Em 21 de agosto de 2018, um terremoto de magnitude 7,3 atingiu a costa norte da Venezuela, perto de Cariaco, Sucre. Acredita-se que o terremoto seja o maior no país desde o terremoto de San Narciso em 1900. Provocou evacuações em Caracas e causou tremores na Colômbia, Guiana, Brasil, Granada, Dominica, Barbados, São Vicente e Granadinas, Santa Lúcia e Trinidad e Tobago, o último dos quais também sofreu danos e breves quedas de telefone e energia a cerca de 160 quilômetros de distância. Um tsunami não era esperado, embora o Centro de Alerta de Tsunami do Pacífico tenha alertado sobre o potencial de ondas, e um alerta tenha sido transmitido para ondas de tsunami ao longo das costas. Em termos de danos, o concreto caiu do arranha-céu inacabado da Torre de David, bloqueando a calçada e fechando o tráfego.

De acordo com o governador do estado de Sucre, inicialmente não houve relatos de mortes na área. Embora várias fontes do governo venezuelano não tenham relatado feridos, houve relatos de feridos em um shopping center em Cumaná, próximo ao epicentro, quando uma escada rolante desabou. Mais tarde, cinco pessoas foram confirmadas mortas, após ataques cardíacos durante o terremoto de choque. O ministro do Interior, Néstor Reverol, sustentou que não houve mortes.

Os terremotos seguem uma série de terremotos relacionados duas semanas antes na vizinha Colômbia, incluindo breves tremores de magnitude 6,1 e 5,8 em 7 de agosto.

Terremoto
O epicentro é relatado para à leste de Carúpano, e a uma profundidade de 123 km (76 milhas). A capital venezuelana, Caracas, fica a cerca de 622 km (386 milhas) deste local, e ainda tremeu, assim como Bogotá, a capital colombiana a cerca de 2.000 km (1.200 milhas) de distância. O Serviço Geológico dos Estados Unidos relatou o terremoto como 7,3 (após um relatório inicial de 6,8), embora o Serviço Geológico Colombiano tenha relatado como 7,0. O ministro do Interior venezuelano, Néstor Reverol, informou que o terremoto foi de 6,3. O Centro de Alerta de Tsunami do Pacífico dos Estados Unidos, em vez disso, relatou o terremoto como 7,4.

A costa da Venezuela em Cariaco fica na falha El Pilar das placas do Caribe e Sul-Americana, com a última subducção sob a primeira quando a falha se torna perpendicular à costa. Embora Caracas esteja a uma longa distância do epicentro, porque ainda está na falha de San Sebastian, o tremor ainda foi bastante poderoso. Um sismólogo da Universidade de Southampton disse que as duas placas geralmente experimentam um "movimento diferencial horizontal" (a placa do Caribe se move para o leste, e a placa Sul-Americana se move para o oeste e ambas assim se chocam), mas que o terremoto sendo tão profundo indicava que não foi "diretamente relacionado a falha transformante (ou) falha de deslizamento", sugerindo que o terremoto pode ter sido causado pela "borda da placa sul-americana que está subduzindo sob o arco das Pequenas Antilhas" estando envolvida.

A CNN informou que alguém em Guiria, 43 milhas do epicentro, relatou sentir três tremores secundários. Um sismógrafo da Virginia Tech, uma universidade no norte dos Estados Unidos, registrou o terremoto. O Centro de Pesquisa Sísmica da Universidade das Índias Ocidentais registrou tremores secundários em toda a região logo após o terremoto principal.

Testemunhas e fontes de notícias relatam que, durante o terremoto, as pessoas estavam relutantes em deixar alguns prédios, em particular bancos, porque estavam "desesperadas para retirar as notas limitadas que estavão autorizadas a reivindicar no país", então "não queriam sair".

No Brasil, o Observatório Sismológico da UnB, confirmou que tremor foi sentido de forma moderada nos estados do Amapá, Amazonas e Roraima. Em Boa Vista, Macapá e Manaus moradores relataram através das redes sociais terem sentido o impacto. Em Manaus, houveram evacuações em dois edifícios. Não houveram registros de ocorrências e nenhum dano patrimonial em Boa Vista e Pacaraima. Na capital amapaense, prédios precisaram ser evacuados em ao menos três pontos da capital, como também houveram chamadas no município de Laranjal do Jari. De acordo com o tenente-coronel Augusto, engenheiro do Corpo de Bombeiros Militar, "os abalos foram sutis. Não houve prejuízos nas estruturas dos prédios. Nos edifícios, apenas moradores de alguns apartamentos relataram terem sentido algo se mexer".

Irregularidade
Vários especialistas comentaram sobre como a atividade sismológica que causou o terremoto foi incomum. Juan Cigala, do Departamento de Sismologia do Centro de Emergência de Iquique, no México, explicou que o terremoto foi "um evento excepcional" e também "expressou surpresa" pelo terremoto subsequente, bem como por tremores secundários de magnitude superior a 4,0, algo que "não aconteceu antes". Ele resumiu que "a Terra está se comportando de uma maneira diferente".

Cigala também mencionou que a direção das forças das placas em contato era incomum, explicando por que o terremoto foi sentido por milhares de quilômetros em várias direções. Ele acrescentou que isso, assim como o movimento contínuo das placas desde o terremoto, significa que "continuará a haver eventos telúricos na área" e uma probabilidade de mais terremotos.

Danos

O Aeroporto Internacional de Bogotá foi brevemente fechado para verificar danos na pista. A Torre de David, o segundo edifício mais alto da Venezuela e o 11º mais alto da América do Sul, teria sofrido danos estruturais e agora está inclinado. No entanto, de acordo com Randy Rodríguez, diretor nacional de Proteção Civil, o corpo de bombeiros de Caracas inspecionou a torre e considerou que não há ameaça de queda. O serviço de telefonia e internet em Caracas também foi interrompido.

Surgiu um vídeo de um deslizamento de terra no qual parte de uma montanha de uma ilha caribenha desabou no mar. Quedas de energia temporárias foram relatadas em Arima, Valsayn e outras áreas no leste da ilha de Trindade em Trinidad e Tobago. Várias fontes questionaram se o tremor poderia ter perturbado as extensas reservas de petróleo da Venezuela, potencialmente prejudicando a indústria no país.

Consequências
O terremoto foi, logo após, julgado como negativo para o governo venezuelano. Diosdado Cabello, presidente da Assembleia Nacional Constituinte do país, estava dando uma transmissão nacional obrigatória no momento do terremoto, com sua resposta "confusa" e "preocupada" apenas para falar e "olhar de um lado para o outro", conforme relatado pelo The Guardian, Time e Associated Press logo após o evento. O governo venezuelano também foi criticado por estar despreparado para desastres naturais, com "ambulâncias ancoradas" no país.

Edwin Rojas, deputado do PSUV e governador do estado em que o terremoto ocorreu, chamou os relatórios de terremoto e alerta de tsunami de "terrorismo psicológico".

Várias pessoas se aprofundaram na ocorrência dos terremotos, que foram "interpretados como uma metáfora política para o regime oscilante (da Venezuela)". Um correspondente da BBC no Caribe compartilhou uma foto da Torre de David no Twitter, comentando que o prédio abandonado do banco estava "à beira do colapso", descrevendo-o como uma "metáfora econômica" adequada para a Venezuela. Da mesma forma, o editor da América Latina do The Wall Street Journal brincou que o "terremoto real" correspondeu ao "terremoto econômico da Venezuela".

O correspondente da BBC Venezuela disse que o terremoto foi realmente bem-vindo: que as pessoas "se divertiram com um evento, que as distraiu das duras realidades da vida cotidiana".

Sismos na Venezuela
Venezuela
Eventos de agosto de 2018
2018 na Venezuela
2018 no Amapá
2018 no Amazonas
2018 em Roraima
2018 na Colômbia
2018 em Barbados
2018 em Trinidad e Tobago

Sismo na Venezuela de 2018


Gramstetterhof ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Wilburgstetten im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Der Weiler liegt am Hasselbach, der ein rechter Zufluss der Wörnitz ist. 0,75 km nordwestlich liegt das Waldgebiet Abelensschlag, 0,75 km westlich das Waldgebiet Abschneid, im Süden das Waldgebiet Leitach und im Südosten das Waldgebiet Harttränke. Ein Anliegerweg führt 0,25 km weiter östlich zur B 25 unterhalb von Greiselbach.

Geschichte
Das Hochgericht übte das oettingen-spielbergische Oberamt Mönchsroth aus. Ende des 18. Jahrhunderts bestand Gramstetterhof aus zwei Anwesen. Das Obervogteiamt Oettingen des Deutschen Ordens war Grundherr der beiden Halbhöfe.

Mit dem Gemeindeedikt wurde Gramstetterhof dem 1809 gebildeten Steuerdistrikt und der im selben Jahr gebildeten Ruralgemeinde Wittenbach zugewiesen. Am 1. Januar 1971 wurde Gramstetterhof im Zuge der Gebietsreform in Bayern nach Wilburgstetten eingegliedert.

Baudenkmal
 Hasselbach: Bildstock zur Erinnerung an ein überlebtes Unglück, in barocken Formen, bez. 1836.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist römisch-katholisch geprägt und nach St. Margareta (Wilburgstetten) gepfarrt. Die Protestanten waren ursprünglich nach St. Oswald und Ägidius (Mönchsroth) gepfarrt, seit Anfang des 20. Jahrhunderts ist die Pfarrei St. Stephan (Greiselbach) zuständig.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ortsteil von Wilburgstetten
Ort im Landkreis Ansbach
Weiler in Mittelfranken

Gramstetterhof


An Puya lanata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schult. och Julius Hermann Schultes. An Puya lanata in nahilalakip ha genus nga Puya, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Puya

Puya lanata


In baseball, a left-handed specialist (also known as lefty specialist) is a relief pitcher who throws left-handed and specializes in pitching to left-handed batters, weak right-handed batters, and switch-hitters who bat poorly right-handed. Because baseball practices permanent substitution, these pitchers frequently pitch to a very small number of batters in any given game (historically, often only one), and rarely pitch to strictly right-handed batters. Most Major League Baseball (MLB) teams have several left-handed pitchers on their rosters, at least one of whom is a left-handed specialist. A left-handed specialist is sometimes called a LOOGY (or Lefty One-Out GuY), coined by John Sickels, and may be used pejoratively.

Pitching style
The pitcher generally has an advantage when his handedness is the same as the batter's, and the batter has an advantage when they are opposite. This is because a right-handed pitcher's breaking balls move to the left from the pitcher's perspective, which causes it to cross the plate with its lateral movement away from a right-handed batter but towards a left-handed batter (and vice versa for a left-handed pitcher), and because batters generally find it easier to hit a ball that is over the plate. Furthermore, since most pitchers are right-handed, left-handed batters generally have less experience with left-handed pitchers. A left-handed pitcher may also be brought in to face a switch-hitter who generally bats left-handed, forcing the batter to shift to his less-effective right-handed stance or to take the disadvantages of batting left-handed against a left-handed pitcher. Research from 2011 to 2013 has shown that a pinch hitter (usually right-handed) is often used when a left-handed reliever is inserted in the game, thereby reducing or negating the pitcher's platoon split advantage. Only a handful of left-handed relievers face a higher percentage of left-handed batters than right-handed batters over the course of a season.

History
In the  MLB season, there were 28 left-handed relievers who were not their team's closer and pitched 45 or more games. Only four averaged fewer than an inning per appearance. From 2001 to 2004, over 75 percent of left handed relievers meeting those criteria averaged less than one inning. Left-handed reliever John Candelaria was one of the early specialists in 1991, pitching 59 games and averaged .571 innings. In 1992, he allowed no earned runs—excluding inherited runners—in 43 of the 50 games. Jesse Orosco became a left-handed specialist later in his 24-season career and retired at the age of 46. From 1991 to 2003, he never averaged more than an inning pitched per appearance.

During the  MLB season, there were seven relief pitchers who averaged less than two outs recorded per appearance, all of whom were left-handed.  Joe Thatcher, a left-handed specialist, appeared in 72 games with  innings pitched, and had the fewest outs recorded per appearance, with 1.6.

Mike Myers is considered one of the most successful LOOGY pitcher of all time, having made 883 appearances for nine different teams over the span of a 13 year career, 1995–2007. During that time, he threw  innings. Recognizing the limited skill and playing time of pitchers in the role, Myers has said "We were like the field goal kicker, but only when the kicker was called in when the game was on the line. It was their best against you, every time, and you couldn't mess up."

German-born Will Ohman discovered his talent by accident while playing catch as a walk-on player for Pepperdine University when he tried a different slider grip and noticed an extreme break on the ball. He went on to pitch in 483 major league games over 10 seasons between 2000 and 2012. Explaining the precarious nature of the position, Ohman said, "I was the last guy on the roster in every clubhouse I was in. You do your job and other people get the glory."

Three-batter minimum
Since the start of the  MLB season, all pitchers, whether starters or relievers, have been required to face at least three batters, or pitch to the end of the half-inning in which they enter the game. Exceptions are allowed only for incapacitating injury or illness while pitching. Journalist Anthony Castrovince of MLB.com opined that the new rule would "effectively end the so-called "LOOGY" (left-handed one-out guy) and other specialist roles in which pitchers are brought in for one very specific matchup."

Right-handed specialist
The right-handed specialist (sometimes called a ROOGY, for Righty One-Out GuY) is the less common vice versa contrast to the left-handed specialist, due to there being a higher percentage of right-handed batters and pitchers in Major League Baseball, but they are occasionally featured.

See also

Lefty-righty switch

References

Baseball pitching
Baseball strategy
Handedness in baseball

ja:リリーフ#ワンポイントリリーフ

Left-handed specialist


Inge Hørup - En dansk maler er en dansk dokumentarfilm fra 1993, der er instrueret af Jan-Erik Sandberg efter eget manuskript.

Handling
En kort beskrivelse af maleren Inge Hørups hverdag, der går med at male i de omgivelser, der inspirerer til hendes abstrakte billeder.

Referencer

Eksterne henvisninger

Portrætfilm fra Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1993

Inge Hørup - En dansk maler


Lipka  is a village in Złotów County, Greater Poland Voivodeship, in north-central Poland. It is the seat of the gmina (administrative district) called Gmina Lipka. It lies approximately  north-east of Złotów and  north of the regional capital Poznań. It is situated in the ethnocultural region of Krajna in northern Greater Poland.

History

The territory became a part of the emerging Polish state under its first historic ruler Mieszko I in the 10th century. Lipka was a private village of Polish nobility, administratively located in the Nakło County in the Kalisz Voivodeship in the Greater Poland Province of the Kingdom of Poland. It was annexed by Prussia in the First Partition of Poland in 1772.

Since 1871, the village, known in German as Linde, belonged to Germany, within which it formed part of the Flatow district in the administrative regions of Posen-West Prussia and Pomerania. It grew as a result of the construction of the Prussian Eastern Railway, with the railway station located in the village serving as the main station for the town of Preussisch Friedland (Debrzno) and numerous other market towns.

In the 19th century, potato cultivation was an essential livelihood for the residents, whose products went as far as the Ruhr area and the Netherlands. A starch factory, building material works, a brickworks and a dairy were some other businesses in the village. At the end of the 19th century, the first electrically powered threshing machine in Prussia was used there. In 1939, the village had 1,613 residents. During the German invasion of Poland, which started World War II in September 1939, the village was the site of a temporary camp for arrested Poles from the region, including activists, teachers and priests, who were afterwards deported to concentration camps (see Nazi crimes against the Polish nation). Towards the end of war, the Red Army occupied the region in the spring of 1945. After the war, the village was restored to Poland under its historic Polish name Lipka.

From 1975 to 1998 the village belonged to Piła Voivodeship.

Transport
There is a train station in the village.

References

External links
Lipka website
Forum

Villages in Złotów County

Lipka, Złotów County


Arctica Finance er íslenskt verðbréfafyrirtæki með höfuðstöðvar í Reykjavík. Það var stofnað árið 2008 af fyrrverandi starfsmönnum fyrirtækjaráðgjafar gamla Landsbankans, en bankinn varð gjaldþrota í efnahagskreppunni á Íslandi 2008–2011.

Tilvísanir

Tenglar
 Vefsíða Arctica Finance

Fjármálafyrirtæki
Íslensk fyrirtæki
Stofnað 2008

Arctica Finance


آنيا ميتاغ  (بالألمانية:Anja Mittag؛ المولودة 16 مايو 1985 في كيمنتس) هي لاعبة كرة قدم ألمانية دولية تلعب حاليًا مع نادي باريس سان جيرمان الفرنسي والمنتخب الألماني في مركز الهجوم. انضمت إلى المنتخب عام 2004.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم من كيمنتس
لاعبو بطولة أمم أوروبا للسيدات 2017
أشخاص على قيد الحياة
ألمان فازوا بالميدالية البرونزية الأولمبية
ألمان فازوا بالميدالية الذهبية الأولمبية
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 2008
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 2016
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
رياضيون ألمان مغتربون في السويد
رياضيون ألمان مغتربون في فرنسا
رياضيون من كيمنتس
لاعبات كأس العالم للنساء 2007
لاعبات كأس العالم للنساء 2015
لاعبات كرة قدم ألمانيات
لاعبات كرة قدم فزن بكأس العالم
لاعبات كرة قدم مغتربات في السويد
لاعبات كرة قدم مغتربات في فرنسا
لاعبات منتخب ألمانيا لكرة القدم للسيدات
لاعبو الدوري الألماني لكرة القدم للسيدات
لاعبو باريس سان جيرمان للسيدات
لاعبو دوري الدرجة الأولى الفرنسي للسيدات
لاعبو دوري دامالسفينسكان لكرة القدم
لاعبو فولفسبورغ للسيدات
لاعبو كرة قدم ألمان
لاعبو كرة قدم أولمبيون ألمانيون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2008
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2016
لاعبو كرة قدم مغتربون ألمان
لاعبو كرة قدم من ساكسونيا
مهاجمات كرة قدم نسائية
مواليد 1985
مواليد في كيمنتس
نادي الفيفا المئوي
لاعبات كرة قدم ألمانيات مغتربات

آنيا ميتاغ


Cetatea Semendria (în ) este o cetate medievală fortificată din Semendria (Serbia), oraș care a îndeplinit temporar rolul de capitală a Serbiei în Evul Mediu. Ea a fost construită între 1427 și 1430 la ordinul despotului Đurađ Branković, conducătorul Despotatului Serbiei. A fost fortificată de către Imperiul Otoman, care a cucerit orașul la sfârșitul aceluiași secol.

Cetatea a rezistat mai multor asedii ale otomanilor și sârbilor, supraviețuind relativ neatinsă. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a fost puternic deteriorată de explozia accidentală a depozitului de muniție aflat aici și apoi de bombardamentele armatelor aliate. Începând din 2009 ea a fost supusă unor ample lucrări de restaurare și conservare, fortăreața fiind "una dintre rarele curți domnești conservate ale conducătorilor medievali sârbi".

Cetatea Semendria a fost declarată în 1979 monument cultural de importanță excepțională. În 2010 cetatea a fost plasată pe o listă preliminară pentru o posibilă nominalizare ca monument din Patrimoniul Mondial (UNESCO).

Localizare
Cetatea Semendria se află la 45 de kilometri sud-est de Belgrad și se întinde pe o suprafață de 11,3 hectare în centrul orașului modern Semendria. Ea este situată strategic pe malul drept al fluviului Dunărea într-o câmpie de formă triunghiulară formată la confluența Dunării cu râul Jezava, la o altitudine de doar 72 de metri deasupra nivelului mării. Această locație a permis capitalei sârbe să rămână aproape de Regatul creștin al Ungariei, mulțumindu-l, de asemenea, pe sultanul Murad al II-lea al Imperiului Otoman prin oprirea trecerii necontrolate a maghiarilor pe valea Moravei.

Poziția strategică a cetății pe drumul ce leagă Balcanii și Europa Centrală a transformat-o într-un important centru comercial și religios timp de secole, ea aflându-se în prezent pe traseul Coridorului X pan-european. Dunărea o conectează, de asemenea, cu multe alte situri istorice, mai ales Belgrad și suburbia sa Vinča, Novi Sad, cetatea Golubăț, Lepenski Vir și Viminacium.

Istoric

În mijlocul turbulențelor ce au avut loc în perioada cuceririi Balcanilor de către otomani de la începutul secolului al XV-lea, conducătorii creștini ai regiunii au pierdut mai multe bătălii, printre care Bătălia de la Kosovo Polje și asediul orașului Veliko Tărnovo. Despotul Stefan Lazarević a trebuit să mențină Despotatul Serbiei într-un echilibru fragil între otomani și maghiari. În jurul anului 1403, el a acceptat să devină vasal al regelui maghiar Sigismund și a stabilit noua capitală în orașul Belgrad, care îi fusese cedat ca o recompensă. După moartea despotului Stefan în 1426, Đurađ Branković, nepotul și succesorul lui Stefan, a trebuit să retrocedeze ungurilor Belgradul. Pentru a compensa această pierdere, Đurađ a decis să construiască o nouă capitală și a ales locul unde se află astăzi orașul Semendria.

Semendria, unde nu se aflase anterior nicio așezare umană, a fost ales din mai multe motive. În 1428, în timpul războiului Imperiului Otoman cu Republica Venețiană, ungurii și turcii au fost de acord să-l recunoască pe Branković în calitate de conducător independent al Serbiei, transformând astfel Despotatul Serbiei într-un stat tampon. Un tratat a stabilit, de asemenea, suzeranitatea otomană asupra Serbiei, ce a rămas în continuare un stat vasal al Ungariei. Ținându-se cont de relația mai veche cu Ungaria și de diferențele religioase față de otomani (Ungaria și Serbia erau creștine, spre deosebire de Turcia care era musulmană), capitala statului a fost aleasă într-un loc mai apropiat de Ungaria decât de Imperiul Otoman. Localizarea Semendriei pe Dunăre, între Belgrad și Golubăț, oferea un acces ușor către alte orașe aflate de-a lungul râului. Ea permitea, de asemenea, controlul circulației pe Dunăre, inclusiv blocarea pătrunderii maghiarilor pe valea Morava, ceea ce-i mulțumea pe turci.

În toamna anului 1428 a început construcția capitalei. În 1430, prima parte a cetății, inclusiv un palat și alte clădiri necesare pentru a forma un oraș interior, a fost finalizată. Lucrul la suburbiile fortificate și la fortificațiile suplimentare au continuat până în 1439.

Pe 20 aprilie 1434, Katarina, fiica cea mai tânără a lui Đurađ Branković, și Ulrich al II-lea de Celje s-au căsătorit în noua cetate. Această căsătorie a subliniat relațiile de prietenie pe care despotul le avea cu Poarta Otomană, deși legăturile de rudenie ale lui Ulrich cu regina Ungariei însemna o alianță sârbo-maghiară. Ca urmare, vizirul Mehmet Saridže-pașa a sosit la Semendria la mijlocul anului 1434 cu un mesaj de la Edirne, în care se afirma că siguranța Serbiei în fața Imperiului Otoman putea fi garantată doar prin căsătoria fiicei mai mari a lui Branković cu sultanul Murad al II-lea. După mai multe discuții, sfatul domnesc convocat la palat a acceptat propunerea turcă și s-au început demersurile necesare pentru pregătirea căsătoriei Marei cu sultanul. În acea toamnă, Murad i-a trimis pe mai mulți dintre "cei mai importanți viziri" pentru a-i aduce logodnica.

Pe 14 august 1435, un contract formal de "frăție și prietenie" între Serbia și Republica Veneția a fost semnat în sala de audiențe a cetății Semendria. La începutul lui iunie 1439, pacea cu otomanii, care fusese obținută prin căsătoria Marei cu sultanul, a fost ruptă. Condusă de Murad al II-lea, o armată de 130.000 de soldați turci a ocupat dealurile din jurul Semendriei. Branković a plecat în Ungaria după ajutor, lăsându-l pe fiul său, Grgur, la comandă. Ajutorul nu a venit imediat, dar Semendria a rezistat atacului, chiar și atunci când Murad a adus tunuri.

Aproape trei luni mai târziu, pe 18 august 1439, foamea i-a forțat pe sârbi să se predea. Prinții Grgur și Stefan au fost trimiși în Anatolia și li s-au scos ochii, în ciuda rugăminților surorii lor, sultana Mara. Cinci ani mai târziu, cu toate acestea, orașul Semendria a fost restituit Serbiei prin Pacea de la Seghedin, iar prinților Grgur și Stefan li s-a permis să se întoarcă în țara lor de origine.

Pe la începutul anului 1449, Branković l-a închis pe regentul maghiar Iancu de Hunedoara în temnițele cetății până când a fost răscumpărat de către conaționalii săi. În 1453 sultanul Mahomed al II-lea și Isak-bey Arbanazović au condus un atac asupra Semendriei ce făcea parte dintr-o campanie militară otomană împotriva Serbiei. Turcii au capturat 50.000 de bărbați, femei și copii în timpul atacului, dar Semendria a fost bine apărată de Toma Kantakuzen. În ciuda faptului că avea doar 6.000 de oameni, în comparație cu cei 20.000 de militari turci, orașul a rezistat. Mahomed Cuceritorul a asediat Semendria pentru a doua oară și pentru a treia oară în 1456, cetatea fiind apărată de forțele militare sârbe. În cele din urmă, Semendria a fost capturată de otomani în 1459, ceea ce a dus la destrămarea statului medieval sârb.

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, trupele germane au folosit cetatea ca depozit de muniție. Pe 5 iunie 1941, muniția a explodat accidental, afectând întreaga cetate Semendria, precum și așezările umane aflate la o distanță de până la 10 kilometri. O mare parte a zidului sudic al cetății a fost distrus, stația de cale ferată aflată în apropiere, plină cu oameni, a sărit în aer, iar mai multe clădiri din oraș au fost transformate în moloz. Aproximativ 2.500 de oameni au murit în explozie și aproape fiecare locuitor a fost rănit (aproximativ 5.500). Bombardarea de către Aliați în 1944 a cauzat pagube suplimentare.

Utilizare curentă și viitoare
Cetatea este folosită în prezent ca parc al orașului și găzduiește, ocazional, festivaluri, concerte, târguri și alte evenimente culturale. O scenă a fost construită în orașul interior. La sud-est, anterior spațiu deschis de-a lungul râului Jezava, se află în prezent un port comercial și unul de agrement. Există, de asemenea, discuții cu privire la utilizarea viitoare a complexului fortificat, precum și la realizarea unor proiecte de restaurare, reabilitare și modernizare a cetății.

Importanță istorică și culturală

Cetatea Semendria a fost descrisă ca "una dintre cele mai uimitoare și mai monumentale piese de arhitectură ce s-au păstrat din Serbia medievală" și "martor al puterii creatoare sârbe". Ea constituie un exemplu de arhitectură medievală defensivă tradițională și a rămas bine conservată, nesuferind nici o daună majoră până la cel de-al Doilea Război Mondial. Cetatea și zona înconjurătoare au acumulat dovezi ale civilizațiilor care s-a dezvoltat de-a lungul istoriei, în principal între secolele al XV-lea și al XX-lea, oferind o mărturie directă a progresului statului sârb medieval și al Bisericii Ortodoxe Sârbe.

Cetatea a fost construită de către Đurađ Branković ca noua capitală a Serbiei. În timpul construcției, soția lui Branković, Jerina, a fost văzută vorbind adesea cu cei care supravegheau lucrările - fratele ei George Paleologul Kantakuzen și oamenii lui - ceea ce a determinat frecventa asociere a ei cu acest proiect. Această asociere, împreună cu timpul îndelungat necesar ridicării cetății și cu impozitele mari care trebuiau a fi plătite, i-a adus porecla de Prokleta Jerina (Afurisita Jerina).

Volumul mare de muncă necesar a dus la apariția, de asemenea, a unui număr mare de exagerări și povești, cum ar fi poemul epic "Starina Novak i knez Bogosav" ("Bătrânul Novak și Cneazul Bogosav"), în care se relatează că mulți oameni au fugit în pădure și au devenit haiduci pentru a scăpa de biruri și de munca forțată la construirea cetății. Chiar dacă au existat de fapt haiduci în zonă, nu este clar dacă aceștia aveau vreo legătură cu construirea cetății.

După ce prima parte a fost finalizată, Cetatea Semendria a devenit rapid o legătură importantă între Balcani și Europa Centrală. La scurt timp după ce a fost construit, orașul a atins importanța sa maximă în calitate de centru politic, comercial și religios, fiind populat în principal de sârbi, dar având și colonii de negustori, mai ales din Dubrovnik. În această perioadă, au fost aduse și depozitate în biserica din cetate moaște ale Sfântului Evanghelist Luca, care a devenit patron al Semendriei.

În ceea ce privește structura în sine, orașul interior este notabil prin sala de audiență, care este un exemplu important al arhitecturii medievale sârbe. În partea de sus a zidului de piatră aflat înspre Dunăre au fost cioplite patru seturi de ferestre cu arcuri duble într-o combinație de stil gotic și romanic. Aici a fost semnat contractul comercial între Republica Veneția și Despotatul Sârb.

Există, de asemenea, un turn în orașul interior cu o inscripție mare pe cărămidă ce poartă numele lui Đurađ Branković și atestă data construcției. Textul inscripției este următorul: "V Hrista Boga blagoverni despot Gurg, gospodin Srblju i Pomorju zetskomu; zapovešću njegovom sazida se ovaj grad v leto 6938" ("Credinciosul în Hristos Domnul despot Gurg, Domn al sârbilor și al țărmului Zetei. Din ordinul Său a fost construit acest oraș în anul 6938 [1430].") Deasupra inscripției se află o cruce încastrată în zid, care-i dă turnului numele Krstata kula ("turnul Krstasta") și turnul Krstača. Acest tip de inscripție este foarte rar și se întâlnește doar pe fostul teritoriu al Imperiul Roman de Răsărit.

În suburbia fortificată există astăzi doar câteva vestigii ale celor două structuri mai importante. Una dintre ele a fost un complex bisericesc, Blagoveštenjska crkva (Biserica Buna Vestire), unde au fost păstrate moaștele Sfântului Luca. Deși construcția sa a început în secolul al XV-lea, biserica a fost ridicată pe parcursul mai multor etape istorice. Cea de-a doua structura a fost o baie turcească care datează din secolul al XVII-lea.

Ani de zile, Cetatea Semendria a reprezentat ultima linie de apărare împotriva atacurilor otomane. În timpul atacului din 1439, ea a devenit prima cetate din Serbia împotriva căreia s-au folosit tunurile. Atunci când a căzut în 1459, ea a devenit centrul unui sangeac turcesc. Mai târziu, Semendria a fost o provincie a Monarhiei Habsburgice și între 1805 și 1807 a fost din nou centrul statului sârb reînființat.

Arhitectură

Cetatea Semendria este un complex monumental construit în tradiția bizantină și modelat după cetatea Constantinopolului. Deși fundațiile sale nu erau destinate a fi scufundate, ea este clasificată ca o cetate pe apă pentru că este complet înconjurat de apă. După finalizarea cetății a avut loc o scădere a importanței militare și au fost făcute câteva schimbări structurale. Ca urmare, stilul arhitectural original a fost păstrat până astăzi.

Cetatea este înconjurată pe o lungime de 1.5 kilometri de ziduri crenelate cu o grosime mai mare de 2 metri, și de 25 de turnuri, care au înălțimea de aproximativ 25 de metri. Două părți ale cetății sunt mărginite de Dunăre și de râul Jezava, deși Jezava a fost deviat acum pentru a fi mai departe de ziduri. Cea de-a treia parte avea două șanțuri adăugate la sistemul defensiv, unul pentru oraș și unul pentru suburbie. Porțiunea sudică a zidurilor exterioare a fost lăsată deschisă.

Construcție
Au existat patru faze principale în construcția cetății. Lucrările la prima parte, un palat fortificat pentru despotul Đurađ Branković construit la confluența râurilor, au început în toamna anului 1428.

Sub supravegherea lui George Paleologul Kantakuzen, fratele mai mare al despotinei Jerina Branković, au fost aduse cherestea, var și pietre mari din anticele orașe romane Mons Aureus (satul modern Seone, aflat la vest de Semendria), Margum (la gura de vărsare a Moravei Mari) și Viminacium. În primăvara anului 1429, muncitorii greci și ragusani au început lucrările de zidărie. În 1430 a fost finalizată eleganta reședință despotală. Ea includea un palat ce se afla de-a lungul zidului; o sală a tronului lângă zidul dinspre Dunăre; un donjon, Donžon kula (turnul donjon), în colțul format de ziduri; o cameră a tezaurului într-o încăpere aflată sus; și alte clădiri auxiliare, creând un oraș interior.

Sala tronului, în care Branković își primea vizitatorii, a fost construit cu patru ferestre cu arcuri duble într-un amestec de stiluri gotic/romanic. Donžon kula a fost destinat să fie ultima linie de apărare. El a fost construit cu ziduri de peste 4 metri grosime și îi adăpostea pe nobili în timpul atacurilor turcilor. Uși ascunse au fost construite în zidul dinspre Jezava pentru a permite trecerea spre Ungaria.

Fortificațiile au fost extinse în următorii nouă ani pentru a include o suburbie fortificată mai mare, terminând astfel cetatea principală. În suburbie a fost construit un complex religios în mai multe etape, începând din secolul al XV-lea, și o baie turcească a fost adăugată de către otomani în secolul al XVII-lea. Exista o poartă mobilă în zidul dinspre Dunăre, pe unde marinarii puteau pătrunde în cetate. Nu se știe sigur dacă au fost construite clădiri rezidențiale durabile.

Între anii 1460 și 1480, în timpul ocupației otomane, a fost construit un sistem defensiv mai puternic, inclusiv contraescarpe, ziduri joase și mai multe turnuri. În prima jumătate a secolului al XVIII-lea au fost adăugate tranșee fortificate.

Starea actuală
Starea de deteriorare a cetății variază de la krstata kula, care este încă bine conservată, la zidurile care nu avut parte de lucrări de reparații și s-au prăbușit în unele locuri.

Primul, și cel mai sever, prejudiciu a avut loc în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Pe 5 iunie 1941, munițiile depozitate în cetate au explodat, distrugând nu doar o mare parte din zidul sudic, ci și majoritatea clădirilor din orașul Semendria. Alte pagube au fost cauzat de către bombardamentele Aliaților din 1944.

Barajul de la Porțile de Fier, finalizat în 1972, a ridicat nivelul apei din partea inferioară a bazinului Dunării și a provocat inundații semnificative. Între anii 1970 și 1980 a fost construit un sistem pentru a proteja cetatea și orașul înconjurător de posibilele inundații viitoare; cu toate acestea, au avut loc inundații majore în 2006, ca urmare a ploilor abundente și a topirii zăpezilor.

Cetatea a fost obiectul unor lucrări de restaurare și conservare, urmate de cercetări arheologice și arhitecturale, începând cel puțin din 1970. Majoritatea lucrărilor realizate până acum au avut loc între anii 1970 și 1995. În timp ce unele părți au fost parțial reparate, altele au parte doar de lucrări de conservare și se află încă într-o stare proastă.

În orașul interior, fundația este singura parte a palatului care a rămas în picioare, iar din sala de audiență se află doar conturul exterior unde s-au aflat fundațiile. Vestigiile aflate în picioare au fost parțial restaurate și sunt acum stabile, deși problemele legate de creșterea vegetației și întreținerea permanentă rămân. Turnurile înconjurătoare necesită, de asemenea, efectuarea de lucrări, din moment ce multe s-au prăbușit. Restaurarea orașului a fost urmată în anii 1994-1995 de o serie de cercetări arheologice.

Suburbia fortificată se află încă într-o stare foarte proastă. Părți de zid au dispărut, iar mai multe turnuri sunt înclinate sau s-au prăbușit parțial. Turnul de colț din spatele turnului cu inscripție și porțiunea de zid de-a lungul Dunării au avut parte de lucrări de conservare, zidul sudic, care a fost restaurat de mai multe ori ca parte a unui dig, este stabil, dar lucrările de conservare au fost de proastă calitate. O mare parte din timp a fost alocat săpăturilor și cercetărilor arheologice, în special ale vestigiilor complexului religios și al băii turcești.

Contraescarpele aflate de-a lungul Dunării, care se prăbușiseră parțial de mai multe ori, au avut parte de lucrări de restaurare, iar acum se află în stare bună. În alte părți, contraescarpele au dispărut sau se află sub pământ, iar starea lor este necunoscută.

Zona învecinată cetății este, de asemenea, amenințată deși ocupă un mal bine apărat de-a lungul Dunării. Celelalte două părți sunt înconjurate de structuri moderne, precum un port de agrement pe latura de est, o cale ferată la sud și diferite alte structuri urbane.

Rezultatul final planificat al lucrării îl reprezintă reabilitarea deplină a cetății Semendria și a zonelor învecinate, inclusiv relocarea căii ferate, deși costurile estimate variază pe o scară largă. Între 2003 și 2004, costul doar pentru lucrările de conservare a fost estimat la 10,6 milioane €, în timp ce costul de reabilitare total, inclusiv pentru conservare, restaurare și cercetare, a ajuns la 22 milioane €. În anul 2005, costul combinat pentru conservare și cercetare a scăzut la 4 milioane €.

Factori de risc actuali
În ciuda eforturilor de conservare, cetatea se află încă în pericol din motive întemeiate atât naturale, cât și provocate de om. Nivelul ridicat al apelor subterane rezultat de pe urma construirii barajului de la Porțile de Fier îi amenință stabilitatea și a crescut riscul de inundații, în special înainte de consolidarea malului. Poluarea aerului și creșterea vegetației contribuie la degradarea zidurilor. Intervențiile urbane, mai ales trepidațiile produse de circulația pe calea ferată, continuă să amenințe zona aflată în jurul cetății. Vizitele nerestricționate ale turiștilor, combinate cu protecția necorespunzătoare și cu sprijinul financiar și administrativ inadecvat contribuie la deteriorarea lentă a cetății.

Note

Referințe

Lectură suplimentară

 Starina Novak i knez Bogosav on Wikisource
 Interview  regarding the sacral complex, Blagoveštenjska, and a proposed inner city chapel, Dvorska.
 Reaction  to the above interview.
 Virtual tour through Smederevo fortress

Semendria
Istoria Serbiei

Cetatea Semendria


Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 24 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Maq" beginnt.

Maq

Maqa
 Maqaleh, Saud al- (* 1988), katarischer Fußballschiedsrichter
 Maqatajew, Muqaghali (1931–1976), kasachisch-sowjetischer Dichter und Übersetzer

Maqd
 Maqdas, Abdullah (* 1987), kuwaitischer Tennisspieler
 Maqdisī, ʿAbd al-Ghanī al- (1146–1203), Vertreter der Hanbaliten
 Maqdisī, Abū Muhammad al- (* 1959), jordanischer Ideologe des dschihadistischen Salafismus

Maqe
 Maĸe, Elisa (* 1916), grönländische Schriftstellerin und Sozialarbeiterin
 Maqetuka, Mzuvukile Jeff (* 1952), südafrikanischer Botschafter

Maqo
 Maqomayev, Cəmaləddin (1910–1977), sowjetischer Politiker in der Aserbaidschanischen SSR
 Maqomayev, Müslüm (1885–1937), aserbaidschanischer Komponist und Dirigent
 Maqomayev, Müslüm (1942–2008), sowjetisch-aserbaidschanischer Sänger

Maqq
 Maqqarī, al- († 1632), arabischer Historiker

Maqs
 Maqsoodi, Mahbuba (* 1957), deutsch-afghanische Künstlerin

Maqu
 Maquat, Lynne E. (* 1952), US-amerikanische Biochemikerin
 Maqué, Fritz (1898–1948), deutscher Polizist in Berlin (Ost), im Dienst getötet
 Maqueda, Jorge (* 1988), spanischer Handballspieler
 Maquet, Auguste (1813–1888), französischer Schriftsteller
 Maquet, Charles (1863–1942), französischer Romanist, Altphilologe, Grammatiker und Lexikograf
 Maquet, Jacques (1919–2013), belgischer Anthropologe und Afrikanist
 Maquet, Karl (1767–1823), deutscher Kaufmann, Unternehmer und langjähriger Presbyter der Französisch Reformierten Kirche Magdeburgs
 Maquet, Lucie (* 1869), deutsche Malerin und Bildhauerin
 Maquilón, Antonio (1902–1984), peruanischer Fußballspieler
 Máquina, Juliano (* 1993), mosambikanischer Boxer, Olympiateilnehmer
 Maqulbajew, Äbdibaqyt (* 1961), kasachischer Politiker
 Maquoi, René (* 1942), belgischer Bauingenieur

Liste der Biografien/Maq


Crotalaria incana, la crotalaire effilée ou chanvre du Bengale, est une espèce de plantes dicotylédones de la famille des Fabaceae, sous-famille des Faboideae, originaire des régions tropicales.

Ce sont des plantes herbacées annuelles ou des sous-arbrisseaux pouvant atteindre 1,30 mètre de haut, généralement avec des branches étalées.

La plante est parfois récoltée dans la nature pour un usage local en médecine traditionnelle.  Elle est parfois cultivée comme engrais vert dans les plantations de caféiers.  Cette plante contient notamment des alcaloïdes pyrrolizidiniques.

Taxinomie

Synonymes
Selon
 Chrysocalyx schimperi A.Rich.
 Crotalaria affinis DC.
 Crotalaria criocaula S. Schauer
 Crotalaria diffusa Vell.
 Crotalaria eriocaula S.Schauer
 Crotalaria herbacea Schrank
 Crotalaria incana f. glabrescens R. Wilczek
 Crotalaria montana A.Rich.
 Crotalaria picensis Phil.
 Crotalaria radiata Merr.
 Crotalaria schimperi A.Rich.
 Lupinus rotundifolius Sesse & Moc.

Sous-espèces
Selon  :
 Crotalaria incana subsp. purpurascens (Lam.) Milne-Redh., 1961

Notes et références

Liens externes

Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Fabaceae

Crotalaria incana


Estadio Coliseum Alfonso Pérez  este un stadion de fotbal din Getafe, Spania. Este stadionul unde joacă meciurile de acasă Getafe CF.

Referințe

Stadioane de fotbal din Spania
Getafe

Coliseum Alfonso Pérez


Victor Motogna (n. 3 noiembrie 1885, Breaza, Bistrița-Năsăud – d. 5 iulie 1948, Timișoara) a fost un delegat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Originea și studiile

Victor Motogna a fost fiu de țăran, încă din copilărie fiind pasionat de istorie, deoarece în vecinătatea satului Breaza se aflau ruinele castrelor romane de la Ilișua și Cășei, precum și ruinele cetății Ciceului. A finalizat studiile școlii primare de la Breaza, urmând ca studiile secundare să le facă la Liceul grăniceresc din Năsăud, de unde a absolvit în iunie 1905, la examenul de bacalaureat, obținând calificativul foarte bine. În perioada anilor 1905-1909 a urmat cursurile Facultății de litere și istorie din Cluj, obținând o licență în istorie și limba latină.<ref name=Istoricul>[http://www.dacoromania-alba.ro/nr28/istoricul_victor_motogna.htm "Istoricul Victor Motogna]</ref>

Activitatea profesională

În perioada decembrie 1909 - 31 august 1919, Victor Motogna a fost profesor de învățământ secundar la Gimnaziul din Năsăud. După Marea Unire a fost numit director la Liceul "Andrei Mureșanu" din Dej, în prezent Colegiul Național "Andrei Mureșanu", activând în această funcție până în 1930. În luna iunie 1923 a susținut examenul de doctor în litere la Universitatea din Cernăuți, obținând calificativul "summa cum laude". În decembrie 1924 a susținut examenul de docență la Facultatea de Litere din Cluj. După 1930 a fost numit profesor de materii naționale la Academia Teologică Unită din Cluj.Revista Institutului Social Banat-Crișana, Anul XI, ianuarie-aprilie, 1943 Începând cu octombrie 1940 a activat ca profesor de materii naționale la Academia Teologică Romano-Catolică din Timișoara, respectiv în calitate de conferențiar definitiv la Facultatea de Litere din Cluj-Sibiu.Dacia, Anul V, Timișoara, 15 iulie 1943
În anii 1920 Victor Motogna a desfășurat o intensă activitate de cercetare istorică, publicând rezultatele acesteia în diferite reviste de specialitate din țară, precum ''Revista Istorică'' pe care o conducea Nicolae Iorga, ''Transilvania'' de la Sibiu, Anuarul liceului din Dej, Cercetări istorice din Iași, Revista Arhivelor de la București sau Analele Academiei Române, astfel creându-și un renume de valoros cercetător științific.Enciclopedia istoriografiei românești, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1978 Ca specialist în istoria veche a românilor, Victor Motogna a făcut săpături la Castrul roman de la Cășeiu, colaborând cu istoricul Emil Panaitescu. Datorită acestor cercetări arheologice, a fost posibilă fondarea Muzeului de istorie din Dej. Se remarcă legătura strânsă și corespondența dintre Victor Motogna și Nicolae Iorga, în acest caz fiind relevante două scrisori datate la 31 mai 1926, respectiv la 6 octombrie 1926, celelalte pierzându-se în timpul refugiului lui Victor Motogna și al familiei sale, în toamna anului 1940, după Dictatul de la Viena.

 Activitatea politică

La data de 4 noiembrie 1918 Victor Motogna a luat parte la adunarea de constituire a Comitetului Național și a Gărzii Naționale Române din Năsăud, acesta fiind desemnat notar, alaturi de profesorul Leonida Pop. .De asemenea, într-o înștiințare din data de 7 noiembrie 1918, Victor Motogna apare ca fiind ales ca secretar în cadrul Comănduirii generale din nordul Văii Someșului. .A contribuit la redactarea manifestului ''Frați Români din Valea Someșului și a Bârgăului!'', prin care populația cercului electoral Năsăud era chemată la votarea delegaților. . La data de 23 noiembrie 1918 s-a încheiat un proces-verbal în care sunt consemnate data alegerilor delegaților, respectiv numele lui Victor Motogna, desemnat notar al alegerilor. . În aceeași zi, în ședința Sfatului Național Român din Năsăud, Victor Motogna a fost recomandat drept candidat pentru cercul electoral din Năsăud, alături de Victor Onișor, Nicolae Drăganu, Laurențiu Oanea și Ion Catarig Zăgreanu. . Conform unui proces-verbal din data de 27 noiembrie 1918, Victor Motogna a fost propus de către comisia de candidatură, drept membru supleant, alături de preotul Valer Vârtic, în cazul în care vreunul dintre membrii ordinari nu s-ar fi putut prezenta la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia..În aceeași dată, potrivit unui credențional, Victor Motogna a fost ales, cu unanimitate de voturi, membru supleant din partea cercului electoral Năsăud, din Comitatul Bistrița-Năsăud..S-a remarcat, de asemenea, ca delegat al Reuniunii Române de Cântări Năsăud, fiind ales, alături de profesorul de muzică Augustin Bena, în cadrul unei adunări extraordinare organizate la data de 28 noiembrie 1918.. Ca politician, a avut mandat de senator din partea Partidului Național Țărănesc, după alegerile din 1928.
A fost prezent la adunarea organizată la Timișoara în data de 15 octombrie 1944, la care s-a sărbătorit eliberarea Clujului de sub ocupația horthystă. Odată cu ocuparea Banatului de către Armata Roșie în septembrie 1944 și ascensiunea politică a comuniștilor, soarta familiei Motogna ia o turnură nefastă, deoarece rudele soției sale, prin intermediul legăturilor de familie, erau asociate cu Iuliu Maniu și Romulus Boilă, astfel încât membrii respectivi au fost arestați, încarcerați, duși la Canalul Dunăre-Marea Neagră sau deportați în Bărăgan. Victor Motogna, fiind de confesiune greco-catolică, a suferit unele consecințe ale scoaterii în afara legalității a Bisericii Greco-Catolice, prin Decretul din 1948. Îmbolnăvindu-se grav, a fost tratat de către profesorul Iuliu Hațieganu, un apropiat al său.

Victor Motogna a decedat, după cum s-a consemnat în ferpar, la data de 5 iulie 1948.

 Viața personală
Victor Montogna a fost căsătorit cu Sabina Montogna, născută Pop.Au avut împreună 2 copii, pe Alexandru, medic, și pe Letiția, licențiată în drept.

 Activitate culturală
Victor Motogna a fost numit de către G.Grofșorean în comitetul de redacție al Revistei Institutului Social Banat-Crișana, investindu-l în funcția de președinte al Secției istorice.Fiind o personalitate marcantă a intelectualității Timișoarei, a participat la adunarea organizată în sala cinematografului ''Capitol'' din Timișoara, de către membrii Asociației Refugiaților din Ardealul de Nord și de către Despărțământul "ASTRA" prilejuită de aniversarea Marii Uniri.Aurel Turcuș , Constantin C. Gomboș, Marea Unire reflectată în presa românească din Banat, Editura Excelsior Art, Timișoara, 2003.

 Publicații
Victor Motogna s-a remarcat prin elaborarea și publicarea operelor Articole și documente. Contribuție la Istoria românilor din veacurile XIV-XVII (Cluj, 1923), Politica externă a lui Mircea cel Bătrân (Gherla, 1924), Cetatea Ciceului sub stăpânirea Moldovei (Dej, 1927), Relațiunile dintre Moldova și Ardeal în veacul al XVI-lea (Dej, 1928), Un erou din granița năsăudeană.Nichita Iugat (Dej, 1928), Studii asupra istoriei românilor din Banat în Evul Mediu (271-1400) (Timișoara, 1943)..În 1937, Victor Motogna a publicat studiul Năvălirea goților în Imperiul Roman și părăsirea Daciei, prin aceasta, combătându-l pe istoricul Andreas Alfӧldi și înscriindu-se în rândul istoricilor adepți ai teoriei continuității poporului român. De asemenea, a realizat și a publicat studiul Ohtum, contribuție istorică la istoria românilor în veacul IX-XI, în Lucrările Institutului de geografie al Universității ''Regele Ferdinand I''.Nu putem ignora nici lucrările Banatul românesc în epoca migrațiunii popoarelor barbare (1943), Banatul românesc în cele dintâi veacuri ale stăpânirii ungurești - Epoca arpadiană (1030-1301), Banatul românesc în prima jumătate a veacului al XV-lea - Epoca lui Sigismund de Luxemburg (1395-1438) și Trecutul românilor în epoca lui Ioan Huniade, ultimele două fiind publicate în Buletin Istoric, anul XIII, mai-august 1944, al Revistei Institutului Social Banat-Crișana.

 Decorații
Drept urmare a meritelor în cadrul activității de istoric, lui Victor Motogna i s-a acordat la data de 7 martie 1925, din partea Ministerului Instrucțiunii Publice și a Artelor al Republicii Franceze, titlul de Ofițer al Instrucțiunii Publice.De asemenea, conform necrologului său, Victor Motogna a mai primit Ordinul ''Coroana României'' și Ordinul ''Steaua României'' in gradul de Cavaler, respectiv titlul de membru corespondent al Academiei Române.Victor Motogna, marele cărturar ignorat, site accesat la 18 noiembrie 2018

 Note

 Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Ștefan Pascu, Ion Popescu-Puțuri (coord.principali), 1918 la Români.Documentele Unirii.Unirea Transilvaniei cu România, 1 decembrie 1918, volumul VII, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Revista Institutului Social Banat-Crișana, Anul XI, ianuarie-aprilie, 1943
 Tiberiu Ciobanu, Incursiuni în istoriografia românească referitoare la Banatul medieval, Editura Excelsior Art, Timișoara, 2004
 Dacia, Anul V, Timișoara, 15 iulie 1943
 Enciclopedia istoriografiei românești, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1978
 C.Răileanu, Evocări - Victor Motogna, articol apărut în publicația Orizont, nr.5(568), Timișoara, 1 februarie 1979
 Adrian Onofreiu, Ioan Pintea, Cornelia Vlașin (coord), Anul 1918 în județul Bistrița-Năsăud.Contribuții documentare, Editura MEGA, Cluj-Napoca, 2018
 Aurel Turcuș , Constantin C. Gomboș, Marea Unire reflectată în presa românească din Banat, Editura Excelsior Art, Timișoara, 2003
 Istoricul dr.Victor Motogna - participant la Marea Adunare Națională din Alba Iulia din 1 decembrie 1918, site accesat la 18 noiembrie 2018
 Victor Motogna, marele cărturar ignorat, site accesat la 18 noiembrie 2018
 Contribuția cadrelor didactice din județul nostru la realizarea Marii Uniri, site accesat la 18 noiembrie 2018

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015
 Valeria Huza, Victor Motogna, personalitate a Dejului, Editura Texte, Dej, 2010
 Constantin Albinetz, Muzeul Municipal Dej, la 90 de ani de la înființare (1925-2015)'', Editura Risoprint, Cluj-Napoca, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 Ziua ASTREI dejene, site accesat la 18 noiembrie 2018
 Delegații de drept convocați la Adunarea Națională de la Alba Iulia, din 1 decembrie 1918, site accesat la 18 noiembrie 2018
 Năsăudenii și Marea Unire , site accesat la 18 noiembrie 2018
 Lansare de carte: "Muzeul Municipal Dej la 90 de ani de la înființare (1925-2015)" , site accesat la 18 noiembrie 2018
 Un pas spre actualizarea lui Victor Motogna, site accesat la 18 noiembrie 2018
 Lansare de carte - Muzeul Municipal Dej, la 90 de ani de la înființare (1925-2015), site accesat la 18 noiembrie 2018

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1885
Decese în 1948
Profesori români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Decorați cu Ordinul Coroana României
Decorați cu Ordinul Steaua României
Români greco-catolici
Studenți ai Universității Franz Joseph din Cluj

Victor Motogna


Nikolai Iwanowitsch Ignatow (; * 13. Mai 1956 in Dmitrijewskoje, Oblast Tula) ist ein russischer Offizier.

Nikolai Ignatow wurde für die Erstürmung des Hauses der Sowjets während der russischen Verfassungskrise 1993 mit dem Titel Held der Russischen Föderation ausgezeichnet.

Im Mai 2009 war er als Generalleutnant kommissarisch Oberbefehlshaber der russischen Luftlandetruppen.

Weblinks
 Biographie bei warheroes.ru

Militärperson (Russland)
Held der Russischen Föderation
Träger des russischen Ordens der Ehre
Russe
Geboren 1956
Mann

Nikolai Iwanowitsch Ignatow


Jean Frédéric Bettex (né le 9 avril 1837 à Étoy, Vaud, Suisse et mort le 14 septembre 1915 à Allmannsdorf, Bade-Wurtemberg, Allemagne) était un enseignant et écrivain apologétique suisse.

Biographie
Fédéric Bettex, fils d'un pasteur évangélique réformé, a fait ses études dans le Wurtemberg et a étudié les mathématiques, les sciences naturelles et l'histoire de l'art à Tübingen.

Il a été professeur en Écosse et pendant 27 ans. Professeur de langue et de dessin au Protestant Daughters Institute de Stuttgart. Le roi de Wurtemberg lui a décerné le titre de professeur.
En 1902, il abandonne son poste d'enseignant et s'installe à Überlingen sur le lac de Constance.

Le Bettex s'est fait connaître pour ses livres apologétiques, qui reflètent également de solides connaissances scientifiques et historiques. Ils ont été traduits dans différentes langues dont le français.

Ouvrage
 La religion et les sciences de la nature (1898)

Références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Apologétique

Liens externes

Naissance dans le canton de Vaud
Apologiste chrétien

Frédéric Bettex


Chikaodinaka Sandra Oduah, née le 14 mars 1986, est une journaliste nigériano-américaine qui a travaillé comme productrice de journaux télévisés, correspondante, rédactrice et photographe. Connue pour son style de reportage centré sur l'humain avec une approche anthropologique, elle a reçu le prix CNN Multichoice African Journalist Award en 2016. Les reportages d'Oduah explorent la culture, l'histoire, les conflits, les droits de l'homme et le développement pour saisir les complexités, les espoirs et les réalités quotidiennes des Africains et des personnes d'origine africaine. Ils sont construits sur la base d'enquêtes sur le terrain, au contacts des différentes personnes concernées.

Biographie

Oduah est issue d'une famille d'origine Igbo. Fille d'Emmanuel et de Mercy Oduah, elle est née le 14 mars 1986 à Ogbaru, dans l'État d'Anambra. Elle a déménagé avec sa famille à l'âge de 2 ans à Atlanta, aux États-Unis. Pendant ses études secondaires, Chika rejoint le média Vox en tant que reporter, se concentrant principalement sur les histoires d'immigrants et de réfugiés à Atlanta.

En 2004, Chika Oduah travaille au Center for Pan-Asian Community Services à Doraville, en Géorgie, où elle enseigne à des adolescents réfugiés du Soudan, d'Afghanistan, du Liberia, d'Irak, de Bosnie, du Rwanda et du Sud-Soudan. Entre 2004 et 2008, elle fréquente l'université d'État de Géorgie, où elle étudie le cinéma, l'anthropologie et le journalisme de diffusion. Elle obtient une licence en journalisme et une licence en anthropologie. Pendant son séjour au sein de cette université, elle écrit de ̂remiers articles pour des médias et contribue à la station de radio universitair. Elle est également une ancienne élève de l' de l'université Northwestern.

En 2009, elle commence à travailler comme photographe commerciale à Atlanta. En 2010, elle s'installe à Nairobi, au Kenya, et y exerce en tant que reporter d'actualités télévisées et productrice de documentaires pour K24 TV. Elle y rencontre le journaliste kenyan et animateur . Revenant aux Etats-Unis, elle est mise à contribution par la NBC au Rockefeller Center à New York, et fait des reportages pour le média . Elle travaille  ensuite pour Sahara Reporters.

Chika Oduah se réinstalle en 2012 en Afrique de l'Ouest, au NIgeria dans un premier temps  puis à Dakar au Sénégal en 2017. Elle y travaille avec Al Jazeera en tant que reporter et productrice de journaux télévisés. Elle collabore également avec CNN, l'Associated Press, Voice of America, la section anglophone de France 24, et d'autres plateformes médiatiques, intéressées par une correspondante en Afrique de l'Ouest.

En 2014, Chika Oduah accède à une notoriété internationale par sa couverture de l'enlèvement des lycéennes de Chibok. Elle est la première journaliste internationale à se rendre sur place et à passer beaucoup de temps dans la communauté isolée de Chibok. Ses reportages mettent en lumière le sort des femmes et des enfants, avec une couverture exclusive des pourparlers de médiation mais aussi des entretiens avec des épouses de djihadistes.

En 2017, elle lance Biafran War Memories, une archive numérique qui cherche à préserver l'histoire et les témoignages de première main de la guerre entre le Nigeria et le Biafra. Pour les investigations sur ce sujet, elle parcourt le pays pour collecter plusieurs centaines de témoignages de victimes, témoins ou soldats. Pour beaucoup de ses interlocuteurs, c'est la première fois qu'ils racontent cette guerre. , se souvient-elle. Elle-même avait appris à 17 ans, alors qu'elle vivait aux États-Unis, que sa mère avait dû passer deux ans dans un camp de réfugiés pendant son enfance. Sa mère ne lui avait jamais confiée ce passage de sa vie auparavant.

Distinctions
À la suite de ses reportages et investigations en Afrique de l'Ouest, elle a reçu plusieurs distinctions anglo-saxonnes ou africaines. Ainsi, ses reportages sur l'enlèvement d'écolières par le groupe terroriste Boko Haram à Chibok lui ont valu le Trust Women «Journalist of The Year Award» de la Fondation Thomson Reuters en 2014. Elle remporte le prix 2015 de l'African Story Challenge décerné par l'African Media Initiative et l'International Center for Journalists pour sa couverture des suites d'une épidémie de saturnisme en 2010 au Nigeria, un projet qui lui a également valu le Dow Technology & Innovation Reporting Award lors des 2016 CNN MultiChoice African Journalist Awards. Le 8 mars 2016, elle figure dans la liste des «100 femmes les plus inspirantes du Nigeria» du site nigérian YNaija, avant d'être mentionnée dans la liste comparable, en 2018, de la revue américaine OkayAfrica. Elle est  élue lauréate de la catégorie des Future Awards et du prix EbonyLife pour le journalisme lors de la onzième édition des Future Awards. En septembre 2016, elle devient la première lauréate du prix Young Reporter for a Sustainable Future décerné par le Centre international des journalistes en partenariat avec la Fondation des Nations unies, etc..

Références

Liens externes

Naissance en mars 1986
Personnalité igbo
Naissance dans l'État d'Anambra
Étudiant de l'université d'État de Géorgie
Étudiant de l'université Northwestern
Journaliste nigériane
Journaliste américaine

Chika Oduah


Werner Klemke (Berlín, 12 de marzo de 1917 - ibídem, 26 de agosto de 1994) fue un escritor, ilustrador y profesor alemán.

Bibliografía
(en alemán) Sophie Kahane et Jörg Köhler (dir.), Werner Klemke. Das große Bilderbuch, Schwarzkopf und Schwarzkopf Verlag GmbH, Berlín, 1996
(en alemán) Horst Kunze, Werner Klemke: Lebensbild und Bibliographie seines buchkünstlerischen Werkes, Burgart-Presse, Rudolstadt, 1999
(en alemán) Werner Klemke: 1917 - 1994, « Wie man Bücher durch Kunst (un-?)brauchbar machen kann », catalogue d'exposition, Berlin, 1999

Enlaces externos
(en alemán) Sitio dedicado
(en inglés) Werner Klemke (Comiclopedia'')

Ilustradores de Alemania
Escritores de Alemania del siglo XX
Escritores en alemán
Personas de Berlín
Miembros de la Academia de las Artes de Berlín

Werner Klemke


Thomsen-Berthelot-princippet er en termodynamisk hypotese der fremstiller at reaktioner kun forløber spontant, når reaktanterne har større energi end produkterne. Princippet blev formuleret i lidt forskellige former af den danske kemiker Julius Thomsen i 1854 og den franske kemiker Marcellin Berthelot i 1864.

Princippet er senere forkastet, og nu bruges størrelsen Gibbs fri energi i teorien for hvilke reaktioner som kan forløbe spontant.

Referencer

Termodynamik
Kemi
Forældede videnskabelige teorier

Thomsen-Berthelot-princippet


Sover du er en kortfilm fra 2004 instrueret af Bo Mikkelsen efter manuskript af Bo Mikkelsen.

Handling
En kort eksistentiel film om kærlighed og kaos.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2004

Sover du


Otto Fink (* 28. Juli 1930; † 6. Juli 2012 in Pfullingen) war ein deutscher Fußballspieler.

Der Angreifer kam vom VfL Pfullingen zum SSV Reutlingen 05. In der Oberligasaison 1954/55 trug Otto Fink mit 5 Saisontoren in 22 Ligaspielen für den SSV Reutlingen in der Oberliga Süd zur Vizemeisterschaft der Reutlinger bei und qualifizierte sich mit dem SSV somit für die Qualifikationsrunde der Endrunde um die deutsche Meisterschaft 1955. Dort fehlte Fink bei der 0:3-Niederlage des SSV Reutlingen gegen den SV Sodingen in der ersten Qualifikationsrunde wegen einer Verletzung. In der zweiten Qualifikationsrunde gegen Wormatia Worms war Otto Fink bei der 1:2-Niederlage seiner Reutlinger über die volle Spieldistanz im Einsatz.

Einzelnachweise

Weblinks

Fußballspieler (SSV Reutlingen 05)
Deutscher
Geboren 1930
Gestorben 2012
Mann

Otto Fink (Fußballspieler)


Étienne Gilson () a fost un filosof și un istoric francez al filozofiei. Prin studiile sale, Gilson a contribuit în mod semnificativ la renașterea interesului pentru studiile de filosofie medievală. De asemenea, este considerat a fi unul dintre cei mai de seamă reprezentanți ai neotomismului, curent de gândire care încearcă să răspundă la marile întrebări și provocări ale modernității plecând de la filosofia și teologia Sfântului Toma de Aquino. Étienne Gilson a fost profesor universitar, inclusiv la Universitatea Harvard.

Ediții în limba română
 Introducere în filosofia creștină, trad. de Dan Săvinescu și Delia Bozdog, Editura Galaxia Gutenberg, Târgu-Lăpuș, 2006.
 Dumnezeu și filosofia, trad. de Alex Moldovan, Editura Galaxia Gutenberg, Târgu-Lăpuș, 2005.
 Tomismul: introducere in filosofia Sfintului Toma de Aquino, trad. de Adrian Niță, Editura Humanitas, București, 2002.
 Filosofia în Evul Mediu: de la începuturile patristice pînă la sfîrșitul secolului al XIV-lea, trad. de Ileana Stănescu, Editura Humanitas, București, 1995.

Note

Nașteri în 1884
Nașteri pe 13 iunie
Decese în 1978
Decese pe 19 septembrie
Filozofi francezi
Istorici francezi
Profesori universitari francezi

Étienne Gilson


11041 Fechner este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11041 Fechner este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Eric Walter Elst. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,38 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 6,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1989
Centura de asteroizi

11041 Fechner


Republika Hrvatska i Republika Južna Afrika održavaju diplomatske odnose od 19. studenoga 1992. Sjedište veleposlanstva je u Pretoriji.

Veleposlanici

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Južna Afrika na stranici MVEP-a

Izvori

Južna Afrika

Popis hrvatskih veleposlanika u Južnoj Africi


السندي بن شاهك مدير شرطة الخليفة العباسي هارون الرشيد، اشتهر بالقسوة وعدم الرحمة لكل مخالف لأوامر الخليفة هارون الرشيد حتى من أقارب الخليفة وأولاده ووزرائه، وهو مجهول الأب عرف باسم أمّه السنديّة شاهك: «وسبى ذراريهم ـ السند ـ فكان من ذلك السبي مهرويه وخَلَد، وقرابتهما شاهك وكانت على مائدة شهريار، وهي أمّ السندي بن شاهك، وكان منهم الحرث بن بسخنز، وجميع هؤلاء الموالي الرازيين (طبقات الأطباء/221، ونهاية الأرب/623).

وقد عرف بنسبته إلى أمّه وليس إلى أبيه، وربّاه المنصور تربية عباسيّة غليظة، كان السند بن شاهك يكلّف بالمهمّات التي تحتاج إلى قمع وتجسّس.

عباسيون

السندي بن شاهك


සන්තියාගෝ විල්සන් ඔස්මන්ඩ් ද සිල්වා OBE (25 දෙසැම්බර් 1909 - c. 1980) යනු ලංකා පොලිස් නිලධාරියෙකි. ඔහු පොලිස්පති (1955 – 1959) බවට පත් වූ දහතුන්වන සහ පළමු ලංකා වෘත්තීය පොලිස් නිලධාරියා විය.

මුල් ජීවිතය සහ අධ්‍යාපනය
සන්තියාගෝ විල්සන් ඔස්මන්ඩ් ද සිල්වා 1909 දෙසැම්බර් 25 වන දින ධර්මාශෝක විද්‍යාලයේ ආරම්භක විදුහල්පති මුඩ්ලියාර් තෝමස් ද සිල්වාගේ පුත්‍රයා ලෙස උපත ලැබීය. ඔහු අධ්‍යාපනය ලැබුවේ ගල්කිස්සේ S. තෝමස් විද්‍යාලයෙන් සහ කොළඹ විශ්වවිද්‍යාල විද්‍යාලයෙන්ය.

පොලිස් වෘත්තිය
ද සිල්වා 1931 දෙසැම්බරයේදී ආණ්ඩුකාරවරයාගේ පත්වීම මත පරිවාස සහකාර පොලිස් අධිකාරිවරයකු ලෙස ලංකා පොලිස් බළකායට බැඳුණි. ඔහුගේ සේවා විභාග අවසන් වීමෙන් පසු, 1933 දෙසැම්බර් මාසයේදී අවිස්සාවේල්ල සහකාර පොලිස් අධිකාරී ලෙස පත් වූ ඔහු 1936 දී මෙට්‍රොපොලිටන් පොලිසියේ ජ්‍යෙෂ්ඨ පොලිස් නිලධාරි පාඨමාලාවට සහභාගි වීමට පෙර සබරගමුවේ සහ නැවත අවිස්සාවේල්ලේ සේවය කළේය. ආපසු පැමිණි ඔහු කුරුණෑගල, කෑගල්ල, පොලිස් අභ්‍යාස පාසලේ සහකාර පොලිස් අධිකාරී ලෙස සේවය කළේය. 1943 මැයි මාසයේදී ඔහු පොලිස් අධිකාරිවරයා ලෙස උසස් කර දකුණු පළාත, පොලිස් පුහුණු පාසල, උතුරු පළාත, වයඹ පළාත, මධ්‍යම පළාතේ සේවය කළේය. ඔහු 1949 දී වැඩබලන නියෝජ්‍ය පොලිස්පති (ඩීඅයිජී) ලෙස උසස් කරන ලද අතර නියෝජ්‍ය පොලිස්පති පරිපාලන, නියෝජ්‍ය පොලිස්පති පරාසය II ලෙස සේවය කළේය. එම කාලය තුළ ඔහු පොලිස් මූලස්ථානයේ පොලිස් අධිකාරීවරයා ලෙස සේවය කළේය. ඔහු 1953 රාජාභිෂේක ගෞරව සහ නිලධාරි (OBE) හිදී 1954 උපන්දින ගෞරව වලදී Order of the British Empire (MBE) සාමාජිකයෙකු ලෙස පත් කරන ලදී. ඔහු විශිෂ්ට සේවය සඳහා ලංකා පොලිස් පදක්කම, 1939-45 ආරක්ෂක පදක්කම, ලංකා පොලිස් නිදහස් පදක්කම සහ ශාන්ත ජෝන් නියෝගයේ සේවා පදක්කමෙන් පිදුම් ලැබීය.

පොලිස්පති
1955 දී ද සිල්වා ඔහුගේ මාමණ්ඩිය වූ ශ්‍රීමත් රිචඩ් අලුවිහාරේගෙන් පසු පොලිස්පති (IGP) ලෙස පත් විය. ඔහු පොලිසියෙන් පත් වූ පළමු පොලිස්පතිවරයා සහ පළමු බෞද්ධයා විය. ද සිල්වා ප්‍රජා පොලිස් සේවය රටට හඳුන්වාදීමේ වගකීම දැරූ අතර, එය ඔහුගේ අනුප්‍රාප්තිකයින් විසින් බෙදා නොගත් දර්ශනයකි. 1959 දී ලංකා අග්‍රාමාත්‍ය එස්.ඩබ්ලිව්.ආර්.ඩී. බණ්ඩාරනායක මහතා කොළඹ වරායේ වෘත්තීය ක්‍රියාමාර්ගවලට එරෙහිව පොලිසිය මැදිහත් වන ලෙස ඉල්ලා සිටියේය. ද සිල්වා අගමැතිවරයාගේ ඉල්ලීම ප්‍රතික්ෂේප කළේ එම ඉල්ලීම නීත්‍යානුකූල නොවන බව ඔහු විශ්වාස කරන පදනම මතය. 1959 අප්‍රේල් 24 දින ද සිල්වා පොලිස් සේවයෙන් අනිවාර්යයෙන් විශ්‍රාම ගත් අතර ඔහු වෙනුවට සිවිල් සේවකයෙකු වූ එම්. වෝල්ටර් එෆ්. අබේකෝන් පත් කරන ලදී.

පවුල
1941 දී ඔහු විවාහ වූයේ 1947 දී ප්‍රථම ලංකා පොලිස්පතිවරයා බවට පත්වන සිවිල් සේවක රිචඩ් අලුවිහාරේගේ 19 හැවිරිදි  වන එනා අලුවිහාරේ සමගය.

යොමු කිරීම්

1980 මරණ
1909 උපත්
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ

ඔස්මන්ඩ් ද සිල්වා


La Provincia fitogeográfica Altoandina es una de las secciones en que se divide el Dominio fitogeográfico Andino-Patagónico. Se presenta en las altas cumbres de la Cordillera de los Andes en todo el oeste de América del Sur. Incluye formaciones de estepas arbustivas y herbáceas.

Distribución

Si bien hay varias clasificaciones generales, entre ellas la de Ronald Good, la de Armen Takhtajan, y la de Ángel Lulio Cabrera, esta Provincia fitogeográfica se extiende sobre la cordillera de los Andes y las cumbres de cordilleras próximas, desde la cordillera andina de Venezuela y Colombia, a lo largo del oeste de Sudamérica, hasta la isla de los Estados. En los tramo cercanos al Ecuador en Venezuela, Colombia, Ecuador, y norte del Perú, la provincia se encuentra entre los 4200 m s. n. m. y los hielos perpetuos; a la altura del paralelo 34°S la cota inferior desciende, por lo que aparece por sobre los 3000 m s. n. m.; a la altura del paralelo 40°S la cota inferior desciende aún más, pues comienza sobre los 2000 m s. n. m.; finalmente, en el archipiélago de Tierra del Fuego se encuentra a los 500 m s. n. m.

Características

La Provincia fitogeográfica Altoandina se caracteriza por la dominancia de gramíneas xerófilas y dicotiledóneas rastreras o en cojín, con numerosos géneros endémicos de compuestas, crucíferas, verbenáceas, poáceas, papilionáceas, solanáceas, etc. variando la vegetación dependiendo de cada región, a lo largo de 7000 km de montañas, aunque hay algunas especies constantes, por ejemplo Werneria pygmaea que se la encuentra desde Venezuela hasta el sur de la Patagonia.

Afinidades florísticas

Esta Provincia fitogeográfica guarda estrecha relación con la Provincia fitogeográfica Puneña con la que forma un ecotono a menor altitud en la zona central, así como también con la Provincia fitogeográfica Patagónica, y con la Provincia fitogeográfica del Páramo.

Características

El Distrito fitogeográfico se caracteriza por presentar formaciones de estepas herbáceas, en su mayor parte, aunque también se presentan pequeños arbustales en lugares reparados.

Suelos

Los suelos son Precámbricos. Al final del Mesozoico, la surrección de los Andes los levantó a más de 3500 m s. n. m. Durante ese periodo, erupciones volcánicas derramaron coladas basálticas por encima de las antiguas capas sedimentarias.

Gran parte del suelo está conformado por escombros, incluso en las laderas, las que son muy susceptibles a la erosión. Las amplitudes térmicas diarias provocan la ruptura y desintegración de las rocas por la contracción y dilatación continua a las que están sometidas especialmente al congelarse el agua de sus intersticios.

Relieve

El relieve es fuertemente accidentado, con altas sierras y cordones montañosos de rocas esquistosas, orientadas de norte a sur, con sus cumbres nevadas a mayor latitud.

Clima

En los distritos intertropicales el clima es más seco, y la nieve es poco duradera. Los Distritos de mayor latitud son más húmedos, con nieve persistiendo casi todo el invierno.

Es una región de clima de alta montaña, de humedad relativa baja, de baja presión atmosférica por lo tanto con una menor difusión de oxígeno en el aire, el cual siempre es muy seco y frío.
La nieve o el granizo pueden presentarse en cualquier época del año.
Las precipitaciones son escasas, o moderadas, variando su ocurrencia desde la época cálida en el sector norte y medio, hasta en la época invernal en el sur, desde los 700 mm anuales hasta menos de 50 mm.

La temperatura media anual suele ser menor de los 7 °C. Todos estos factores geográficos aunados al relieve han generado abundantes endemismos.

Los tipos climáticos más característicos son, de norte a sur: Tierra fría alta, Andino bajo, Desierto de Tierra fría, Altoandino, Andino alto, Subandino, Patagónico semiárido, Desierto subglacial andino, Hielo perpetuo, Alpino, etc.

Especies principales

La comunidad climáxica de este distrito son las estepas herbáceas, con un solo estrato muy ralo de plantas bajas y espinosas. En las quebradas más resguardadas se encuentran arbustos bajos.

Con acumulados anuales sobre los 400 mm domina la estepa de tolillas (Fabiana densa) y la chijua (Baccharis boliviensis), a las que acompañan: Baccharis incarum, Anthobryum triandrum, Colletia spinosissima, Chersodoma argentina, Oreocereus trollii, Opuntia soehrensii, Parastrephia lepidophylla, Bouteloua simplex, Eragrostis nigricans, Muhlenbergia peruviana, Portulaca rotundifolia, Portulaca lepidophylla, Adesmia horrida, Aristida amplexifolia, Aristida pubescens, Hypochoeris meyeniana, Conyza artemisiaefolia, Trifolium amabile, Festuca densa, Festuca weberbaueri, Festuca crysophylla (en suelos con mucho sodio), Stipa ichu (en suelos de bajo sodio), etc.

En zonas muy áridas se encuentran: el tolil aragua (Adesmia horridiuscula), la aragua o añagüilla (Adesmia tucumanensis), Adesmia cytisoides, la rica-rica (Acantholippia hastulata), la suriyanta (Nardophyllum armatum), la cactácea airampu (Opuntia soehrendsii), la canguía o cailla (Tetraglochin cistatum), Fabiana densa, Boungavillea spinosa, etc.

En afloramientos rocosos destacan: Adesmia cytisoides, Gutierrezia gilliesii, Bacharis polifolia, Verbena asparagoides, etc.

Sectores puntuales favorecidos por mayores precipitaciones están cubiertos por pastizales. Las orillas aluviales de los arroyos presentan prados o vegas, llamadas localmente bofedales, muy ricos en especies vegetales, destacando: Scirpus atacamensis, Plantago tubulosa, Hypsela oligophila, Werneria pygmaea, Hypochoeris stenocephala, Alchemilla pinnata, Sysyrynchius, Festuca, etc.

En lugares especiales, generalmente entre las sierras interiores, o los bordes del altiplano, sobre las nacientes de los arroyos, quebradas resguardadas o en las laderas de los cerros entre los 3500 y los 4300 m s. n. m., se presentan pequeños bosques de varias especies de queñoa (Polylepis), únicos árboles puneños.

Distritos fitogeográficos

A esta Provincia fitogeográfica es posible subdividirla en varios Distritos fitogeográficos, entre ellos:

 Distrito fitogeográfico Altoandino Quechua
 Distrito fitogeográfico Altoandino Cuyano Estepa graminosa y estepa de arbustos bajos, coirón (Stipa speciosa), leña amarilla (Adesmia pinnifolia), Nassauvia axilaris, Festuca sp, etc.
 Distrito fitogeográfico Altoandino Austral. Estepa graminosa con Poa obvollota, Festuca weberbaueri, Festuca monticola, Pernettya sp., etc.

Véase también

 Puna de Atacama
 Páramo andino

Bibliografía

 Cabrera, A. L.; 1976. Regiones fitogeográficas argentinas. Enciclopedia Argentina de Agricultura y Jardinería, Tomo II Fs. 1. Ed. ACME. Bs. As. Argentina. 1-85 pp.
 Cabrera, A. L. y Willink, W.;. Biogeografía de América Latina, OEA, Ser. Biol., Monogr. 3:, 1980.
 Chébez, J.C.;. Los que se van. Especies argentinas en peligro, Editorial Albatros, 1994.
 Chébez, J.C.; Guía de las Reservas Naturales de la Argentina. Volumen 4, Noroeste. pp. 256 Editor: Editorial Albatros, 2005. ISBN: 9502410599....

Referencias

Fitogeografía de Argentina
Fitogeografía de Bolivia
Fitogeografía de Chile
Fitogeografía de Colombia
Fitogeografía de Ecuador
Fitogeografía de Perú
Fitogeografía de Venezuela

Provincia fitogeográfica altoandina


DIN 93 er en DIN-Standart for et sikkerhedsblik.

Kilde
http://bolte.dk/sikkerhedsblik-din-93/
DIN-standarder

DIN 93


Don Juan Quilligan é um filme de comédia estadunidense dirigido por Frank Tuttle e escrito por Frank Gabrielson e Arthur Kober. O filme é estrelado por William Bendix, Joan Blondell, Phil Silvers e Anne Revere e lançado em 1 de junho de 1945, pela 20th Century Fox.

Elenco
William Bendix como Patrick Michael 'Don Juan' Quilligan
Joan Blondell como Marjorie Mossrock
Phil Silvers como 'Mac' MacDenny
Anne Revere como Sra. Cora Rostigaff
B.S. Pully como Ed Mossrock
Mary Treen como Lucy Blake
John Russell como Howie Mossrock
Veda Ann Borg como Beattle LaRue
Thurston Hall como juiz
Cara Williams como vendedora de flores
Richard Gaines como advogado de defesa
Hobart Cavanaugh como Sr. Rostigaff

Filmes da 20th Century Studios
Filmes dos Estados Unidos de 1945
Filmes de comédia dos Estados Unidos
Filmes em preto e branco
Filmes com trilha sonora de David Raksin
Filmes dirigidos por Frank Tuttle
Filmes de comédia da década de 1940
Filmes em língua inglesa

Don Juan Quilligan


Salix capusii es una especie de sauce perteneciente a la familia de las salicáceas. Es nativa de Asia.

Descripción
Es un árbol que alcanza un tamaño de 4-8 m de altura, cubierto de ramas con flores blancas. Estípulas diminutas o ausentes. Pecíolo de 1-4 mm de largo. La lámina de 1.5 a 6.5 cm x 2.5-9 mm, lanceoladas a oblanceoladas, glabras a pilosas, el margen serrulado,  mucronada. Con amentos que aparecen después de las hojas. El amento masculino de 15-40 x 4-6 mm. y el femenino de 10-40 x 80-10 mm, los ejes densamente peludos. El fruto es una cápsula de 3.5-5 mm de largo, ovada-lanceoladas, glabras o pilosas.

Distribución
Se encuentra en Pakistán (Chitral, valle de Kurram, Gilgit), Cachemira, a una altitud de 1500-3500 metros, Afganistán, Tayikistán, China (Xinjiang).

Taxonomía
Salix capusii fue descrita por Adrien René Franchet y publicado en Annales des Sciences Naturelles; Botanique, sér. 6, 18: 251, en el año 1884.
Etimología
Salix: nombre genérico latino para el sauce, sus ramas y madera.

capusii: epíteto
Sinonimia
Salix coerulea E.L.Wolf
Salix coeruleiformis Drobow
Salix niedzwieckii Goerz

Referencias

capusii
Flora de Asia central
Plantas descritas en 1884
Plantas descritas por Franchet

Salix capusii


A crabeater is an animal species that feeds on crabs. It may refer to:

 Cobia, a species of fish which also is commonly called crabeater
 Crabeater seal, a species of seal
 Crabeater gull, also known as Olrog's gull
 Crab-eating fox, a canid species
 Crab-eating raccoon, a raccoon species
 Crab-eating mongoose, a mongoose species
 Crab-plover, a shorebird species
 Crab-eating frog, a frog species
 Fordonia leucobalia, also known as crab-eating water snake
 Crab-eating macaque, a simian species

Animal common name disambiguation pages

Crabeater


Florin Constantin Plămadă ()

Note

Legături externe

Profile at Footballdatabase.eu

Fotbaliști români
Români în viață
Sportivi români în viață
Fotbaliști ai CSM Politehnica Iași
Fotbaliști ai Petrolului Ploiești
Români bucovineni

Florin Plămadă


أحمد عمر هاشم ولد في يوم  بقرية بني عامر مركز الزقازيق بمحافظة الشرقية، وهو أستاذ الحديث وعلومه بجامعة الأزهر، وعضو مجمع البحوث الإسلامية وعضو مجلس الشعب المصري السابق.

تخرج في كلية أصول الدين جامعة الأزهر عام 1961. حصل على الإجازة العالمية عام 1967، ثم عُين معيداً بقسم الحديث بكلية أصول الدين، حصل على الماجستير في الحديث وعلومه عام 1969، ثم حصل على الدكتوراه في نفس تخصصه، وأصبح أستاذ الحديث وعلومه عام 1983، ثم عُين عميداً لكلية أصول الدين بالزقازيق عام 1987، وفي عام 1995 شغل منصب رئيس جامعة الأزهر.

الوظائف التي تولاها
 عضو مجلس الشعب المصري مُعيّن بقرار من رئيس الجمهورية السابق حسني مبارك.
 عضو في المكتب السياسي للحزب الوطني الديمقراطي.
 عضو مجلس الشورى المصري بالتعيين بقرار من رئيس الجمهورية السابق حسني مبارك.
 عضو مجلس أمناء اتحاد الإذاعة والتليفزيون.
 رئيس لجنة البرامج الدينية بالتليفزيون المصري.

من مؤلفاته
 الإسلام وبناء الشخصية.
 من هدى السنة النبوية.
 الشفاعة في ضوء الكتاب والسنة والرد على منكريها.
 التضامن في مواجهة التحديات.
 الإسلام والشباب.
 قصص السنة.
 القرآن وليلة القدر.

مصادر

أئمة مصريون
أشاعرة
أشخاص من الزقازيق
أعضاء مجلس الشعب المصري 2005
أعضاء مجلس الشورى المصري
أكاديميون في الدين
رؤساء جامعة الأزهر
سياسيو الحزب الوطني الديمقراطي (مصر)
صوفيون مصريون
علماء دين سنة مصريون
علماء مسلمون في القرن 14 هـ
علماء مسلمون في القرن 15 هـ
مجازون بالسند المتصل
مذهبيون
مواليد 1941
مصريون حائزون على جائزة النيل

أحمد عمر هاشم


تَامَزْرَط أو تَمَزْرَط أو تامزرت إحدى قرى جبل مطماطة بالجنوب التونسي، تقع على الطريق الجهوية رقم 104، على بعد 13  من مطماطة وحوالي 50 كم من مدينة قابس.
 تقول الروايات الشفوية أن سكان تامزرط قدموا من طرفي المغرب الأمازيغي، إذ قدم أولاد غيران من المغرب في حين قدم أولاد بوغيزن والسراسرة وأولاد عيسى والإدارسة من طرابلس.
 من أواخر القرى التي حافظت على اللغة الأمازيغية في تونس.

مرجع
H. Menouillard, "Contribution à l'étude de l'origine de la population des Montagnes de Matmata", in، Revue Tunisienne, Janv. 1912

المراجع

وصلات خارجية
  تامزرط.

بلديات تونس
قرى ولاية قابس
ولاية قابس

تامزرط