance installée à , au  mondial avec 1,8 % du total mondial, loin derrière la Chine (), les États-Unis (), l'Inde () et l'Allemagne ().

Selon l'Agence internationale de l'énergie, le marché solaire a pris son essor au Vietnam en 2019 avec plus de  de nouvelles installations, portant la puissance installée solaire totale à . Il a connu une véritable explosion en 2020 avec au moins  de mises en service, surtout des installations en toitures (), mais aussi des centrales de taille commerciale (), dont des centrales flottantes. La puissance installée totale atteint ainsi . L'objectif de  fixé par le gouvernement pour 2030 est déjà dépassé en 2020. Le Vietnam a été le  mondial en 2020 avec 7,7 % du marché mondial ; il était déjà au  en 2019. A la fin de 2020, sa puissance installée représente 2,1 % du total mondial, au . Sur le segment du solaire diffus (petites installations en toitures), il a été le  mondial en 2020, derrière la Chine et devant les États-Unis.

Politique énergétique
Le boom du solaire vietnamien a été impulsé par un généreux tarif d'achat garanti de  sur 20 ans, instauré en 2017, et des exemptions fiscales.

Le , le Ministère de l'Industrie et du Commerce a lancé le « Programme de promotion du solaire sur toitures », qui ambitionne l'installation de  de solaire sur toitures d'ici 2025.

En 2020, plus de  photovoltaïques ont été installés sur les toits. Selon la Planification de l'électricité VIII, le solaire et l'éolien représenteront 28 % de la production nationale d'ici 2030, 41 % en 2045.

Principales centrales photovoltaïques

En  sont inaugurées les phases 1 et 2 de la centrale solaire de Dau Tieng, sur 504 hectares dans la province de Tây Ninh ; leur puissance installée s'élève à . Peu après, Dau Tieng 3 a été mis en service, apportant  supplémentaire. Le projet Dau Tieng est le plus grand projet solaire du Vietnam.

Le , le projet solaire de Trung Nam Thuan Nam ( est inauguré ainsi que la première ligne à  financée par le privé dans le pays, dans la province de Ninh Thuận.

Le , la centrale solaire de Xuan Thien Ea Sup () est mise en service par le groupe Xuan Thien dans la province de Đắk Lắk, dans les hautes terres centrales du Vietnam, avec près de 2 millions de panneaux solaires du fabricant chinois LONGi et une ligne à  de , qui font de cette centrale solaire la plus importante d'Asie du Sud-Est à ce jour. Le groupe Xuan Thien prévoit d'augmenter la puissance de cette centrale pour la faire passer à  d'ici le début de 2022.

En , Sharp Energy Solutions annonce l'achèvement de la construction d'une centrale solaire de  dans la province de Bình Định, la septième installation solaire réalisée par Sharp au Vietnam.

En , un projet d'énergie solaire de  a été achevé par Sharp Energy Solutions dans la province de Ninh Thuận.

Solaire flottant
En 2021, une centrale solaire flottante de  est installée sur le réservoir de la centrale hydroélectrique de Da Nhim-Ham Thuan-Da Mi, dans la province centrale de Binh Thuan, avec des financements par le Canada et la Banque asiatique de développement. Elle produit de l'électricité pendant la journée ; la centrale hydroélectrique est ainsi moins sollicitée et sa capacité de production peut être utilisée pendant les heures de pointe en soirée.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Énergie au Viêt Nam
 Énergie solaire photovoltaïque
 Centrale solaire photovoltaïque

Énergie solaire au Vietnam


Lignin (od lat. lignum: drvo) je neugljikohidratni polifenolni polimer, glavni sastojak drva (od 15 do 35%), koji poput plastike ili cementa povezuje celulozna vlakna u vrlo čvrstu izvanstaničnu strukturu. Biljna stanica sintetizira lignin i pohranjuje ga na unutarnju stranu celulozne stijenke. Taj se proces naziva lignifikacija. Budući da lignin predstavlja nepropusnu zapreku, takve stanice ugibaju i preostaje samo vanjska celulozno-ligninska struktura, koja drvu daje veliku čvrstoću. Lignin je sporedni proizvod u proizvodnji papira, dobiva se odvajanjem (ekstrakcijom) s pomoću vodene pare, kiselina ili organskih otapala. Lignosulfonati se upotrebljavaju u kožarstvu, kao emulgatori u prehrambenoj industriji, te kao sirovina u kemijskoj industriji, na primjer za proizvodnju vanilina (mirisna i aromatična tvar u proizvodnji čokolade, slatkiša, likera i mirisa).

Papir

Osim celuloze i hemiceluloze, drvna masa sadrži i mnogo lignina. To je visokomolekularni polimer složene građe, kojim su obložena celulozna vlakanca u drvetu. Lignin je sa stanovišta proizvodnje papira nepoželjan pratilac celuloze i nastoji ga se iz nje ukloniti. Lignin daje celulozi odrvenjen karakter i sprečava bubrenje celuloznih vlakana, pa je mljevenje celuloze koja sadrži lignin znatno otežano. S obzirom na udjel lignina razlikuje se tvrda, normalna i mekana celuloza.

Lignocelulozna biomasa

Celulozni etanol ili bioetanol iz lignocelulozne biomase spada u drugu generaciju biogoriva. Proizvodnja bioetanola, kao obnovljivog goriva, dosad se uglavnom temeljila na sirovinama na bazi jednostavnih šećera ili škroba. Međutim, jer se te sirovine koriste u ljudskoj prehrani i ishrani životinja, proizvodnja bioetanola iz istih smatra se neekonomičnom. Stoga je cilj buduću proizvodnju bioetanola temeljiti na lignoceluloznoj biomasi, odnosno na sirovinama poput poljoprivrednih i šumskih ostataka. Lignocelulozna biomasa po sastavu se sastoji od lignina, hemiceluloze i celuloze. Upravo složenost strukture lignocelulozne biomase uvjetuje primjenu različitih vrsta predtretmana, koji prethode procesu hidrolize celuloze i hemiceluloze na fermentabilne šećere. Predtretmani mogu biti fizikalni (mehaničko usitnjavanje, piroliza), fizikalno-kemijski (autohidroliza, eksplozija u tekućem amonijaku, eksplozija u ugljikovom dioksidu CO2), kemijski (ozonoliza, kiselinska hidroliza, alkalna hidroliza, oksidativna delignifikacija) i biološki (pomoću mikroorganizama).

Većina ugljikohidrata može se u procesu hidrolize razgraditi do jednostavnih šećera, te potom, fermentirati u etanol. Međutim, u slučaju kada su u materijalu prisutne celuloza i hemiceluloza, proizvodnja bioetanola razlikuje se od tradicionalne tehnologije "od škroba do etanola" zbog složenosti kemijske strukture tih komponenti. Lignocelulozna biomasa može se podijeliti u nekoliko skupina i to: poljoprivredni ostaci, šumarski ostaci i kruti gradski otpad. Proizvodnja bioetanola iz tih sirovina nalaže se i kao zanimljivo rješenje za njihovo zbrinjavanje. Činjenica da je velika količina lignoceluloznoga materijala, u stvari, ostatak koji potječe iz poljoprivredne proizvodnje ili industrije, otvara mogućnosti proizvodnje bioetanola u velikim količinama. Suprotno postupku proizvodnje bioetanola iz škrobnih sirovina, razgradnji lignocelulozne biomase do monomera šećera prethode različite vrste predtretmana, koji osiguravaju bolju iskoristivost sirovine i u konačnici veći prinos bioetanola. Cilj primjene predtretmana je promjena lignoceluloznog materijala kako bi se razgradila njegova struktura i poboljšala enzimatska razgradnja. Budući da hemiceluloza u takvoj molekuli tvori vrlo čvrste veze s ligninom i celulozom, mnogi predtretmani imaju za cilj ukloniti upravo hemicelulozu.

Lignoceluloza je jedan od najčešćih biopolimera u prirodi. Za razliku od zrna žitarica, u kojima je škrob najznačajniji ugljikohidrat, lignocelulozna biomasa sastoji se od celuloze (40 - 50%), hemiceluloze (25 - 35%) i lignina (15 - 20%). Udio tih komponenti u biomasi razlikuje se ovisno o sirovini, ali stabljika kukuruza, u odnosu na klip kukuruza, slamu pšenice i trave, ima najmanji udio lignina u svojem sastavu, što znači da je i najpogodnija sirovina za proizvodnju bioetanola.

Celuloza je možda najvažnija komponenta u većini staničnih stijenki biljaka, koja se sastoji od dugačkih lanaca glukoze, kao i škroba, međutim različite strukturalne konfiguracije. Upravo strukturalne karakteristike i obavijenost celuloze i hemiceluloze ligninom, čine lignocelulozni materijal težim za hidrolizu od škrobnih sirovina. Lignin je, pak, visoko razgranata molekula, te čini ključnu komponentu stanične stijenke. Međutim, tijekom procesa konverzije biomase u bioetanol, lignin smanjuje enzimatsku razgradljivost biomase. Postoje značajne prepreke u učinkovitoj proizvodnji bioetanola iz poljoprivrednih ostataka. One se primarno odnose na čvrste fizikalne i kemijske veze između lignina i polisaharida u staničnoj stijenci biljke, te na kristalnu strukturu celuloze. Lignin je komponenta u staničnoj stijenci koja tvori zaštitni sloj oko lanaca celuloze i hemiceluloze, štiteći na taj način te polisaharide od enzimatske razgradnje. Kako bi se biomasa pretvorila u bioetanol, celuloza mora biti u obliku u kojem je dostupna celulolitičkim enzimima.

Izvori

Biljke
Polimeri
Biljni proizvodi

Lignin


Austur-þýska karlalandsliðið í knattspyrnu var fulltrúi Austur-Þýskalands í knattspyrnu og var stjórnað af knattspyrnusambandi landsins á árunum 1952 til 1990. Austur-Þjóðverjar voru löngum í hópi sterkari knattspyrnuþjóða Evrópu en komust þó aðeins einu sinni í úrslitakeppni stórmóts, á HM 1974 - ef Ólympíuleikarnir eru undanskildir.

Saga
Þegar árið 1949 var myndað óformlegt úrvalslið hernámssvæða Sovétmanna í Þýskalandi undir stjórn Helmut Schön sem síðar flutti vestur á bóginn og stýrði liði Vestur-Þýskalands um árabil. Það sama ár var Austur-Þýskaland stofnað sem sjálfstætt ríki og á árunum 1951 og 1952 fékk landið aðild að FIFA í áföngum þrátt fyrir hörð mótmæli granna þeirra í vestri. Vestur-Þjóðverjar neituðu upp frá því alla tíð að leika við Austur-Þjóðverja ótilneyddir.

Fyrsti landsleikurinn var vináttuleikur gegn Pólverjum í Varsjá í september 1952 sem heimamenn unnu 3:0. Fyrstu misserin voru landsleikir stopulir sem skýrðist að miklu leyti af Berlínaruppreisninni 1953.

Fallið út í forkeppni
Austur-Þjóðverjar freistuðu þess fyrst að komast á stórmót á HM 1958 en höfnuðu í neðsta sætis síns riðils á eftir Tékkóslóvakíu og Wales. Sagan endurtók sig fjórum árum síðar, þar sem liðið fékk bara eitt stig í fjórum leikjum í forkeppninni. Í það skipti og aftur fyrir HM 1966 voru það Ungverjar sem komust áfram. Fyrir HM í Mexíkó 1970 féllu Austur-Þjóðverjar svo úr keppni eftir stórtap fyrir Ítölum í lokaleik.

Uppskeran var viðlíka rýr í Evrópukeppninni. Fyrir mótin 1960 og 1964 var undankeppnin með útsláttarfyrirkomulagi og féllu Austur-Þjóðverjar úr leik fyrir Portúgölum og Ungverjum. Enn og aftur urðu Ungverjar ofjarlar austur-þýska liðsins í forkeppninni 1968 þar sem Hollendingar og Danir ráku lestina. Fyrir EM 1972 vann Austur-Þýskaland svo þrjá fyrstu leiki sína og virtist í kjörstöðu en fékk svo aðeins eitt stig úr seinni þremur leikjunum og mátti sjá á eftir Júgóslövum í næstu umferð.

Stærsta stundin
Eftir langa mæðu tóks Austur-Þjóðverjum loks að komast í úrslitakeppni á HM 1974, eftir að hafa rutt Rúmenum, Finnum og Albönum úr vegi. Mótið var haldið í Vestur-Þýskalandi. Þögn sló á áhorfendur þegar dregið var í riðlakeppnina og í ljós kom að Vestur-Þjóðverjar og Austur-Þjóðverjar yrðu saman í riðli. Kvittur komst á kreik um að yfirvöld í Austur-Berlín myndu draga liðið úr keppni en til þess kom þó ekki.

Austur-þýska liðið byrjaði vel og lagði Ástrali í fyrsta leik, 2:0. Þvínæst gerði liðið 1:1 jafntefli gegn Síle. Úrslitin þýddu að austur-þýska liðið þurfti jafntefli gegn Vestur-Þjóðverjum í lokaleiknum til að vera öruggt um sæti í milliriðlum. Sigur myndi hins vegar þýða toppsætið í riðlinum. Eftir hnífjafnan og spennandi leik komu Austur-Þjóðverjar flestum á óvart með 1:0 sigri á heimamönnum. Þeir síðarnefndu gátu þó huggað sig við að tapið tryggði þeim mun viðráðanlegri milliriðil.

Brasilíumenn og Hollendingar unnu Austur-Þjóðverja 1:0 og 2:0 í milliriðlinum og hafði austur-þýska liðið ekki að neinu að keppa í lokaleiknum gegn Aregentínu. Honum lauk 1:1 í heldur tilþrifalitlum leik. Austur-Þjóðverjar höfðu þó staðið sig með prýði á sínu fyrsta og eina stórmóti.

Aftur í sama farið
Ekki tókst að fylgja árangrinum á HM eftir í forkeppni 1976. Austur-Þjóðverjar höfnuðu stigi á eftir toppliði Belga í forriðlinum, þar sem Íslendingar reyndust örlagavaldar með því að gera jafntefli við Austur-Þjóðverja ytra og vinna þá 2:1 á heimavelli. Það er til marks um virðinguna sem austur-þýska liðið naut á þessum árum að Íslendingar töldu þetta lengi sína stærstu stund á fótboltavellinum.

Austur-Þjóðverjar lutu í lægra haldi fyrir Austurríkismönnum í kapphlaupinu um sæti á HM í Argentínu 1978. Tveimur árum síðar kostaði 2:3 á heimavelli gegn Hollendingum í lokaleiknum farseðilinn á EM á Ítalíu 1980. Í forkeppni HM 1982 reyndust Pólverjar svo of stór biti að kyngja.

Forkeppni EM 1984 olli vonbrigðum en fyrir HM í Mexíkó 1986 enduðu Austur-Þjóðverjar með tíu stig, en Frakkar og Búlgarir komust áfram á ellefu stigum hvor þjóð. Fyrir EM 1988 höfnuðu Austur-Þjóðverjar fyrir ofan Frakka en fyrir neðan Sovétmenn og sátu því heima. Í þeirri forkeppni bar það m.a. til tíðinda að austur-þýska liðið sigraði Íslendinga 0:6 á Laugardalsvelli.

Austur-Þjóðverjar luku sinni síðustu heilu forkeppni fyrir HM 1990. Enn voru Íslendingar með þeim í riðli, sem reyndist sá opnasti í keppninni. Sovétmenn hirtu toppsætið og Austurríki nældi í hitt HM-sætið með 3:0 sigri í hreinum úrslitaleik gegn Austur-Þjóðverjum í lokin.

Vestur- og Austur-Þýskaland voru í fyrsta sinn dregin saman í forkeppni fyrir EM 1992, en sameining þýsku ríkjanna átti sér stað áður en fyrsti leikurinn var spilaður. Austur-Þýskaland lék sinn síðasta landsleik á móti Belgum þann 12. september 1990 og lauk honum með 2:0 kveðjusigri. Raunar hafði staðið til að þýsku löndin mættust í einum lokaleik rétt fyrir sameiningu, en hann var blásinn af eftir að knattspyrnuáhugamaður var stunginn í ólátum áhorfenda.

Evrópsk knattspyrnulandslið
Karlalandslið í knattspyrnu
Aflögð landslið í knattspyrnu
Austur-Þýskaland


William Makepeace Thackeray (d. 18 Temmuz 1811, Kalküta, Hindistan – ö. 24 Aralık 1863) İngiliz yazar, gazeteci ve karikatürcü.

1811 yılında Kalküta'da doğdu. Ailesi tarafından erken yaşlarda okul için İngiltere'ye gönderildi. Orada pek çok okul değiştirir. Charterhouse School'u bitirir. Daha sonra Paris'i ziyaretinde Goethe ile tanışır. Yaşamı boyunca kitaplara çok değer veren yazar 52 yaşında hayatını kaybeder.

En ünlü romanı Vanity Fair (Gurur Dünyası), kahramanı Becky Sharp'ın, sınıf atlamak için neleri göze aldığını anlatır. Romanlarında kahramanlarının ihtirasları yüzünden içine düştükleri gülünç ya da utandırıcı durumları anlatır. Diğer romanları arasında The Luck of Barry Lyndon (Barry Lyndon'ın Talihi), Pendennis'in Serüvenleri: Talihi, Talihsizlikleri, Dostları ve En Büyük Düşmanı sayılabilir.

"The Luck of Barry Lyndon" romanı, 1975 yılında Amerikalı yönetmen Stanley Kubrick tarafından Barry Lyndon adıyla sinemaya da aktarıldı. Film aralarında 4 Oscar ödülünün de bulunduğu 13 ödül kazanmıştı.

1811 doğumlular
Kalküta doğumlular
1863 yılında ölenler
19. yüzyıl Britanyalı yazarları
İngiliz roman yazarları
İngiliz Anglikanlar
Trinity College'da öğrenim görenler
İngilizce eser veren yazarlar
Victoria devri kişileri
Kensal Green Mezarlığı'na defnedilenler

William Makepeace Thackeray


Die Finnish International 2007 fanden vom 29. März bis zum 1. April 2007 in Helsinki statt. Es war die elfte Austragung dieser internationalen Meisterschaften von Finnland im Badminton.

Medaillengewinner

Weblinks
 tournamentsoftware.com

2007
Badminton 2007
Badmintonwettbewerb in Helsinki
EBU Circuit 2006/07

Finnish International 2007


1920 වර්ෂයේ නර්තන අධ්‍යනය ශ්‍රාස්ත්‍රීය විෂයක් ලෙස පිළිගැනිනි. වර්තමානයේ මෙම විෂයයන් පූර්ණ පද්ධතියන් වන්නේ විශ්වවිද්‍යාල, සෞන්දර්යය හා මානව වැඩසටහන් තුලය. 20 වන ශතවර්ෂයේ දී ප්‍රායෝගික දැනුම හා සමානව ශාස්ත්‍රීය දැනුම ද ප්‍රායෝගික පර්යේෂණ සදහා උපකාර විය. විශාල නර්තන පාඨමාලාවන් ඇති අතර ඒවායින්,

• විශේෂඥ පුහුණුව : විලාසය හා ශිල්ප ක්‍රම

• පුහුණු පර්යේෂණ : නැටුම් ශාස්ත්‍රය රඟ දැක්වීම

• මානව ශිල්ප ශාස්ත්‍රය

• නර්තන චිකිත්සාව

• නර්තන හා ශිල්පය

• ලබාන් චලනය

පරිපූර්ණ නර්තන ශාස්ත්‍රීය පාඨමාලාවන් BA (Hons) සිට PhD හා අනෙකුත් පශ්චාත් ආචාර්ය උපාධි දක්වා විහිදේ. බොහෝ නර්තන විශේෂඥයන් මෙම පාඨමාලා හදාරා විශේෂඥ නර්තන වෘත්තිකයන් ලෙස ක්‍රියා කරයි.

සටහන්

{|

|Dance - Dance studies and techniques
{|
නර්තනය

නර්තන අධ්‍යාපනය හා ශිල්පය


La Estación Ferroviaria de Midões, igualmente conocida como Estación de Midões, es una plataforma ferroviaria de la Línea del Miño, que sirve a Parroquia de Midões, en el Ayuntamiento de Barcelos, en Portugal.

Características

Descripción física y servicios
En 2010, presentaba 2 vías de circulación, que poseían ambas 495 metros de longitud; las dos plataformas tenían 151 metros de extensión, y una altura de 30 centímetros.

En marzo de 2011, apenas servicios regionales de la operadora Comboios de Portugal paraban en esta Estación.

Enlaces externos

Fotografía de la Estación Ferroviaria de Midões, en el portal Panoramio

Referencias

Midões
Midões
Barcelos

Estación de Midões


Syrewicz ist der Familienname folgender Personen:
 Bolesław Syrewicz (1835–1899), polnischer Bildhauer
 Pawel Syrewicz (* 1987), polnischer Tennisspieler
 Stanisław Syrewicz (* 1946), polnischer Komponist und Theaterregisseur

Syrewicz


Schistostegaceae, porodica pravih mahovina smještena nekada u vlastiti red Schistostegales, danas u redu Dicranales.

Catoptridium smaragdinum Brid., sinonim je za Schistostega pennata.

Rodovi
 Catoptridium Brid. = Schistostega
 Schistostega D. Mohr

Izvori

Dicranales

Schistostegaceae


Niculae Florea () a fost un inginer chimist și pedolog român, membru de onoare al Academiei Române din 2015.

Note

Legături externe
 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – F

Nașteri în 1921
Nașteri pe 31 mai
Centenari români
Decese în 2022
Ingineri chimiști români
Pedologi români
Membri de onoare ai Academiei Române
Găeșteni

Niculae Florea


Mohamed Blal (Marruecos, 1982) es un atleta marroquí afincado en España, especialista en carreras de cross, media Maratón y Maratón. Posee una marca de 29:08 en la prueba de 10 km en ruta y 1:02:50 en media Maratón (Santoña, 2014).

En el año 2009 comenzó a correr en España con su aparición en los 15 km de Cuenca. En noviembre de 2010 alcanzó la 2ª posición en el XV Quixote Maratón Internacional de Castilla-La Mancha, disputado entre las ciudades de Ciudad Real y Miguelturra.

En 2011 fue el ganador de la prueba de Siete Aguas realizada en la Comunidad Valenciana, considerada una de las más importantes de la temporada española. También en 2011 fue el vencedor de la VI edición de la Carrera Popular de Paracuellos realizada sobre un circuito urbano de 10 km.

El 24 de enero de 2012 fue el primer clasificado en la media Maratón ciudad de Getafe con una marca de  1:03:04. El 19 de febrero de 2012 ganó la 28ª edición del Maratón Ciudad de Sevilla en la que participaron más de 5500 corredores, con un tiempo de 2:13:41.

En 2014 ganó la Media Maratón de Santoña, con un tiempo de 1h 02'50".

Referencias

Atletas de Marruecos

Mohamed Blal