Mișcarea internațională ATD Lumea a patra (în trecut Ajutor pentru toți dezmoșteniții sorții, ulterior Să Acționăm Toți pentru Demnitate) a fost inițiată în octombrie 1957 de preotul Joseph Wresinski (1917-1988) cu familiile (aproape două mii de persoane) trăind într-o tabără de relocare la Noisy-le-Grand (în suburbiile Parisului).

ATD Lumea a Patra are ca obiectiv eradicarea sărăciei extreme. La baza mișcării stă ideea că cei care suferă din această cauză trebuie să fie primii care să facă ceva. Fiecare cetățean se poate angaja în acte concrede de solidaritate și de transformare a mentalităților. Ea propune de asemenea să fie un angajament durabil, pe bază de voluntariat. Prezent la începutul secolului XXI-lea în vreo 30 de țări la nivel de acțiune (datorită unor 450 de voluntari permanenți) și vreo sută de țări prin corespondenți, ea lucrează atât pe teren, cât și la nivel național și internațional.

Creată de preotul catolic Joseph Wresinski, în scopul de a elimina sărăcia extremă, Mișcarea ATD Lumea a patra adună femei și bărbați de diverse origini religioase, filozofice, politice și de oricare origine socială.

Pe data de 29 aprilie 2009 consiliul de administrație a asociației a luat decizia de a da acronimului ATD un sens nou: Să acționăm toți pentru demnitate (în franceză: « Agir Tous pour la Dignité »), urmărind o schimbare începută de filiala filipineză a asociației cu aproximativ zece ani mai devreme.

Istoria
Tabăra a fost instalată puțin mai devreme, în iunie 1954, de Mișcarea Emmaus și de fondatorul ei, Abatele Pierre (1912-2007). Din noiembrie 1954 până în 1970 erau barăci, denumite "igluuri" de locuitorii acestei așezări. Acestea aveau o lățime de 5,2 metri, și o lungime de 8,4 metri, făcute din plăci ondulate de azbociment. Materialul era folosit la acoperișurile igluurilor din această tabără.

Fondatorul
Părintele Joseph Wresinski s-a născut într-o familie polonezo-spaniolă de imigranți săraci. Chiar dacă ar fi putut să uite de lumea sărăciei, el alege să se întoarcă în ea. Se mută într-o tabără de familii fără domiciliu la Noisy-le-Grand, aproape de Paris, și locuiește 11 ani în această "tabără temporară".
Părintele Joseph a declarat într-un interviu, publicat ca o carte (Les pauvres sont l'Église – Săracii sunt Biserica) în 1983:

Se opune la supa populară și le propune familiilor o grădiniță pentru copii și o bibliotecă. Tot în decursul interviului de mai sus, spune:

Câțiva ani mai devreme, cu ocazia unei adunări, el spunea:

O bibliotecă pentru copii (în aprilie 1957), o capelă (în decembrie 1957), un salon de îngrijire pentru femei (în 1959), o spălătorie (în 1960), niște ateliere pentru adulți (în 1960) și tineri (în 1962), vor fi realizate puțin câte puțin. Cu familiile taberei și câțiva prieteni, o asociație este creată în 1957, care, în 1961, ia numele de "Ajutor pentru toți dezmoșteniții sorții" (în franceză « Aide à Toute Détresse »: ATD).

Geneviève de Gaulle Anthonioz (1920-2002), nepoata generalului de Gaulle, îl întălnește pe Părintele Joseph în octombrie 1958. La începutul lunii decembrie 1958, ea găsește din nou la Noisy-le-Grand sărăcia extremă dar și fraternitatea pe care ea însăși le-a trăit, fiind deportată în perioada regimul nazist într-un lagăr de concentrare din Ravensbrück. După moartea a doi copii într-un incendiu în tabăra în 1960, ea se leagă definitiv de aceste familii foarte sărace și acceptă începând de pe 10 iunie 1964 până pe 28 octombrie 1998 președinția asociației ATD în Franța.

În noroiul taberei de familii fără adapost, Părintele Joseph consideră că accesul la lumea universitară este o problemă decisivă pentru o schimbare reală. El îi cere lui Alwine de Vos van Steenwijk (1921-2012), o diplomată olandeză care venise să-l întâlnească, să creeze un institut de cercetare: Institutul de cercetare și de formare a relațiilor umane (în franceză « Institut de recherche et de formation aux relations humaines »: IRFRH). Un prim colocviu este organizat la UNESCO în mai 1961 și un al doilea în februarie 1964. În urma mai multor studii efectuate la Noisy-le-Grand, cu ajutorul familiilor, sociologul francez Jean Labbens (1921-2005), invitat în tabără, a constatat că, în țările industrializate, o parte a populației rămâne în sărăcie extremă, în ciuda creșterii economice. Puțin câte puțin, se dezvoltă de asemenea o corespondență internațională, prin crearea legăturii cu persoane izolate, angajate în întreaga lume, alături de familiile aflate în sărăcie extremă. Aceasta este nașterea forumului permanent "Sărăcia extremă în lume" (în franceză « Extrême pauvreté dans le monde »), de grupuri de prieteni.

Confruntat cu suferința locuitorilor acestei tabere de oameni fără adăpost, confruntat cu răspunsurile de urgență ale societății, care nu au fost niciodată urmate de soluții reale, se pune problema unui angajament pentru o durată lungă; printre bărbații și femeile din toate categoriile sociale care vin să ajute, unii fac pasul să se angajeze pe termen lung. Un "voluntariat permanent" este creat.

În 1966, cu șase dintre primii voluntari, "opțiunile de bază" ale asociației sunt redactate. Textul începe cu cuvintele următoare:

O luptă terminologică
Pentru a pune capăt termenilor insultători precum: "cazuri sociale", "familii inadecvate", "familii cu probleme", care dau vina pe cei aflați în condiție de sărăcie extremă, termenii de "excluși" și "excluziune socială" au fost propuși în 1964. Următorul an, este propus termenul de "sub-proletariat", care caracterizează o parte a populației care nu a beneficiat niciodată de drepturile obținute de proletari. Mai apoi, în 1968, Joseph Wresinski propune o expresie pentru speranță și demnitate: "Lumea a patra", expresie care va reprezenta de acum înainte adunarea celor săraci și a celor care nu sunt săraci, dar angajați în același refuz al mizeriei.

În 1972, sunt descoperite la întâmplare, de un prieten al Mișcării, "Caiete ale ordinului al patrulea" (în franceză: « Cahiers du quatrième ordre »), publicate la 25 aprilie 1789, care vor situa expresia de "Lumea a patra" într-o perspectivă istorică. Titlul acestei cărți face ecou la organizația societății franceze, înainte de revoluția din 1789. Având în vedere faptul că la vremea respectivă societatea era împărțită – primul ordin fiind reprezentat de cler, al doilea de către nobilime, iar al treilea de către oamenii care nu sunt nici preoți, nici nobili, dar care îndeplinesc o activitate economică (adică agricultori, artizani și comercianți) – prin acest titlu, autorul, un nobil, milita pentru recunoașterea la nivel politic a unui al patrulea ordin: cei nevoiași, săraci, sau invalizi.

Evoluții
Din 1973, întâlniri internaționale sunt organizate pentru a afirma, în mod public, voința celor din Lumea a patra de a fi ascultați, luați în considerare și, mai presus de toate, utili societății.

În cadrul asociației, unele dintre cele mai dezavantajate familii continuă să fie sursa noilor inițiative. Văzând la televizor taberele de refugiați, ei le spun voluntarilor: "Oriunde există suferință și mizerie, lumea a patra trebuie să fie prezentă". Inspirați de această interpelare, niște echipe sunt înființate în țările în curs de dezvoltare ca răspuns la solicitările din partea unor prieteni sau instituții din diferite țări. La începutul secolului XXI, Mișcarea ATD Lumea a patra are echipe în 29 de țări și corespondenți în peste 100 de țări.

La 14 februarie 1988, Părintele Joseph Wresinski a murit în decursul unei ințervenții chirurgicale pe cord. După o slujbă în Catedrala Notre-Dame din capitala Franței, a fost înmormântat joi, 18 februarie 1988 în Méry-sur-Oise, la centrul internațional al ATD Lumea a patra. În 1989, a fost creată de Alwine de Vos van Steenwijk, o Casă Joseph-Wresinski în Baillet-en-France, cu misiunea de a colecta publicațiile și scrierile sale și de a extinde cunoașterea mesajului său în întreaga lume. În 2005, este luată decizia de a păstra toate scrierile membrilor ATD Lumea a patra din întreaga lume în Baillet-en-France. În februarie 2007 este inaugurat Centrul internațional Joseph-Wresinski, după renovarea Casei Joseph-Wresinski și construirea unei noi clădiri. Scopul centrului este de a oferi surse pentru lucrarea de cunoaștere a populațiilor foarte sărace și de înțelegere a cauzelor sărăciei.

Mai jos este un extras din ultima contribuție a lui Joseph Wresinski, înainte de plecarea sa în spital, o reflecție asupra drepturilor omului în numele Comisiei Naționale Consultative pentru Drepturile Omului:

Puțin timp după moartea sa, niște membri a Mișcării au început un proces de beatificare, gândindu-se că mesajul și viața lui sunt un patrimoniu pe care Biserica nu-l poate nega. Deschis pe 19 martie 1997 de către Monsenior Daniel Labille, atunci Episcop de Soissons, procesul de beatificare a Părintelui Wresinski este pe drumul cel bun.
Pentru a respecta caracterul neconfesional al Mișcări ATD Lumea a patra, această cauză de beatificare a fost întreprinsă de o asociație independentă: asociația Prietenilor Părintelui Joseph Wresinski (în franceză: « Les Amis du Père Joseph Wresinski », prescurtată APJW).

În Franța

Raportul Wresinski
Părintele Joseph Wresinski a lăsat, în special, un instrument de reflecție: raportul "Marea sărăcie și precaritate economică și socială" (în franceză: « Grande pauvreté et précarité économique et sociale ») denumit de asemenea "Raportul Wresinski" prezentat Consiliului Economic și Social francez și votat la 11 februarie 1987.

Iată definiția sărăciei extreme propusă în Raportul Wresinski:

Rapoartele către Consiliul Economic și Social al lui Joseph Wresinski în februarie 1987, al lui Geneviève de Gaulle Anthonioz în iulie 1995, și al lui Didier Robert în iunie 2003 au transformat conceptul de luptă împotriva sărăciei. Ea devine o cerință etică legată de demnitatea egală a fiecărei ființe umane. Drepturile omului sunt indisociabile pentru a fi respectate. Aceasta implică o acțiune globală coerentă și orientată spre viitor la nivelul autorităților publice și al partenerilor sociali, construind un parteneriat cu oamenii, familiile și comunitățile foarte sărace.

Cele două rapoarte au oferit niște baze pentru ca mobilizarea cetățenilor și asociațiilor să conducă la crearea Legii privind venitul minim de integrare (în decembrie 1988), a Legii de orientare cu privire la lupta împotriva excluderii (în iulie 1998) și a Legii privind acoperirea universală de sănătate (în iulie 1999).

Venitul minim de integrare

Legea de orientare cu privire la lupta împotriva excluderii

Acoperirea universală de sănătate

Dreptul la o locuință opozabilă

Mișcarea s-a angajat într-o acțiune de lobby pentru a fi votat în Parlament un text stabilind în Franța un "drept la o locuință opozabilă", care urmează să fie definit în conformitate cu cel de-al 11-lea raport al Înaltului Comitet pentru Locuințele Persoanelor Dezavantajate prezentat Președintelui Republicii în decembrie 2005 și a argumentului "Dreptul la o locuință opozabilă", care a urmat la data de 17 februarie 2006. Acest argument se bazează pe un principiu simplu: "În absența unei obligații de rezultat pentru puterea publică Legea este fără conținut, deoarece este fără sancțiune". După mai mulți ani de activitate împreună cu alte organizații, la 5 martie 2007 a fost adoptată Legea privind dreptul la locuință opozabilă (« Loi sur le Droit Au Logement Opposable » așa-zisă Legea DALO).

Teritorii zero șomer de lungă durată

Ziua internațională din 17 octombrie
Aceste schimbări legislative foarte importante nu sunt suficiente fără mobilizarea tuturor cetățenilor.
O întâlnire în mod regulat este lansată începând cu 17 octombrie 1987, atunci când, după apelul Mișcării ATD Lumea a patra, 100 000 de oameni și-au exprimat convingerea că a fi uniți împotriva mizeriei este o datorie sacră:

O dală care poartă acest mesaj a fost plasată pe Place du Trocadero din Paris, acolo unde a fost semnată Declarația Universală a Drepturilor Omului în decembrie 1948.

Această adunare a instituit ziua de 17 octombrie ca Ziua Internațională pentru Eradicarea Sărăciei. În data de 22 decembrie 1992 Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite a adoptat oficial, prin rezoluția 47/196, această zi.

Cu ocazia acestui eveniment, părintele Joseph Wresinski a citit discursul său « Je témoigne de vous » ("Eu mărturisesc despre voi"), care a devenit destul de celebru.

La sfârșitul acestei zile de 17 octombrie 1987, el declară încă:

Din 17 octombrie 1987 replici ale dalei din Place du Trocadéro sunt inaugurate în întreaga lume, în onoarea tuturor victimelor mizeriei, de fiecare dată în locuri simbolice.

Menținerea unei liste de replici ale dalelor este o provocare, pe măsură ce inițiativele se înmulțesc. Mai jos, vom discuta câteva inițiative remarcabile:

 În 1987, în Santiago de Compostela (Spania), în Muzeului Pelerinajelor (prima replică a dalei).
 La 21 aprilie 1988, la Geneva (Elveția), în sala Oficiului Internațional al Muncii.
 La 30 mai 1992, la Berlin (Germania), la poala Zidului Berlinului.
 La 21 mai 1993, la Strasbourg (Franța), la Consiliul Europei.
 La 17 octombrie 1996, în New York (Statele Unite), în grădina Palatului Națiunilor Unite, pe peluza nordică.
 La 15 octombrie 2000, la Roma (Italia), în fața Bazilicii Sfântul Ioan din Lateran.
 La 29 mai 2002, la Bruxelles (Belgia), în fața Parlamentului European.

Pentru moment, nici o replică a dalei nu există în nici unul din orașele din România.

Organizare

Președinte internaționale

Secretari-Generali
Începând din 1999 și până astăzi, au fost numiți un director general (menționat mai jos în litere îngroșate) și niște directori adjuncți.

Logoul Mișcării

Evoluția asociației la nivel internațional
Anul 1964 a fost cel în care ATD Lumea a patra a trimis pentru prima dată o echipă de voluntari permanenți în afara Franței.

Era la New York (SUA), în cartierul Upper East Side, la invitația lui Lloyd Ohlin (1918-2008), un sociolog american, care conducea programele "Războiul împotriva sărăciei" ("War on Poverty"), lansată la 8 ianuarie 1964 de către Președintele american Lyndon Johnson (1908-1973) și destinat pentru cea de-a cincea parte a populației americane, care este "îmbrăcată prost, prost hrănită, prost găzduită", în cuvintele președintelui însuși.

Primele instituții ale ATD din țările în care asociația este prezentă astăzi, în ordine cronologic: Franța (creată în 1957), Statele Unite ale Americii (1964), Elveția (1965), Regatul Unit (1968), Belgia (secretariat în 1963; primul voluntar permanent în 1969), Țările de Jos (1970), Italia (1976), Luxemburg (1978), Guatemala (1979), Insula La Réunion (în 1979; din punctul de vedere tehnic, tot Franța este), Thailanda (1980), Mauritius (1980), Burkina Faso (1981), Coasta de Fildeș (1981), Canada (1982), Senegal (1982), Haiti (1983), Republica Centrafricană (1984), Germania (1984), Peru (1987), Filipine (1987), Madagascar (1989), Honduras (1991), Spania (1992), Bolivia (1994), Republica Democratică Congo (1997), Irlanda (1999), Tanzania (1999), Polonia (2005), Brazilia (2007), Mexic (2007), Camerun (2014), Bulgaria (2015).

Acțiune cu instituțiile la nivel internațional
Mișcarea internațională ATD Lumea a patra a fost înregistrată în Franța în data de 22 noiembrie 1974 cu Alwine de Vos van Steenwijk ca prima președinte, post pe care îl va pastra până în 2002.

Mișcarea internațională a obținut statutul consultativ cu Consiliul Economic și Social al Organizației Națiunilor Unite (ECOSOC) în 1974 și statut consultativ general (statut II) în 1991, statutul consultativ cu Consiliul Europei în 1977 (participativ din 2003), cu UNESCO și Organizația Internațională a Muncii (OIM) în 1978 și cu UNICEF în 1979.

ATD Lumea a patra nu are nicio afiliere politică sau confesională.

Delegația la instituțiile europene
În octombrie 1972 a fost creată la Bruxelles delegația la instituțiile europene și ATD Lumea a patra a participat la creerea a primului intergrup de deputați europeni în ianuarie 1980. Astăzi, acest intergrup este cunoscut sub denumirea "Sărăcie extremă și Drepturile Omului" ("Extreme Poverty and Human Rights"), de asemenea denumit până în 2009 "Comitetul Lumea a patra" la Parlament european. În jurul intergrupului se adunau, în 2015, 30 dintre cei 751 deputați europeni, din 12 țări diferite (în mare parte din Italia), dintre care nici un deputat din România.

Principii directoare ale ONU privind sărăcia extremă și drepturile omului

Orientările asociației și principiile acțiunilor sale

Mișcarea respingerii sărăciei
Mișcarea ATD Lumea a patra nu face distribuții (de hrană, de îmbrăcăminte, etc.), dar are acțiuni de tip cultural care sunt pe termen lung. Cu cei mai săraci, el încearcă să schimbe viziunea societății asupra sărăciei și excluziunii. A refuza mizeria este să o distrugi. Este contrarul asistenței care închide oamenii în dependență. Așa cum a declarat odată Joseph Wresinski:

O mișcare a drepturilor omului
În cadrul unei mișcări a drepturilor omului,  a rezumat inspirația care îl animă prin declarația: "Acolo unde oamenii sunt condamnați să trăiască în mizerie, drepturile omului sunt violate. A fi uniți pentru a le face respectate este o datorie sacră". Este gravată pe esplanada libertăților și drepturilor omului de la Trocadéro din Paris. Aceste drepturi sunt centrul Zilei Mondiale pentru Eradicarea Sărăciei, care este marcată în fiecare an la 17 octombrie.

Prioritate pentru cel mai sărac
Mișcarea ATD Lumea a patra are dorința constantă de a se întâlni cu cei mai îndurași de mizerie, cei mai uitați; acestea persoane sunt baza și măsura tuturor proiectelor.

Acțiuni la nivel local

Grupuri locale

Grupuri Tapori

Biblioteci de stradă

Festivaluri ale cunoștințelor

Case de vacanță familială

Universitatea populară Lumea a patra

Proiectul pilot "a lucra și a învața împreună"

Distincții
În februarie 1990 Mișcarea Internațională ATD Lumea a Patra a fost premiată cu Premiul pentru drepturile omului din Republica Franceză "pentru un proiect de bibliotecă de străzi în cartierele sărace din Dakar în Senegal".

În decembrie 2008 Mișcarea Internațională ATD Lumea a Patra a primit mențiunea onorabilă a Premiului UNESCO / Bilbao pentru promovarea unei culturi a drepturilor omului "pentru activitățile sale de combatere a sărăciei".

Vezi și

 Sărăcie
 Drepturile omului

Referințe

Legături externe

  Site-ul oficial al Mișcării internaționale ATD Lumea a patra, disponibil în 13 limbi
  Site-ul oficial al centrului internațional Joseph-Wresinski, disponibil în 16 limbi
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Franța
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Belgia, disponibil în olandeză și franceză
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Canada, disponibil în engleză și în franceză
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Țările de Jos
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Luxemburg
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Elveția, disponibil în franceză și în germană
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Italia
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Spania
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Irlanda
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Regatul Unit
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Statele Unite ale Americii
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Germania
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Polonia
  Blog-ul oficial al Mișcării ATD Lumea a patra în Filipine
  Site-ul oficial al ATD Lumea a patra în Guatemala
  Site-ul oficial al Zilei internaționale pentru eradicarea sărăciei, înființată de ATD Lumea a patra, disponibil în 28 limbi.

Bibliografie

  Alwine de Vos van Steenwijk. « La Provocation sous-prolétarienne : pour une société sélective », Éditions Science et Service, Pierrelaye, 1972.
  Joseph Wresinski & Gilles Anouil. « Les pauvres sont l'Église », Éditions Le Centurion, Paris, 1983.
  Geneviève de Gaulle-Anthonioz. « Le secret de l'espérance », Éditions Fayard, Paris, 2001.
  Pierre Dogneton & Alwine De Vos van Steenwijk. « Ambassadrice auprès des plus pauvres », Éditions l'Harmattan, Paris, 2001.
  Frédérique Neau-Dufour. « Geneviève de Gaulle Anthonioz : l'autre de Gaulle », Éditions du Cerf, Paris, 2004.
  Xavier Godinot. « Éradiquer la misère », Presses universitaires de France, Paris, 2008.
  Georges-Paul Cuny. « L'Homme qui déclara la guerre à la misère », Éditions Albin Michel, Paris, 2014.
  Bruno Tardieu. « Quand un peuple parle », Éditions La Découverte, Paris, 2015.
  Thierry Monfils. « Le Père Joseph Wresinski : sacerdoce et amour des pauvres », Éditions jésuites Lessius, Bruxelles, 2017.

Fondări în 1957
Ajutor umanitar
Drepturile omului
Organizații neguvernamentale
Organizații non-profit internaționale
Sărăcie


I. tehnička škola Tesla srednja je strukovna škola u Zagrebu s dva strukovna smjera na kojem se obrazuju budući strojarski tehničari i elektrotehničari.

Povijest

Prije I. svjetskog rata
Već 1882. godine postavljeni su temelji zagrebačkog stručnog školstva, te je iste godine u Zagrebu osnovana Obrtna škola pri Muzeju za umjetnost i obrt. Prva takva škola osnovana je u Engleskoj 1851., a u Zagrebu otvara svoja vrata čak 31 godinu poslije. Pri samom osnutku obrtna škola je imala 4 odjela: građevinsko obrtni, mehaničko obrtni, umjetničko obrtni i kemijsko obrtni. Građevna stručna škola se osniva 1897. kao zasebna jedinica u okviru Obrtne škole i zapravo samim time započinje razdvajanje Obrtne škole, koja je usmjerena prvenstveno umjetničkom oblikovanju proizvoda, od Tehničke škole koja je usmjerena na obrazovanje stručnih kadrova potrebnih u industrijskoj proizvodnji.

Između dva svjetska rata
Proces je tijekom idućih desetljeća doveo do osnivanja Srednje tehničke škole (proizašle iz dotadašnje Građevinske škole) i Više tehničke škole kao zasebne i novoosnovane obrazovne ustanove. S druge strane taj isti proces doveo je Obrtnu školu do Više škole za umjetnost, zatim do Akademije za umjetnost i obrt te na kraju do Akademije likovnih umjetnosti. Srednja tehnička škola bilježi u međuratnim godinama dinamičan programski razvoj. Na početku, 1920. godine ona je bila škola za građevinsko obrtne poslovođe, da bi se 1923. godine obogatila Školom za strojarske poslovođe, 1928. godine geometarskim odjelom i 1931. godine Večernjom škole za elektromontere. Iste se godine osniva strojarski odjel, a 1937. godine elektrotehnički odjel pri školi. Nastojanja škole da udovolji rastućim potrebama industrije nisu bila praćena razumijevanjem vlasti i škola radi na skučenom prostoru u nehigijenskim prostorijama. Arhivski izvještaji pokazuju npr. da je 1939. godine zbog skučenih mogućnosti nastave bilo odbijeno čak 200 odličnih i vrlo dobrih učenika (bilo je mjesta samo za 160, a primalo se 280 učenika), te da je znatan broj učenika obolijevao od tuberkuloze. Postavljen je zahtjev da se izgradi nova školska zgrada, ali Drugi svjetski rat prekida sve napore u tom smjeru. U teškim ratnim uvjetima Tehničku školu je završilo vrlo malo učenika.

Poslije II. svjetskog rata
Nakon završetka rata potrebe za obrazovanjem stručnih kadrova se umnogostručuju. Škola dobiva velike zadatke, a i novi status. Dana 1. prosinca 1946. godine postaje Savezna tehnička škola i prima u svoje odjele čak 1096 polaznika iz raznih jugoslavenskih republika. Iduće godine rješava se i pitanje prostora dovršenjem zgrade u Klaićevoj 7.

Prvih je godina školovanje u saveznoj školi trajalo samo tri godine zbog hitne potrebe za stručnjacima u ratom opustošenoj zemlji. Tako je prva upisana generacija završila školovanje 1949. godine. Međutim, programska raznorodnost Savezne tehničke škole dovodi do njenog ukidanja, a od pojedinih odjela osnivaju se posebne tehničke škole:

 arhitektonsko-građevinski odjel postaje samostalna škola pod nazivom Tehnička škola
 geodetski odjel postaje Geometarski praktikum
 strojarski, elektrotehnički i kemijski odjel postaju Tehnička škola industrijskog smjera

U tim je poratnim godinama gospodarski razvoj bio ubrzan i dinamiku razvoja pratila je i potreba za stručnim kadrovima što znači i za obrazovanjem tih kadrova. Sve se to odražavalo na transformaciji obrazovnih ustanova, kako u smislu uvođenja novih programa tako i u smislu pronalaženja novih organizacijskih oblika obrazovanja stručnjaka potrebnih u danom trenutku. Time se objašnjavaju mnoge organizacijske i sadržajne transformacije kroz koje su prošle tehničke škole nastale 1948. godine od Savezne tehničke škole.

Utemeljenje
 1952. godine Tehnička industrijska škola prerasta u Tehničku školu iz koje se 1960. godine izdvaja Kemijski odjel kao zasebna odgojno-obrazovna ustanova.
 1960. godine dijeli se elektrotehnički odjel Tehničke škole na odjel jake i slabe struje.
 1961. godine na Tehničkoj školi počinje školovanje odraslih za strojarske tehničare i elektrotehničare jake struje.
 1962. godine uvodi se izvanredno obrazovanje za one kandidate koji žele nastaviti školovanje ali nemaju uvjeta za redovno pohađanje nastave čak ni u večernjim satima.
 1965. godine iz matične zgrade u Klaićevoj 7 seli Kemijski školski centar. Kako je Građevinski školski centar to učinio još 1963. godine na ovoj lokaciji ostaje samo Tehnička škola u čijem su sastavu strojarski odjel i elektrotehnički odjel jake i slabe struje.
 1966. godine osnovana je opća srednja škola kao eksperimentalna škola strojarskog i elektro usmjerenja.
 1966. godine je Tehnička škola, odlukom Skupštine grada od 18. ožujka prerasla u Školski centar za strojarstvo i elektrotehniku.
 1969. godine Školskom centru se pripaja škola s praktičnom obukom "Joža Vlahović" a isto tako i njezine večernje škole.
 1970. godine u Centru se otvara škola za industrijske poslovođe kao pokušaj da se praktičnim programima proširi krug kvalificiranog kadra potrebnog u doba industrijskog razvoja.
 1978. godine Centar za strojarstvo i elektrotehniku mijenja ime u Obrazovni centar za automatiku, energetiku i procesnu tehniku, a iste godine se spaja sa Školskim centrom elektroprivrede.
 1979. godine je nazivu centra dodano i ime Nikole Tesle, jednog od najistaknutijih imena u povijesti elektrotehnike. Iste se godine u Centar uključuje Studij pogonskih inženjera strojarstva i elektrotehnike pogonsko-remontnog smjera iz Školskog centra zračnog saobraćaja. Time ovaj Centar dobiva status visokoškolske ustanove u kojoj se stječe srednje i više obrazovanje od III. do IV. stupnja.
 1980-tih godina reforma odgoja i obrazovanja zahvaća i programsku strukturu srednje školskih centara. U tim je previranjima Centar "Nikola Tesla" pretrpio vjerojatno najznačajnije transformacije.

Neovisna Hrvatska
 1991. godine od Centra "Nikola Tesla" nastaju Elektrostrojarska tehnička škola i X. gimnazija "Ivan Supek".
 1996. godine Elektrostrojarska tehnička škola mijenja ime u I. tehnička škola da bi se zauvijek znalo tko je od tehničkih škola utemeljen prvi.
 2001. godine I. tehnička škola mijenja ime u I. tehnička škola Tesla i to ne bez razloga, jer: "Titan među znanstvenicima, Nikola Tesla izumio je elektromotor na izmjeničnu struju i tako oslobodio uspavanog diva električne energije. Ukrotio je divlju snagu Nijagarinih slapova te izumio telefonsko pojačalo, lučnu svjetiljku, Teslin svitak – transformator. Od 212 službeno priznatih Teslinih izuma, njih 110 danas se široko primjenjuje."

Učenici i djelatnici I. tehničke škole Tesla, postavili su 18. lipnja 2007. godine, u predvorju I. tehničke škole Tesla, poprsje Nikole Tesle.

Odlikovanje Predsjednika Republike Stjepana Mesića dodijeljeno 2007. godine I. tehničkoj školi Tesla za inovaciju "Teslina ruka" bio je veliki poticaj za stvaralački rad učenika.

Školske godine 2019./2020. je, unatoč štrajku prosvjetara, pandemiji koronavirusa i potresu u Zagrebu u potpunosti obnovljena unutrašnjost i okoliš škole.

Tesla danas
Danas I. tehnička škola Tesla ima ukupno 1059 učenika, od čega desetak djevojaka, podijeljenih u 40 razrednih odjela i to 32 razredna odjela elektrotehničke struke i 8 razrednih odjela strojarske struke. Radi se u dvije smjene. Nastavnički zbor čini 90 nastavnika, a zaposleno je ukupno 115 djelatnika. Škola također provodi i programe obrazovanja odraslih.

Ukupni prostor I. tehničke škole Tesla iznosi oko 8000 m2 unutar kojeg otpada na:

 učionice 1600 m2
 radionički prostor 2500 m2
 laboratorijski prostor 500 m2
 kabinetski prostor 250 m2
 specijalizirane učionice 200 m2
 praktikum 100 m2
 dvorana za tjelovježbu 500 m2 (izvan uporabe)

U školi se također nalazi kutak mira za učenike (Klub Učenika Tesla -KUT) u kojem učenici mogu imati svoj mir, družiti se i zaigrati stolni tenis.

Škola od 2020. godine izdaje godišnjak Teslaš, a prethodno je od 2015. izdavala godišnjak Retroviziju.

Elektrotehničari
Elektrotehnički dio sastoji od 32 se razredna odjela i najzastupljeniji je program u školi koji kroz široku ponudu izvannastavnih aktivnosti i kvalitetan nastavni program već generacijama odgaja učenike koji se po završetku škole najčešće upisuju na fakultete ili koji kao tehničari bivaju ključan čimbenik u svom profesionalnom okruženju. Učenici kroz nastavu stječu teoretska znanja koja primjenjuju na laboratorijskim vježbama na kojima rade s mikrokontrolerima, robotima i brojnim drugim suvremenim uređajima. U svoje četiri nastavne godine prolaze put od osnova elektrotehnike pa sve do programiranja i upravljanja robotima, mikrokontrolerima i 3D printerima.

Strojarski tehničari
Strojarski dio je manji i sastoji se od 8 razreda. Učenici stječu znanja i vještine kroz nastavu u školi. Program strojarskog tehničara učenicima daje izvanredna praktična iskustva u bogato opremljenim laboratorijima, ali i kvalitetnu teoretsku podlogu bez koje bi rad na modernim strojevima bio nemoguć. Nakon školovanja, učenici su kompetentni za rad u modernom proizvodno-poslovnom okruženju, ali nerijetko nastavljaju školovanje na tehničkim fakultetima i visokim učilištima. Strojarski tehničari stječu brojne kompetencije. 3D modeliranje i simulacija u vodećim svjetskim softverima CATIA i SolidWorks te proizvodnja na CNC strojevima i 3D printerima samo su dio vještina koje stječu učenici kroz četiri nastavne godine.

Športska dostignuća
Svoj radni vijek u školi je provela profesorica tjelesne kulture i rukometašica Ana Titlić.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice

Srednje škole u Zagrebu

I. tehnička škola Tesla


Tatiana Semenova ( - ) est une danseuse de ballet et professeure de danse d'origine russe, fondatrice de l'école de danse du Houston Ballet.

Biographie
Semenova est née à Petrograd (aujourd'hui Saint-Pétersbourg), en Russie. Elle déménage avec sa famille à Paris, à l'âge de cinq ans. À l'âge de sept ans, Semenova commence à étudier la danse avec Mathilde Kschessinska.

Après plusieurs années de pratique, Semenova fait ses débuts sur scène à l'âge de 11 ans avec une compagnie d'opéra russe formée à Londres. L'année suivante, elle commence  sa carrière professionnelle en tant que membre du Ballet Russe de Monte Carlo, en tournée aux États-Unis et en Amérique du Sud. En 1937, Semenova rejoint l'Opéra russe à Paris en tant que première ballerine.

Pendant la Seconde Guerre mondiale, elle forme un groupe appelé le Foxhole Ballet pour donner des représentations dans les bases militaires en Europe et en Afrique avec l'USO. Alors qu'elle se produit à Rome, sur une scène endommagée par une bombe, elle se sectionne le cartilage du genou et se fracture le bras. Incapable de danser plus longtemps, en 1946, Semenova part aux États-Unis pour commencer une carrière d'enseignante à la Carnegie Hall 's School of Dance.

En 1950, elle forme l'American Youth Ballet à Baton Rouge, en Louisiane. Elle a notamment Elizabeth Ashley comme étudiante.

En 1954, Semenova transfère l'American Youth Ballet à Houston, au Texas . L'année suivante, la Houston Foundation for Ballet, nouvellement formée, lui demande d'aider à fonder l'école de danse du Houston Ballet, qui existe toujours aujourd'hui. Elle est la directrice de cette académie pendant 11 ans.

En 1968, Semenova forme sa propre compagnie, Ballet of Houston, qui prospère jusqu'au milieu des années 1980. Après la dissolution de la compagnie, Semenova continue à enseigner en privé jusqu'à sa mort en 1996.

Semenova est enterrée à côté de sa mère dans le cimetière de l'île San Michele à Venise, en Italie.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 :

Liens externes

 Archives de Tatiana Semenova à l' Université de Houston
.

Naissance en juillet 1920
Danseuse russe du XXe siècle
Danseuse de danse classique
Maîtresse de ballet
Ballets russes
Décès en septembre 1996
Décès à Venise
Personnalité liée à Houston
Décès à 76 ans

Tatiana Semenova


Dov (Dubi) Seltzer (în ebraică: דב (דובי) זלצר), născut în 1932 la Iași) este un compozitor și dirijor israelian, evreu originar din România, laureat al Premiului de stat al Israelului (Premiul Israel).

Biografie

Dov (Dubi) Seltzer s-a născut ca Bernard Seltzer (Dov este numele ebraic corespunzând lui Bernard, iar Dubi este diminutivul ebraic al numelui Dov) s-a născut în anul 1932 la Iași în Moldova, România, și la scurt timp după aceea familia sa s-a mutat la București. S-a evidențiat prin talent muzical din copilărie. La 5 ani a început să învețe să cânte la pian, iar la 9-15 ani  a învățat deja teoria muzicii și armonia cu compozitorii Alfred Mendelsohn și Mihail Jora.

La vârsta de 15 ani, în 1947 el a emigrat cu fratele său Haim în Palestina, (aflată atunci încă sub mandat britanic), sub auspiciile organizației sioniste "Aliyat Hanoar" (Emigrația tineretului). Vaporul cu imigranți "ilegali" a fost interceptat de o navă britanică, iar toți pasagerii au fost închiși într-o tabără de arest în Cipru. În tabără Bernard Seltzer și-a ebraizat numele propriu în Dov. Între timp, o comedie muzicală pe care a compus-o la 14 ani înainte de plecare, "Țara pentru cei neadulți" s-a jucat în România încă doi ani pe scena Teatrului profesional de copii din București. Ulterior Seltzer a putut intra în Israel, unde a învățat mai întâi în kibuțul Beit Zera, iar apoi a terminat studiile liceale în kibuțul  Mishmar haEmek. A luat și lecții de muzică și pian cu compozitorii Frank Peleg și Mordehai Seter. La recomandarea lui Frank Peleg, el a primit o bursă pentru a putea continua studiile la Liceul de muzică din Haifa (1948-1950), și apoi la cel din Tel Aviv.

La 18 ani Seltzer a fost recrutat în armata israeliană și s-a numărat printre fondatorii Lehakat haNahal - Ansamblul de muzică și divertisment al forțelor Nahal (Tineretul agricultor militar) și compozitorul oficial al acestui ansamblu.
Cântecele pe care le-a scris pentru Ansamblul Nahal și sutele de cântece care le-au urmat, în genul "cântecului ebraic" (haZemer haIvri) de muzică ușoară și al musicalului - au devenit binecunoscute de multe generații ale publicului israelian și au intrat în repertoriul standard al canalelor de radio și televiziune din Israel.
În timpul serviciului militar, Seltzer a primit o bursă specială pentru a putea continua studii superioare de compoziție, armonie și contrapunct cu compozitorii Herbert Bruen, Mordechai Seter (1950-1953) și Hevel (Abel) Ehrlich (1953-1955). După eliberarea din armată, a continuat studiile la Colegiul Mannes de muzică din  Statele Unite și apoi la Universitatea de stat din New York, unde a luat licența B.Sc. în muzică , în compoziție precum și arta dirijatului.
Între profesorii săi s-au numărat Felix Salzer, Carl Bamberger, Roy Travis, Noah Sokolof și Robert Starer.

Cariera muzicală
După întoarcerea în Israel, Seltzer a început o carieră muzicală activă, compunând mai ales muzică ușoară și pentru filme și teatru muzical.
Seltzer a compus banda sonora pentru peste patruzeci de filme artistice de lung metraj israeliene, americane, italiene, germane și franceze.
De asemenea el este autorul unor lucrări simfonice care au fost comandate și interpretate de Filarmonica Israeliană din Tel Aviv și Orchestra simfonică din Ierusalim. El a dirijat ambele orchestre la premiera acestor lucrări, fiind cel dintâi compozitor israelian care a fost onorat în acest fel.
Lucrări de muzică cultă pe care le-a compus au fost interpretate și de Filarmonica din New York, orchestra Queens Symphony,  și Orchestra Britanică de Cameră, fiind dirijate or executate de artiști ca Zubin Mehta, Kurt Masur, Yehudi Menuhin și Itzhak Perlman.

Premii și distincții
Seltzer a primit de 12 ori premiul Kinor David (1968, 1970, etc) ca cel mai bun compozitor de muzică de film și scenă al anului
1967 Musicalul  Utz Li Gutz Li  pe text de Avraham Shlonsky după basmul Fraților Grimm, Rumpelstilzchen - a primit Premiul orașului Tel Aviv pentru cel mai bun musical al anului
1968 - Versiunea pentru teatru a musicalului Kazablan pe text de Igal Mosinson, a primit Premiul orașului Tel Aviv pentru cel mai bun musical al anului
1971 - Filmul documentar "Yadaim" (Mâini) - premiul Ministerului Industriei și Comerțului pentru cea mai bună bandă sonoră
1973 - Filmul I Love You Rosa în regia lui Moshé Mizrahi, muzica de Dov Seltzer, a fost selectat drept candidat la Premiul Oscar la categoria filmului strain, si a reprezentat Israelul la Festivalul de la Cannes, unde banda sonoră a fost apreciată de juriu
1974 - Principalul cântec din filmul muzical  Kazablan a fost selectat drept candidat la Premiul Globul de Aur
1985 - Premiul Itzik Manger pentru contributia la muzica și cultura evreiască în limba idiș
1989 - Premiul Casei Șalom Aleihem  pentru contribuție și creativitate în domeniul culturii evreiești
2000 - Premiul Primului Ministru pentru compozitori israelieni, pentru lucrarea sa Elegie pentru Itzhak
2006 - Premiul Ministerului Culturii, al Științei și al Sportului pentru întreaga sa activitate pe viata în domeniul muzicii și cântecului israelian
2009 - Premiul de stat al Israelului - Premiul Israel pentru contribuția de viață la diverse genuri ale muzicii israeliene - incluzând cântece, musicaluri, muzică de filme și muzică simfonică
2014 -Premiul Ofir pentru activitatea sa de viață în teatrul israelian

Musicaluri
(selecție)
Meghila - după Cântecele Meghilei de Itzik Manger, a avut 450 spectacole în Israel, ulterior a fost pusă în scenă și pe Broadway și a avut trei versiuni cinematografice
Kazablan  - musicalul cel mai de succes în istoria teatrului israelian, o versiune cinema a fost selectată pentru a candida la Globul de aur
I Like Mike - musical jucat în premieră la Sala Alhambra din Tel Aviv, a fost jucat timp de un an
To Live Another Summer s-a jucat la teatrul Helen Hayes de pe Broadway
 Comme la neige en été  – s-a jucat la Théatre des Variétés din Paris.
 Utz Li Gutz Li musical pentru copii, versiune în versuri de Avraham Shlonsky la basmul "Rumpelstilzchen" de Frații Grimm, a cunoscut peste 1500 reprezentații în 8 producții diferite pe parcursul a 30 de ani
  Humeș Lider  (Cântecele Bibliei) – musical în ebraică și în idiș, bazat pe ciclul poetic cu acelaș nume de Itzik Manger, după povestirile din Pentateuh (4 producții diferite)

Muzică de film
(selecție)
 1972 - Escape to the Sun - film în regia lui Menachem Golan cu actorul Laurence Harvey.
 Entebbe: Operation Thunderbolt – producție Golan Globus
 The Assisi Underground – cu actorii Ben Cross și Maximilian Schell, film italian și miniserial de televiziune italian, după cartea lui Alexander Ramati
 The Ambassador– în regia lui J. Lee Thompson , cu actorii Robert Mitchum and Rock Hudson
 1987 - Buba – film care a luat premiul I la  Festivalul de film de la Rio de Janeiro (1987) (thriller).
 Moses the Lawgiver – serial și film de televiziune italo-britanic , cu Burt Lancaster
 Kazablan – film muzical israelian bazat pe musicalul din (1967).
 I Love You Rosa – în regia lui Moshe Mizrahi, nominalizat pentru Oscar - filme străine
 Ramat Aviv Gimel – muzica și cântecul din titlu din serialul israelian de televiziune

Muzică cultă
Stempeniu - poem dramatic pentru actor/povestitor, vioară solo și orchestră simfonică, după povestirea lui Șalom Alehem - comandat si interpretat in premieră de Filarmonica Israeliană din Tel Aviv, sub bagheta lui Zubin Mehta
Rapsodie hasidică - pentru vioară ți orchestra de cameră largită, a fost comandată si interpretata de Yehudi Menuhin, la Londra, cu British Chamber Orchestra sub bagheta compozitorului
Sulul acesta (This Scroll) -   odă Declarației de Independență  a Israelului, pentru bariton solo, cor mixt și orchestră simfonică, lucrare compusa in cinstea aniversarii centenarului lui David Ben Gurion, premiera -interpretată de Orchestra Simfonică din Haifa condusa de Stanley Sperber, bariton solo - Yoram Gaon
Aurul Tăciunilor (The Gold of Ashes) - poem simfonic pentru mezosoprană, cor de copii și orchestră simfonica, compus cu ocazia aniversarii a 500 ani de la expulzarea evreilor din Spania - interpretat în premieră de Orchestra Simfonică din Ierusalim condusă de compozitor
Poezia si proorocia din Biblie  - suită simfonică cu povestitori citind texte din Biblie, - Facerea, Izgonirea din rai, Lângă Rîul Babilonului, Viziunea lui Isaia, și Cântarea Cântărilor - a fost înregistrată de Orchestra Simfonică din Viena cu Theodore Bikel ca povestitor și sub bagheta lui Dov Seltzer
Tradiție (Tradition) - Nouă vechi cântece evreiești, aranjate pentru vioară și orchestră simfonică - înregistrată pe discul cu acelaș nume de către violonistul Itzhak Perlman și Filarmonica israeliană condusă de  Zubin Mehta
Elegie pentru Itzhak - recviem în memoria lui Itzhak Rabin, interpretat în premieră în aprilie 1998 la Tel Aviv de către Orchestra Filarmonică Israeliană. Corul Noii Opere Israeliene, Corul de copii Ankor și patru soliști, sub bagheta lui Zubin Mehta, la deschiderea festivităților aniversări a 50 de ani de independență a Israelului , reluat de Filarmonica din New York sub conducerea lui Kurt Masur la Festivalul de la Centrul Lincoln din New York și de Orchestra și corul Santa Cecilia din Roma conduse de Lorin Maazel
Seara Vieții - ciclu de patru cântece pe versuri de Avraham Sutzkever, pentru orchestră simfonică și soprană solo, premiera în octombrie 2007,  cu Filarmonica Israeliană condusă de Zubin Mehta
Esmeralda   - operă după romanul lui Victor Hugo, Cocoșatul din Notre Dame, libret de scriitorul francez Jacques Rampal

Legături externe
saitul oficial
biografie pe saitul Premiului Israel (în ebraică)

Compozitori israelieni
Compozitori evrei
Dirijori israelieni
Dirijori evrei

Dov Seltzer


Masahiro Nasukawa (født 29. december 1986) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Matsumoto Yamaga FC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Masahiro Nasukawa


Suisun Bay ( ; Wintun for "where the west wind blows") is a shallow tidal estuary (a northeastern extension of the San Francisco Bay) in Northern California. It lies at the confluence of the Sacramento River and San Joaquin River, forming the entrance to the Sacramento–San Joaquin River Delta, an inverted river delta. To the west, Suisun Bay is drained by the Carquinez Strait, which connects to San Pablo Bay, a northern extension of San Francisco Bay. Suisun Marsh, the tidal marsh land to the north, is the largest marsh in California. Grizzly Bay forms a northern extension of Suisun Bay. Suisun Bay is between Contra Costa County to the south and Solano County to the north.

The bay was named in 1811, after the Suisunes, a Patwin tribe of Wintun Indians.

The Central Pacific Railroad built a train ferry that operated between Benicia and Port Costa, California, from 1879 to 1930. The ferry boats Solano and Contra Costa were removed from service when the nearby Martinez railroad bridge was completed in 1930. From 1913 until 1954 the Sacramento Northern Railway, an electrified interurban line, crossed Suisun Bay with the Ramon, a distillate-powered train ferry.

On April 28, 2004, a petroleum pipeline operated by Kinder Morgan Energy Partners ruptured, initially reported as spilling 1,500 barrels (264m³) of diesel fuel in the marshes, but, this was later updated to about 2,950 barrels. Kinder Morgan pleaded guilty to operating a corroded pipeline (and cited for failing to notify authorities quickly after the spill was discovered) and paid three million dollars in penalties and restitution.

Geography

Suisun Bay Reserve Fleet
The bay was the anchorage of the Suisun Bay Reserve Fleet, a part of the US Navy Mothball or Ghost Fleet, a collection of U.S. Navy and merchant reserve ships which was created in the period following World War II. The USNS Glomar Explorer was anchored here after recovering parts of a sunken Soviet submarine in the mid-1970s (see Project Azorian). Many ships were removed and sold for scrap in the 1990s. In 2010, plans were announced to remove the oldest remaining parts of the Suisun Bay mothball fleet in stages.  The last of the 57 ships in the old Mothball Fleet were removed in August 2017. There are still a number of naval ships in Suisun Bay. Most are part of the Military Sealift Command Ready Reserve Fleet.

See also

San Francisco Bay
Grizzly Bay
Stockton Deepwater Shipping Channel
Sacramento Deep Water Ship Channel

References

External links
Kinder Morgan Information Regarding Pipeline Release

Bays of California
Bays of San Francisco Bay
Bays of Contra Costa County, California
Bodies of water of Solano County, California
Sacramento–San Joaquin River Delta
San Joaquin River
Tributaries of San Pablo Bay
Carquinez Strait
Landforms of the San Francisco Bay Area
Subregions of the San Francisco Bay Area
Ship graveyards

Suisun Bay


13389 Stacey este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
13389 Stacey este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Fair Oaks Ranch de John V. McClusky. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,13 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 1,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 13001-14000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

13389 Stacey


Santa Maria Assunta ist eine Konkathedrale in der toskanischen Stadt Pienza. Sie wurde auf Anordnung von Papst Pius II. in den 1460er Jahren nach einem Entwurf des Florentiner Architekten Bernardo Rossellino errichtet.

Lage
Die Kirche liegt an der zentralen Piazza Pio II der Altstadt von Pienza zwischen dem Palazzo Vescovile, also dem Bischofspalast, auf der linken Seite und dem Palazzo Piccolomini rechterhand. Die Gruppe der drei Bauten nimmt Bezug aufeinander, wobei die Domfassade beherrschend wirkt und insgesamt als edel gilt.

Entstehung und Baugeschichte
Der Dom gehört zu einer Reihe von Bauten, mit denen Papst Pius II., bis zur Wahl Enea Silvio Piccolomini, seine Geburtsstadt, das damalige Corsignano, in eine Idealstadt der Renaissance umbauen lassen wollte. Ausführender Baumeister war der florentinische Architekt Bernardo Rossellino, der Dom entstand – wie die anderen Bauten der Gruppe – von 1459 bis 1462. Da auf der Südseite des Platzes, dort, wo der Dom gebaut wurde, nicht genügend natürlicher Baugrund zur Verfügung stand, wurden, um den Chor mauern zu können, Substruktionen errichtet, was sich nachträglich als zum Schaden der Kirche herausstellte. Eine Besonderheit war, dass der Papst Rossellino ausdrücklich mit dem Bau einer Hallenkirche beauftragte. Diesen Bautyp dürfte Piccolomini während seiner Zeit als Sekretär Friedrichs III. in Österreich und Süddeutschland kennengelernt haben. Nach Fertigstellung 1462, am 29. August, wurde der Bau geweiht und zum Bischofssitz erhoben. Die Fertigstellung der Innenausstattung zog sich bis 1464 hin.

Fassade

Die Fassade ist dreiachsig und zweigeschossig ausgeführt, Hauptgliederungselement sind die vier Kolossalpilaster grundlegend toskanischer Ordnung. Die Fassade gibt die innere Struktur des Baues insoweit wieder, als die Blendbogenarkaden zwischen den Pilastern in der gleichen Höhe abschließen. Die das Portal und die beiden anderen seitlichen Zugänge, sie entstammen mit den sie überwölbenden Segmentbögen Vorbildern ländlicher toskanischer Architektur, rahmenden Säulen folgen im Untergeschoss der Ionischen Ordnung, diejenigen des Obergeschosses der Korinthischen Ordnung. Die Stellung von Säulen in eine Fassade übernahm Rossellino von seinem Lehrer in der Architektur, Leon Battista Alberti. Als Beispiele für von Alberti erbaute Vorgänger werden Santa Maria Novella in Florenz und der Tempio Malatestiano in Rimini genannt. In den Seitenachsen sind Ädikulanischen eingefügt, ein Element florentinischer Protorenaissance. In den die Fassade abschließenden Dreiecksgiebel laufen die inneren Pilaster durch, im Mittelteil des Giebels ist das päpstliche Wappen Piccolominis eingefügt.

Inneres und Ausstattung
Die Kirche ist der Grundstruktur nach eine Hallenkirche, verfügt also über drei Kirchenschiffe mit gleich hohen Gewölben, das Gleiche trifft für das Querhaus zu. Der Raum ist an sich eine Konstruktion der Renaissance, enthält aber dennoch eine Reihe von gotischen Bauelementen, so dass der Raumeindruck gelegentlich an englische Kathedralgotik zu erinnern vermag. Die die Arkaden- und Gurtbögen stützenden Bündelpfeiler tragen eigenartige, nicht der gotischen Baukunst entstammende Kapitelle. Wie wenig Rossellino mit den komplizierten Regeln gotischen Bauens vertraut war, zeigen auch die länglichen Kämpfer unterhalb der – in den Seitenschiffen – an sich gotischen Kreuzgratgewölben. Eine vergleichbare Kämpferstellung findet sich nur noch im Querhaus des Doms von Siena.

Das fünfjochige Mittelschiff der Kirche läuft in der Chorkapelle aus, die beiden seitlichen Nebenchorkapellen sind, abermals gotischen Vorbildern folgend, um 45 Grad zu dieser versetzt. Die erwähnten Substruktionen waren insoweit schädlich, als sie sich im Verlauf der Jahrhunderte setzten. Daher sind die Pfeiler des Chores im Vergleich zu denen des Mittelschiffes um einige Grad hangabwärts nach Süden geneigt und mussten verstärkt werden. Ebenfalls gotischen Vorbildern folgen die Spitzbogenfenster mit ihrem Maßwerk.

An der Ausstattung zeigen sich die Unterschiede zwischen den einzelnen Künstlerschulen der Zeit. Während Pius II. für die Bildhauerei Rossellinos Werkstatt bevorzugte, gingen die Aufträge für die Bilder der Altarretabel an sienesische Künstler. So verfügt die Kirche über eine Anzahl an Altargemälden bedeutender Künstler des Quattrocento, so von Vecchietta, Sano di Pietro, Matteo di Giovanni, Giovanni di Paolo und Stefano di Giovanni Sassetta.

Literatur
 Heinz Schomann: Kunstdenkmäler in der Toskana. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1990, ISBN 978-3-534-06894-4.
 Klaus Zimmermanns: Toscana – Das Hügelland und die historischen Stadtzentren. 9. Auflage, Du Mont Buchverlag, Köln 1986 ISBN 3-7701-1050-1.
 Max Semrau: Die Kunst der Renaissance in Italien und im Norden. 3. Auflage, Bd. III aus Wilhelm Lübke, Grundriss der Kunstgeschichte, 14. Auflage, Paul Neff Verlag, Esslingen 1912.
 Conrad Streit: Florenz – Toskana – Umbrien, Land der Etrusker. Walter-Verlag, Olten und Freiburg im Breisgau 1972 (Sonderausgabe für die Wissenschaftliche Buchgesellschaft Darmstadt), ISBN 978-3-530-85806-8.
 Werner Goez: Von Pavia nach Rom. 4. Auflage, DuMont Buchverlag, Köln 1980 ISBN 3-7701-0542-7.
 Jan Pieper: Pienza – Der Entwurf einer humanistischen Weltsicht. Edition Axel Menges, Stuttgart 1997, ISBN 3-930698-06-4.
 Andreas Tönnesmann: Pienza – Städtebau und Humanismus. 2. Auflage 1996, Hirmer Verlag München, ISBN 3-7774-5410-9.
 Johann Josef Böker: Ita Pius iusserat, qui exemplar apud Germanos in Austria vidisset: Die spätgotischen Vorbilder des Domes von Pienza in Österreich. In: Wiener Jahrbuch für Kunstgeschichte 49, 1996, S. 57–74 und 301–306.

Weblinks

Einzelnachweise

Pienza
Pienza, Assunta
Pienza, Assunta
Pienza
Pienza
Pienza
Nationaldenkmal (Italien)

Santa Maria Assunta (Pienza)


Jysk Akademisk Idrætsforening (JAI) er en idrætsklub i Aarhus, der er udsprunget fra Aarhus Universitet. Klubbens bedste fodboldhold spiller i foråret 2017 i JBU's serie 2. Udover fodbold har klubben også afdelinger for håndbold, hvor førsteholdet for herrer spiller i 2. division, mens damernes førstehold spiller i 3. division.

Historie
Klubben blev officielt etableret 11. marts 1943, hvor man fra starten havde afdelinger for fodbold, håndbold og atletik. En forløber for foreningen fandtes i perioden 1930-1937, men denne periode regnes ikke med i den officielle historie for klubben.

JAI har haft et klubblad ved navn Tåhyleren siden 1974.

Referencer

Eksterne henvisninger
Hjemmeside for JAI Fodbold
Hjemmeside for JAI Håndbold

Sportsklubber i Aarhus
Fodboldklubber under DBU Jylland
Håndboldklubber i Danmark

Jysk Akademisk Idrætsforening


Glazbena kritika je dio umjetnosti. Bavi se kritičkim vrednovanjem glazbenih djela te ih smještajući ih u povijesno-umjetnički kontekst na taj način prosuđuju.

Glazbena je kritika posebit književni žanr, jer za pisati o glazbi treba se imati određenu vještinu izražavanja.  Stoga je povijesnoumjetnička disciplina.

Glazbeni kritičari pišu za tisak. Prate suvremena zbivanja u umjetnosti. Temeljna zadaća im je pratiti prate suvremena umjetnička zbivanja i da kritički pišu o njima te da ih prosuđuju .

Vidi
povijest umjetnosti
zaštita spomenika
kustos

Izvori

Glazbena kritika


Tipo baskı metal harflerle (hurufat) yapılan yüksek baskıya denir. Uzun ve zahmetli bir baskı hazırlık süreci gerektirir. Metal harflerin tek tek sayfa oluşturacak bir biçimde düzenlenmesi yöntemi kullanılır. Baskı hazırlık işlemi her ne kadar gelişim göstermiş olsa da günümüz masaüstü yayıncılık sisteminin sağladığı imkânlardan çok uzaktır. Tipo baskıda iki silindir bulunur. Bunlardan biri kalıp silindiri, diğeri baskı silindiridir. Kalıp üzerindeki görüntünün doğrudan baskı materyaline aktarıldığı doğrudan baskı sistemidir. Kalıp üzerindeki yüksek kısımlar mürekkebi alırken alçakta kalan kısımlar mürekkebi almaz. Yüksekte kalan kısımlar baskıyı gerçekleştirir; bu açıdan patates baskısına benzer. Kalıp üzerindeki görüntü terstir.

Günümüzde kullanımı önemli oranda bırakılmıştır. Ender olarak, kartvizit, fatura ve özel koleksiyon yayınların basımında kullanılır. Tipo baskı makinaları daha çok matbaacılığa; kesim, gofre, numaratör baskı, piliyaj-perforaj başka alanlarda hizmet eder.

Matbaacılık

Tipo baskı


GNU Free Documentation License (GNU FDL හෝ සරලව GFDL) යනු නිදහස් documentation සඳහා වන  copyleft license එකකි. එය designed by the Free Software Foundation (FSF) මගින් GNU Project සඳහා නිර්මාණය කරන ලද්දකි.

ආශ්‍රිත

 BSD license
 Copyleft
 Copyright
 Free software license
 GNU
 Non-commercial educational
 Open content
 Share-alike
 Software licensing

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබඳි
 GFDL නිල වශයෙන් සඳහන් පෙළ

GNU Project
Free content licenses
Free software culture and documents
Software documentation
Copyleft licensing

GNU Free Documentation License


رشدبين هي قرية لبنانية من قرى قضاء الكورة في محافظة الشمال. تقع على رأس تلة فوق بلدة كوسبا.
تمّت تسميتها بهذا الاسم نسبة إلى التسمية الفرنسية:
Roche de Pine
أي تلة الـصنوبر بحيث أن الرئيس الفرنسي شارل ديغول كان يسكن فيها صيفاً.

لذلك يكثر فيها شجر الصنوبر.

المراجع

أماكن مأهولة في محافظة لبنان الشمالي
تجمعات مارونية في لبنان
قضاء الكورة
مدن لبنان

ريشدبين


Personnalités

 François Delsarte (1811-1871), chanteur, pédagogue et théoricien français de la danse et du mouvement ;
 Jean Delsarte (1903-1968), mathématicien français, cofondateur du groupe Bourbaki ;
 Léon Delsarte (1893-1963), gymnaste artistique français ;
  (1944-2020), artiste peintre et illustrateur américain ;
 Yves Delsarte (1929-2019), joueur belge de basket-ball.

Delsarte


Onthophagus suginokoichii é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Ochi & Kon em 2008.

Referências

Ligações externas

suginokoichii
Coleópteros descritos em 2008

Onthophagus suginokoichii


Léon Louis Rolland (n. 10 decembrie 1841, La Haye-Longue, departamentul Maine-et-Loire,  – d. 11 iunie 1912, Neuilly-sur-Seine)Date de naștere și deces a fost un botanist și micolog francez. Abrevierea numelui său în cărți științifice este Rolland.

Biografie

Rolland,  al cărui părinte a fost inginer și director al minelor de cărbuni din regiune, a început studiile secundare la Lycée d'Angers, apoi la liceul din Meaux, și în cele din urmă la renumitul , pe atunci Collège Rollin, din Paris, unde și-a luat bacalaureatul. A petrecut apoi mulți ani în Le Havre (1866-1879), unde tatăl său a fost pe atunci prim-adjunct (deputat). În acest timp, Rolland a dezvoltat o pasiune excesivă pentru matematică la o astfel de măsură, încât sănătatea lui a devenit foarte amenințată, că a fost obligat să-și ia o pauză forțată.

După moartea tatălui, un prieten i-a făcut accesibile lucrările micologice ale lui Julius Vincenz von Krombholz, prin care a fost inițiat interesul lui în micologie. Renumitul savant Claude Casimir Gillet, cu care l-a legat o prietenie strânsă până la moartea acestuia, l-a îndrumat pe drumul spre cunoscător al acestei materii. După ce a părăsit Le Havre, a trăit la Paris împreună cu mama lui, apoi, după decesul ei, până la moartea sa în Neuilly-sur-Seine, în Rue Charles-Laffitte nr. 80..

La Paris a făcut cunoștință cu farmacistul și renumitul micolog acestui timp, Émile Boudier (1828-1920), cei doi devenind repede prieteni. Trăind din veniturile sale, a făcut multe călătorii în străinătate, dar în Franța, niciodată nu a lipsit la un congres al Société mycologique de France (Societatea Micologică a Franței), a cărei președinte a fost din 1887 până în 1904. Mai departe a menținut o corespondență intensivă cu Philibert Riel (1862-1943, medic, botanist și fondator al "Societății Linnaeus" din Lyon), în principal despre excursiile făcute pentru studiul sau colectarea de plante în jurul de Chamonix, împreună cu domnișoarele Aria și Marie Albessard, două prietene ale medicului. În plus a fost colaborator și publicist al Revistei Revue mycologique. Neavând probleme financiare pricinuit moștenirilor de la tatăl lui, Rolland a întreprins excursii lungi, de exemplu pe Insulele Baleare, între altele în valea de Sóller (Mallorca) (1903-1904).

Lucrarea sa principală a fost Atlas des champignons de France, Suisse et Belgique, originar editată în 15 părți din 1906 până în 1910 (fiecare cu 8 plăci) și în sfârșit rezumate în 2 volume în 1910,  reprezentând 283 specii comestibile, otrăvitoare sau remarcabile pentru abundența sau forma lor, cu descrierea și indicarea proprietăților lor nutriționale, conținând 120 plăci crom-litografice, colorate de acuarelistul de A. Bessin.
Pentru această operă savantul a fost premiat la "Expoziția universală din Torino" din 1911 cu "Diploma de onoare", unde lucrarea fusese expusă.

Rolland a murit după câțiva ani de slăbiciune, lăsând o soră, pe care a iubit-o foarte mult, și mai mulți nepoți și nepoate, care l-au tratat în ultimii săi ani cu cel mai mare devotament.

Genuri și specii  descrise (selecție)

Gen
 Chamonixia, (1899)

Specii
 Boletus corsicum, azi: Leccinellum corsicum Rolland (1896) ex Bresinsky & Manfr.Binder (2003)
 Boletus plorans, azi: Suillus plorans Rolland (1889) ex O.Kuntze (1898)
 Chamonixia caespitosa (1899)
 Ganoderma lionnetii Rolland (1901)
 Coniothyrium fallax (1882), azi: Clisosporium fallax Rolland, (1882) ex Kuntze (1898)
 Lactarius fuscus Rolland (1899), azi: Lactarius mammosus Fr. (1838)
 Lactarius porninsis Rolland (1889)
 Pleurotus cornucopiae Paulet ex Rolland (1910)

Publicații (selecție)

 Essai d'un calendrier des champignons comestibles des environs de Paris, (par Léon Rolland, président de la Société Mycologique de France), vol. 1, Editura Imprimerie de G. Cottez, Poligny 1887
 Essai d'un calendrier des champignons comestibles des environs de Paris, (par Léon Rolland, président de la Société Mycologique de France), vol. 2, Editura Imprimerie de G. Cottez, Poligny 1889
 Excursion a Zermatt (Suisse). Cinq champignons nouveaux, în: Bulletin de la Société mycologique de France, vol. 5, nr. 3, p. 168, 1889
 Excursions à Chamonix, în: Bulletin de la Société Mycologique de France, nr. 15, p. 73-78, 1899
 Une nouvelle espèce de "Gano derma", par M. L. Rolland, în: Bulletin de la Société Mycologique de France, 1901
 Emploi de décoctions de Champignons comme bains révélateurs empêchant les voiles de se produire dans les épreuves photographiques, în: Revue mycologique, nr. 95, Toulouse, iulie 1902
 Tricholoma de l'exposition de Besançon, în: Bulletin de la Société  Mycologique de France, vol. 18, 1902
 Photographie des Champignons - Procédé par la décoloration et la teinture, în: Bulletin de la Société Mycologique de France, vol. 18, p. 27-32, 1902
 Champignons des îles Baléares, în: Bulletin de la Société mycologique de France, p. 21-46, Toulouse, 1904
 Atlas des champignons de France, Suisse et Belgique, 2 volume cu 120 de plăci, Editura Paul Klincksieck, Paris 1910

Note

Bibliografie
 LLuc Garcia, Carolina Constantino: "L'exploració micòlogica de la Vall de Sóller del naturalista Léon Louis Rolland (1903-1904)

WorldCat

Nașteri în 1841
Nașteri pe 10 decembrie
Decese în 1912
Decese pe 11 iunie
Botaniști cu abreviere de autor
Biologi din secolul al XIX-lea
Biologi din secolul al XX-lea
Botaniști francezi
Micologi francezi
Ilustratori francezi

Léon Louis Rolland


The Portland Aerial Tram or OHSU Tram is an aerial tramway in Portland, Oregon, that connects the city's South Waterfront district and the main Oregon Health & Science University (OHSU) campus, located in the Marquam Hill neighborhood. It is one of only two commuter aerial tramways in the United States, the other being New York City's Roosevelt Island Tramway.  The tram travels a horizontal distance of  and a vertical distance of  in a ride that lasts three minutes.

The tram was jointly funded by OHSU, the City of Portland, and by South Waterfront property owners, with most of the funding coming from OHSU. It is owned by the city and operated by OHSU. While most passengers are affiliated with OHSU, it is open to the public and operated as part of Portland's public transportation network that includes the Portland Streetcar, MAX Light Rail, and TriMet buses. After opening in December 2006, the tram carried its one millionth passenger on October 17, 2007 and its ten millionth rider on January 8, 2014. A round-trip ticket costs $7 but is free for OHSU patients and certain visitors; OHSU employees and students ride free by showing their ID badges. Fares increased to $8 on July 1, 2023.

The tram cost $57 million to build—a nearly fourfold increase over initial cost estimates, which was one of several sources of controversy concerning the project.

Description

Route

The tram consists of two stations and a single intermediate tower. Two tram cars operate in a pendular mode on parallel track ropes and are pulled in unison by a haul rope which is driven by an engine at the lower terminal; when one car is at the upper terminal, the other is at the lower terminal, and vice versa.  The lower station is located beside an OHSU facility in the South Waterfront neighborhood, adjacent to a stop on the Portland Streetcar line, which connects the South Waterfront neighborhood with downtown Portland.
The upper station is located adjacent to OHSU Hospital, on the university's Marquam Hill campus. The two stations are exactly east and west of each other separated by a horizontal distance of  and a vertical distance of . The maximum vertical clearance between the tram and the ground is .

The tram route crosses over Interstate 5 as well as major thoroughfares such as Barbur Boulevard, Oregon Route 10 (Naito Parkway), and Oregon Route 43 (Macadam Avenue). The intermediate tower is located east of Interstate 5 close to the South Waterfront station. As a result of this configuration, much of the journey is significantly elevated above the ground, making the tram easily visible for some distance, and providing tram riders with good views of the eastern metropolitan area and the Cascade Mountains of Oregon and Washington. The alternative to riding the tram is via public roadways which require a  route with numerous stoplights and intersections.  This route includes a short stretch of busy U.S. Route 26, as well as twisty Sam Jackson Park Road which ascends the side of the Tualatin Mountains to the hospital campus.

Structures and cabling

The lower (South Waterfront) station houses the tram's engines in a reinforced concrete basement and also has ticketing facilities and the control room.

The upper station is a freestanding steel and concrete tower  above grade and houses the tram's counterweight.  It is structurally separate from nearby OHSU Hospital and connects to the hospital's ninth floor via a skybridge over SW Campus Drive, which winds through the middle of the University. Structural separation between the tram and the hospital is necessary to avoid vibrations from tram machinery interfering with delicate microsurgery performed in the hospital.

The  intermediate tower allows the tram to gain elevation quickly once leaving the lower station to provide adequate clearance over Interstate 5. The tower is  wide and  long at its base,  at its narrowest point—nearly two-thirds up the tower—and  at the top. It rests on a pier cap  thick supported by 35 piers.  The tower was fabricated in nearby Vancouver, Washington, and barged in three pieces up the Willamette River.

Nearly  of steel and  of concrete are in the two platforms and the intermediate tower; the lateral loads on the upper platform range from  or .

Each tram car travels on a pair of   steel track ropes, totaling four cables. The track ropes combined are tensioned at over . A fifth cable—the haul rope—is a continuous loop which winds around the drive bullwheel at the lower station, connects to one car, winds through a counterweighted bullwheel at the upper station, then to the other car, before joining itself.  The haul rope length is over .

Cars

The tram cars each weigh approximately , with cabin dimensions of . Each car has a capacity of over  and there is sufficient room in the cabin for 78 passengers and one operator. The tram cars were built by Gangloff AG, of Bern in Switzerland, and were shaped and painted to look like the architectural firm's vision of "bubbles floating through the sky". The surface of the cabins reflects and refracts light, minimizing their visual impact to the neighborhood underneath.  The north and south cars are named Jean and Walt, respectively, after Jean Richardson, the first female engineering graduate from Oregon State University, and Walt Reynolds, the first African-American to graduate from OHSU, then known as the University of Oregon Medical School.

Drive and safety systems

The tram is propelled by three independent drive systems. The primary drive is a  variable-frequency electric motor. Two hydrostatic diesel engines are also part of the design: one is a standby drive, permitting operation during a power outage; the other is an emergency evacuation drive.  A  counterweight offsets the weight of the cars.  The tram is capable of operating at speeds up to
In addition to the redundant drive system, the tram has numerous other design features intended to ensure the safety of passengers and persons on the ground under its route. Communications systems permit the tram car operators to communicate with the control room. Automatic supervisory and control systems monitor the condition of the ropes and the drive systems.  The tram was designed to safely operate in the earthquake-prone Pacific Northwest, with a structural design exceeding U.S earthquake standards, and operate in sustained winds of up to .

Operational information
The tram operates from Monday through Friday from 5:30a.m. to 9:30p.m. and on Saturdays from 9:00a.m. to 5:00p.m., Pacific Time. The tram is closed on Sundays and major holidays, except afternoon summer Sunday service is available. The tram is free for OHSU employees, students, patients, and visitors. TriMet, C-Tran, and Portland Streetcar monthly and annual passes are honored.  A ride on the tram normally lasts three minutes.

Transportation officials originally estimated the tram would carry over 1,500 people a day, a figure that was expected to rise to 5,500 by 2030. Those initial estimates proved to be conservative: the tram attracted one million riders in its first 10 months of operation, and averaged 10,000 riders per weekday as of 2016.

In May 2022, the tram reopened to the general public after temporary restrictions on access that ultimately lasted more than two years were lifted.  In March 2020, because of the COVID-19 pandemic, access to the tram was indefinitely limited to employees of OHSU and affiliated institutions served by the tram and to patients. The restrictions were still in effect in fall 2021 but were lifted in May 2022.

History

In late 2001, OHSU purchased property in the South Waterfront (then known as North Macadam) area, with plans to expand there. After studying several ways, including shuttle buses, gondola lifts, tunnels, and even funiculars, to connect OHSU's primary campus on Marquam Hill with this area of planned expansion, the university sought city support of an aerial tram.

Planning and design
In early 2002, Portland Aerial Transportation, Inc. (PATI) was formed as a non-profit board. One of its first public actions was to request the Portland Bureau of Transportation (at the time known as the Portland Office of Transportation, and abbreviated as PDOTsic) to undertake an independent analysis of the connectivity options considered earlier by the university and its development supporters. In May 2002, the city council accepted PDOT's process proposal and also accepted PATI as the project sponsor. PDOT's assessment led to the same conclusion OHSU had reached earlier: an aerial tram was the preferred approach. PDOT also recommended a second tram linking the Marquam Hill area with a nearby transit center on SW Barbur Boulevard.  In July 2002, the city council accepted PDOT's recommendations and asked PDOT and PATI to proceed to the design phase, including a design competition. Both were also asked to work with residents of the affected neighborhoods to identify ways to mitigate the tram's impact and identify other desired neighborhood improvements which should accompany the project. One of the results of that process was the Gibbs Street Pedestrian Bridge, which was completed mid-2012.

The design competition started out by identifying four firms which would participate in the contest. The competition officially began in January 2003, with firms from New York City, Amsterdam, and Los Angeles/Zurich as finalists. The winner, Angélil / Graham / Pfenninger / Scholl of Los Angeles/Zurich, was announced on March 26, 2003.  In November, PATI chose Doppelmayr CTEC to design, fabricate and install the tram. The first public review of the project's status was November 2003.

Construction and opening

Construction began in August 2005, with work on both platforms and the intermediate tower occurring through the summer of that year. The bulk of the construction occurred in 2006. Installation of the engines and other equipment occurred during the spring and early summer of 2006, which was followed by installation of the cables during the late summer and early fall.

On October 29, 2006, the tram's two cars arrived from Switzerland after a week-long delay.  An inaugural run of the tram was conducted on November 9, 2006.  Four tram construction workers were the first to test ride the tram while harnessed to the roof and suspending arm. Testing on the tram continued through November. The tram opened to OHSU employees on December 15, 2006.  The tram opened to the public on January 27, 2007.

Incidents
On December 4, 2018, a metal roof panel from one of the aerial tramway cabins came free and fell to the ground. The 35-square-foot panel fell an estimated 130 feet, struck a pedestrian below and caused minor injuries. After the incident, the Portland Bureau of Transportation commissioned a review of the incident. The review, and subsequent report, concluded that high winds dislodged the panel and that the existing latch and tether system failed to stop the panel from falling. In an effort to prevent future incidents, the engineering company designed a new permanent anchorage and safety tether system for the roof panels. Installation of this system was due to be complete by end of summer 2019.

Funding and cost overruns
The project suffered significant cost overruns during its construction. Final cost was nearly four times the initial estimate, a development that nearly led to the tram's cancellation mid-construction. Operating costs are nearly twice original projections.  When the city approved the tram project, it was understood that OHSU would pay for most of it.  While the taxpayer share has grown, OHSU paid for 85% of the total cost of the tram though it is operated as public transit facility.

Initial estimates and funding
The initial budget for the tram, published in November 2002, was $15.5 million, excluding "soft costs" such as project management and architect's fees.  Funding sources for the $15.5 million include a direct $4 million cash contribution from OHSU, $9.5 from local improvement districts set up to fund tram construction, of which OHSU's share is $4.8 million, and $2 million from the city of Portland, via the Portland Development Commission. Other property owners in the South Waterfront Local Improvement District pay the remaining $3.7 million.

In April 2004, the second public review was held to present project recommendations prior to a May review by the city council. The costs by then were estimated to be $28.5 million, including soft costs. The city's share at that time was $3.5 million.  In April 2005, the price was readjusted again to $40 million with a construction delay of six months. Higher steel costs, weakening US dollars, and engineering modifications were blamed. By October, The Oregonian reported that steel costs had led to bids pushing the project's price (with contingency funds) to $45 million. The increased cost was expected to be met through South Waterfront urban renewal contributions which would have otherwise been spent on streets and parks.

Review of the project

In January 2006, Portland city commissioner Sam Adams, who inherited the city's oversight of the project, undertook several actions in response to spiraling costs.  The executive director of PATI was ousted, and a month-long independent audit and risk assessment was undertaken; its results were published February 1, 2006.  By this point, construction was over one third completed.

The audit revealed that OHSU managers knew as early as 2003 that the tram would cost well in excess of the original $15.5 million figure, partially due to a change in location of the upper terminal to accommodate planned hospital construction, but had withheld that information from city leaders.  This resulted in harsh public criticism of OHSU management, with city commissioner Randy Leonard accusing the university leadership of an "outrageous shell game...all at the expense of taxpayers".  As a result, the city of Portland threatened to withdraw funding from the tram mid-construction, which would probably have scuttled the project.  OHSU protested vigorously, threatening a lawsuit should the tram be canceled, and claimed the city was responsible for making up any budget shortfall.
Negotiations between the city, OHSU, and the contractors ensued, with a revised funding plan and budget being agreed upon in April 2006, by a 3–2 vote of the city council.  This revised funding plan required concessions from all parties involved, and called for a final budget of $57 million, with contributions from the city at $8.5 million, or nearly 15% of the overall budget.  This final budget was met.

Operating costs
The tram's operating costs are also higher than expected. Originally, it was expected to cost $915,000 annually, but is now expected to be $1.7 million. As a result, the fare—originally estimated at $1.70—is set at $5.65 (as of 2022), similar to the price of an all-day ticket on Tri-Met ($5.00).  The fare is waived for OHSU employees, students, patients, and visitors.  Operating costs are divided between the city and OHSU in proportion to the ridership. (If 85% of passengers are OHSU-related, OHSU pays 85% of the operating cost.)

Community response
Even prior to the cost increases which plagued the design and construction of the tram, the project has been subject to criticism from the public. Many residents in the neighborhoods under the tram's route object to the tram's presence. The cost increases themselves, and the perceived machinations of public officials, have been controversial.

Objections from underlying neighborhoods

Many residents of the Corbett-Terwilliger and Lair Hill neighborhoods, over which the tram passes, were concerned the cars would be an invasion of privacy and lead to lower property values.  Initially, residents were promised that overhead power lines would be buried as part of the project, but as cost overruns mounted, this plan was scrapped.  Neighborhood opponents of the tram have cited other reasons for opposing the tram's construction, including the fact that the North Corbett neighborhood is a historic district listed on the National Register of Historic Places.  Some residents filed a lawsuit against the city and OHSU, claiming that they own the "airspace" above their properties.  The city later offered to purchase homes directly under the tram route at fair market value.

In the initial years after its completion, the tram was unpopular with some living underneath its route. In April 2007, homeowner Justin Auld, living under the tram route, placed a sign on his backyard fence stating "FUCK THE TRAM" in large block letters. The sign is not visible from the street, only from the air.  The publicity surrounding the sign prompted city officials to quietly negotiate with the homeowner, and the sign has since been moved and the expletive covered.

Concerns over the cost
Both OHSU and the city of Portland have taken much public criticism for ballooning development costs. Local television station KATU questioned the relative price of the Portland tram compared to a new tram at Jackson Hole Mountain Resort, which was built by the same company, and (as of 2007) was projected to carry 28 percent more passengers, but costing only $25 million.

The tram's supporters, however, claimed that many of the increases are justified, or due to circumstances beyond the developers' control. The auditor's report, commissioned in 2006, complimented the tram as "a dramatic, one-of-a-kind facility that will become a Portland landmark," and noted that the design was difficult to construct, requiring the tall, thin, complex tower and the tall, heavily loaded upper terminal to be built within very tight tolerances.

In addition, it has been claimed that the re-planning delayed the tram's completion. One of the designers of the tram noted that "if we added up all the times we went back to try to save money, we probably lost a year. Maybe we saved $2 million, but what did we lose? If we had an extra year, that would have meant a lot."

Concerns over corporate welfare

Some critics, at the time of construction, cited the tram as an example of corporate welfare for OHSU with limited public benefit.  A 2001 study done by OHSU prior to the tram's being designed projected that the tram would have 4,700 riders per day by 2030, with less than one fifth (850) of those being non-OHSU users.  While the lower station has easy public access, access to the upper station requires navigating through the OHSU hospital. The Cascade Policy Institute, a local libertarian research group, criticized the project for being "railroaded through the political process by small groups of private interests", and expressed doubt that tram construction would lead to new jobs.

Others argue that while the issues of increasing public costs are real, the importance of continued growth of OHSU for the city's economy must be factored in as well. Not only is it the largest employer in the city, but OHSU is an important and effective vehicle to attract both federal funding, totaling more than $168 million for 2005, and a highly skilled workforce to the area. The growth in the current campus on the Marquam Hill is limited by access roads and parking, an expansion of which would likely cause more dramatic harm to the surrounding communities.

Architectural and visual impacts
The tram has been praised for its visual impact. Critic Jeff Jahn of PortlandArt.net called the tram "the most significant new piece of architecture to be added to Portland since Michael Graves' Portland Building in 1980".  The tram has also won several architectural awards, including the American Institute of Architects' Los Angeles chapter's 2006 NEXT Honor Award, and the 2007 Presidential Award of Excellence from the American Institute of Steel Construction.

According to city commissioner Adams, a cheaper alternative which would have changed the tower's designs to a lattice style used in electrical transmission towers, was not considered because the result would look like an "ugly ski lift at a bad ski resort" and leave the city with what Adams called an "ugly postcard" that could last 100 years. Critics of the tram have also expressed concern over the tram's spoiling views for the homeowners from the city's West Hills, particularly from Gibbs Street, under the tram.

See also
 Sandia Peak Tramway

References

External links

 Archive of tram-related articles from The Oregonian, including a diagram of a tram car
 South Portland Neighborhood Association

2006 establishments in Oregon
Aerial tramways in the United States
Oregon Health & Science University
Tourist attractions in Portland, Oregon
Homestead, Portland, Oregon
South Portland, Portland, Oregon
Transportation buildings and structures in Portland, Oregon

Portland Aerial Tram


A Estação Ecológica Municipal Veredas de Taquarussu é uma área de proteção ambiental no município de Taquarussu, Mato Grosso do Sul

Com 3.065 hectares, a Estação Ecológica Municipal Veredas de Taquarussu foi criada pelo Decreto Municipal  nº 038/2017 de 24 de Março de 2017 com o objetivo proteger os remanescentes de veredas incrustados num ecótono de cerrado, mata atlântica e pantanal, uma das áreas mais importantes da Área de Proteção Ambiental das Ilhas e Várzeas do Rio Paraná.

A estação ecológica municipal foi criada sobre as áreas embargadas na Operação Veredas após moção do Conselho Gestor da Área de Proteção Ambiental das Ilhas e Várzeas do Rio Paraná diante do avançado processo de destruição daquele ecossistema.


Rayleigh raspodjela brzine vjetra je statistička metoda s kojom se služimo za matematičko opisivanje mjerenih podataka brzine vjetra. To je ustvari poseban slučaj Weibullove raspodjele.

Weibullova raspodjela
Weibullova raspodjela je dvoparametarska i varijacije u brzini vjetra karakterizirane su dvjema funkcijama: funkcijom gustoće razdiobe vjerojatnosti i kumulativnom funkcijom raspodjele.

Funkcija gustoće razdiobe vjerojatnosti
Ona označava vjerojatnost da je brzina vjetra upravo jednaka vrijednosti brzine v i prikazana je sljedećom jednadžbom:

 - faktor skale, [m/s]
 - faktor oblika (bezdimenzijski faktor)
 - brzina vjetra, [m/s]

Kumulativna funkcija raspodjele
Ona daje vjerojatnost da je brzina vjetra manja ili jednaka brzini v i prikazana je jednadžbom:

Uvrštavanjem  u gornju formulu dobijemo

Faktor oblika k i njegov utjecaj

Male vrijednosti faktora oblika k označavaju brzine vjetrova koje jako variraju i zato nam funkcija gustoće razdiobe vjerojatnosti za taj slučaj daje manju vjerojatnost pojavljivanja određene brzine vjetra v, dok su konstantne vrijednosti brzine vjetra karakterizirane većim vrijednostima faktora. To znači da će vjerojatnost pojavljivanja brzine vjetra biti negdje oko ukupne srednje brzine vjetra, odnosno s manjim vrijednostima faktora oblika k krivulja nam postaje položitija, a s većim vrijednostima strmija.

Rayleighova raspodjela je ustvari specijalni slučaj Weibullove raspodjele u kojem faktor oblika k poprima vrijednost 2, te je ona jednoparametarska. Tada nam funkcija gustoće razdiobe i kumulativna funkcija glase:

Razlog primjene
Poznato je da brzina vjetra konstantno varira. Da bi bili u mogućnosti predvidjeti proizvodnju električne energije iz vjetroturbine, moramo znati učestalost i intenzitet vjetra. To se može postići na način da brzinu vjetra mjerimo anemometrom i računamo srednju vrijednost brzine vjetra u vremenskim intervalima od deset minuta. Ti podaci mogu biti sortirani u raspone brzine vjetra od 1 m/s. Ako bi takvo mjerenje provodili duži period (recimo na godišnjoj razini) dobili bi histogram brzine vjetra i vidjeli bi da je Rayleighova raspodjela brzine vjetra često dobra aproksimacija tih izmjerenih vrijednosti.

Faktor skale c određuje se iz izraza:

 - srednja brzina vjetra, [m/s]
 - gama funkcija
Za Rayleighovu raspodjelu faktor skale c iznosi:

Dodatne mogućnosti

Pomoću funkcije gustoće raspodjele vjerojatnosti moguće je odrediti vjerojatnost da su brzine vjetra iznad neke brzine v1. To je vrlo korisno jer na taj način možemo znati isplati li nam se investicija u vjetroelektranu. U Hrvatskoj, investicija u vjetroelektranu se isplati ako je prosječna godišnja brzina vjetra veća od 5,8 [m/s].

 - vjerojatnost da je brzina vjetra v veća od neke minimalne brzine v1, ispod koje nam se ne isplati izgradnja vjetroelektrane

Moguće je još odrediti vjerojatnost da se brzina vjetra nalazi između neke dvije brzine v1 i v2. To je pogodno za slučaj kada želimo isplativost investicije u vjetroelektranu, ali ne želimo da je izložena brzinama većim od brzine v2 koja bi mogla dovesti do oštećenja lopatica turbine:

Izvori

Vjetroelektrane

Rayleigh raspodjela brzine vjetra


Praskozorje - 1. dio ili Sumrak saga: Praskozorje - 1. dio (eng. The Twilight Saga: Breaking Dawn – Part 1) je američki romantično - fantastični film snimljen 2011. godine. Film je napravljen prema knjizi spisateljice Stephenie Meyer te predstavlja nastavak filma Pomrčina, baziranog na četvrtoj knjizi istog imena.

Radnja

Vječni tinejdžer Edward i Bella završili maturirali su te svoju dugogodišnju ljubavnu vezu (NAPOKON) odlučili okruniti brakom. No to će biti moguće jedino ako se ona preobrazi u vampiricu i zauvijek odrekne ljudskoga života. Bez obzira na mukotrpne i dugotrajne posljedice koje će Belli donijeti ta vječna preobrazba, ona je zbog ljubavi spremna reći sudbonosno 'da' i ući u svijet hladnoće, mraka i besmrtnosti.

Obitelj Cullen oduvijek se borila za miran suživot svoga i ljudskog roda, no Bellina preobrazba ugrozit će stoljetni mir koji je stajao na, kako se čini, krhkim temeljima suživota. Građani Forksa, a prije svega indijansko pleme Quileute, brak vide kao širenje vampirske vrste i kršenje osnovnog uvjeta vjekovnog mira - ne ugrožavanja ni jednog ljudskog bića. Pojedini Quileutei poprimaju obličje vukodlaka u blizini vampirske prijetnje, a Bellina odluka najviše pogađa Jacoba Blacka, sina poglavice plemena, koji se i sam zbog općeg dobra odrekao položaja vođe vučjeg čopora i svoje ljubavi prema Belli.

Edward se odlučio preobraziti Bellu u vampiricu tijekom njezinog porođaja. Naime, na medenom mjesecu Bella je zatrudnjela s Edwardom, te je rodila ljudsko-vampirsku djevojčicu.

Glumci

 Kristen Stewart - Bella Swan-Cullen
 Robert Pattinson - Edward Cullen
 Taylor Lautner - Jacob Black
 Peter Facinelli - Carlisle Cullen
 Elizabeth Reaser - Esme Cullen
 Ashley Greene - Alice Cullen
 Kellan Lutz - Emmett Cullen
 Nikki Reed - Rosalie Hale
 Jackson Rathbone - Jasper Hale
 Billy Burke - Charlie Swan
 Sarah Clarke - Renée Dwyer
 Julia Jones - Leah Clearwater
 Booboo Stewart - Seth Clearwater
 MyAnna Buring - Tanya
 Maggie Grace - Irina
 Casey LaBow - Kate
 Michael Sheen - Aro
 Jamie Campbell Bower - Caius
 Christopher Heyerdahl - Marcus
 Chaske Spencer - Sam Uley
 Mackenzie Foy - Renesmee Cullen
 Christian Camargo - Eleazar
 Mía Maestro - Carmen
 Olga Fonda - Valentina
 Stephenie Meyer

Izvori

Američki filmovi 2010-ih
Fantastični filmovi
Romantični filmovi
Sumrak (serijal)

Praskozorje – 1. dio (2011.)


S-Adenosyl methionine (SAM), also known under the commercial names of SAMe, SAM-e, or AdoMet, is a common cosubstrate involved in methyl group transfers, transsulfuration, and aminopropylation. Although these anabolic reactions occur throughout the body, most SAM is produced and consumed in the liver. More than 40 methyl transfers from SAM are known, to various substrates such as nucleic acids, proteins, lipids and secondary metabolites. It is made from adenosine triphosphate (ATP) and methionine by methionine adenosyltransferase. SAM was first discovered by Giulio Cantoni in 1952.

In bacteria, SAM is bound by the SAM riboswitch, which regulates genes involved in methionine or cysteine biosynthesis. In eukaryotic cells, SAM serves as a regulator of a variety of processes including DNA, tRNA, and rRNA methylation; immune response; amino acid metabolism; transsulfuration; and more. In plants, SAM is crucial to the biosynthesis of ethylene, an important plant hormone and signaling molecule.

Structure
S-Adenosyl methionine consists of the adenosyl cation attached to the sulfur of methionine. It is synthesized from ATP and methionine by S-Adenosylmethionine synthetase enzyme through the following reaction:

 ATP + L-methionine + H2O  phosphate + diphosphate + S-adenosyl-L-methionine

The sulfonium functional group present in S-adenosyl methionine is the center of its peculiar reactivity. Depending on the enzyme, S-adenosyl methionine can be converted into one of three  products:
adenosyl radical, which converts to deoxyadenosine (AdO): classic rSAM reaction, also cogenerates methionine
S-adenosyl homocysteine, releasing methyl radical
methylthioadenosine (SMT), homoalanine radical

Biochemistry

SAM cycle

The reactions that produce, consume, and regenerate SAM are called the SAM cycle. In the first step of this cycle, the SAM-dependent methylases (EC 2.1.1) that use SAM as a substrate produce S-adenosyl homocysteine as a product. S-Adenosyl homocysteine is a strong negative regulator of nearly all SAM-dependent methylases despite their biological diversity. This is hydrolysed to homocysteine and adenosine by S-adenosylhomocysteine hydrolase EC 18.104.22.168 and the homocysteine recycled back to methionine through transfer of a methyl group from 5-methyltetrahydrofolate, by one of the two classes of methionine synthases (i.e. cobalamin-dependent (EC 126.96.36.199) or cobalamin-independent (EC 126.96.36.199)). This methionine can then be converted back to SAM, completing the cycle. In the rate-limiting step of the SAM cycle, MTHFR (methylenetetrahydrofolate reductase) irreversibly reduces 5,10-methylenetetrahydrofolate to 5-methyltetrahydrofolate.

Radical SAM enzymes
A large number of enzymes cleave SAM reductively to produce radicals:  5′-deoxyadenosyl 5′-radical, methyl radical, and others.  These enzymes are called radical SAMs.  They all feature iron-sulfur cluster at their active sites. Most enzymes with this capability share a region of sequence homology that includes the motif CxxxCxxC or a close variant. This sequence provides three cysteinyl thiolate ligands that bind to three of the four metals in the 4Fe-4S cluster.  The fourth Fe binds the SAM.

The radical intermediates generated by these enzymes perform a wide variety of unusual chemical reactions. Examples of radical SAM enzymes include spore photoproduct lyase,  activases of pyruvate formate lyase and anaerobic sulfatases, lysine 2,3-aminomutase, and various enzymes of cofactor biosynthesis, peptide modification, metalloprotein cluster formation, tRNA modification, lipid metabolism, etc. Some radical SAM enzymes use a second SAM as a methyl donor. Radical SAM enzymes are much more abundant in anaerobic bacteria than in aerobic organisms. They can be found in all domains of life and are largely unexplored. A recent bioinformatics study concluded that this family of enzymes includes at least 114,000 sequences including 65 unique reactions.

Deficiencies in radical SAM enzymes have been associated with a variety of diseases including congenital heart disease, amyotrophic lateral sclerosis, and increased viral susceptibility.

Polyamine biosynthesis
Another major role of SAM is in polyamine biosynthesis. Here, SAM is decarboxylated by adenosylmethionine decarboxylase (EC 22.214.171.124) to form S-adenosylmethioninamine. This compound then donates its n-propylamine group in the biosynthesis of polyamines such as spermidine and spermine from putrescine.

SAM is required for cellular growth and repair. It is also involved in the biosynthesis of several hormones and neurotransmitters that affect mood, such as epinephrine.  Methyltransferases are also responsible for the addition of methyl groups to the 2′ hydroxyls of the first and second nucleotides next to the 5′ cap in messenger RNA.

Therapeutic uses

As of 2012, the evidence was inconclusive as to whether SAM can mitigate the pain of osteoarthritis; clinical trials that had been conducted were too small from which to generalize.

The SAM cycle has been closely tied to the liver since 1947 because people with alcoholic cirrhosis of the liver would accumulate large amounts of methionine in their blood. While multiple lines of evidence from laboratory tests on cells and animal models suggest that SAM might be useful to treat various liver diseases, as of 2012 SAM had not been studied in any large randomized placebo-controlled clinical trials that would allow an assessment of its efficacy and safety.

Depression
A 2016 Cochrane review concluded that for major depressive disorder, "Given the absence of high quality evidence and the inability to draw firm conclusions based on that evidence, the use of SAMe for the treatment of depression in adults should be investigated further."

A 2020 systematic review found that it performed significantly better than placebo, and  had similar outcomes to other commonly used antidepressants (imipramine or escitalopram).

Anti-cancer treatment
SAM has recently been shown to play a role in epigenetic regulation. DNA methylation is a key regulator in epigenetic modification during mammalian cell development and differentiation. In mouse models, excess levels of SAM have been implicated in erroneous methylation patterns associated with diabetic neuropathy. SAM serves as the methyl donor in cytosine methylation, which is a key epigenetic regulatory process. Because of this impact on epigenetic regulation, SAM has been tested as an anti-cancer treatment. In many cancers, proliferation is dependent on having low levels of DNA methylation. In vitro addition in such cancers has been shown to remethylate oncogene promoter sequences and decrease the production of proto-oncogenes. In other cancers such as colorectal cancer, aberrant global hypermethylation can inhibit promoter regions of tumor-suppressing genes.

Pharmacokinetics

Oral SAM achieves peak plasma concentrations three to five hours after ingestion of an enteric-coated tablet (400–1000 mg). The half-life is about 100 minutes.

Availability in different countries
In Canada, the UK, and the United States, SAM is sold as a dietary supplement under the marketing name SAM-e (also spelled SAME or SAMe, pronounced "Sammy"). It was introduced in the US in 1999, after the Dietary Supplement Health and Education Act was passed in 1994.

It was introduced as a prescription drug in Italy in 1979, in Spain in 1985, and in Germany in 1989. As of 2012, it was sold as a prescription drug in Russia, India, China, Italy, Germany, Vietnam, and Mexico.

Adverse effects
Gastrointestinal disorder, dyspepsia and anxiety can occur with SAM consumption. Long-term effects are unknown. SAM is a weak DNA-alkylating agent.

Another reported side effect of SAM is insomnia; therefore, the supplement is often taken in the morning. Other reports of mild side effects include lack of appetite, constipation, nausea, dry mouth, sweating, and anxiety/nervousness, but in placebo-controlled studies, these side effects occur at about the same incidence in the placebo groups.

Interactions and contraindications
Taking SAM at the same time as some drugs may increase the risk of serotonin syndrome, a potentially dangerous condition caused by having too much serotonin.  These drugs include dextromethorphan (Robitussin), meperidine (Demerol), pentazocine (Talwin), and tramadol (Ultram).

SAM may also interact with antidepressant medications — including tryptophan and Hypericum perforatum (St. John's wort) — increasing the potential for serotonin syndrome or other side effects, and may reduce the effectiveness of levodopa for Parkinson's disease.

People who have bipolar disorder should not use SAM because it increases the risk of manic episodes.

Toxicity
A 2022 study concluded that SAMe could be toxic. Jean-Michel Fustin of Manchester University said that the researchers found that excess SAMe breaks down into adenine and methylthioadenosine in the body, both producing the paradoxical effect of inhibiting methylation. This was found in laboratory mice, causing harm to health, and in in vitro tests on human cells.

See also
 DNA methyltransferase
 SAM-I riboswitch
 SAM-II riboswitch
 SAM-III riboswitch
 SAM-IV riboswitch
 SAM-V riboswitch
 SAM-VI riboswitch
 List of investigational antidepressants

References

External links

Alpha-Amino acids
Coenzymes
Dietary supplements
Biology of bipolar disorder
Psychopharmacology
Sulfonium compounds

S-Adenosyl methionine


Sheikhpura es una ciudad de la India, centro administrativo del distrito de Sheikhpura, en el estado de Bihar.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 62  a 119 km de la capital estatal, Patna, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 51402 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bihar

Sheikhpura