The Lockheed HC-130 is an extended-range, search and rescue (SAR)/combat search and rescue (CSAR) version of the C-130 Hercules military transport aircraft, with two different versions operated by two separate services in the U.S. armed forces.

The HC-130H Hercules and HC-130J Super Hercules versions are operated by the United States Coast Guard in a SAR and maritime reconnaissance role.

The HC-130P Combat King and HC-130J Combat King II variants are operated by the United States Air Force for long-range SAR and CSAR. The USAF variants also execute on scene CSAR command and control, airdrop pararescue forces and equipment, and are also capable of providing aerial refueling to appropriately equipped USAF, US Army, USN, USMC, and NATO/Allied helicopters in flight. In this latter role, they are primarily used to extend the range and endurance of combat search and rescue helicopters.

In July 2015, it was announced that the U.S. Forest Service will be receiving some of the U.S. Coast Guard's HC-130H aircraft to use as aerial fire retardant drop tankers as the Coast Guard replaces the HC-130H with additional HC-130J and HC-27J Spartan aircraft, the latter being received from the Air National Guard as part of a USAF-directed divestment of the C-27.

Development
The United States Coast Guard was the first recipient of the HC-130 variant. In keeping with the USN/USMC/USCG designation system of the time, the designation for the first order in 1958 was R8V-1G, but with the introduction of the Tri-Service aircraft designation system for commonality with the US Army and USAF in 1962, this was eventually changed to HC-130B. Six USCG HC-130E aircraft were produced in 1964, but production soon switched to the new C-130H platform which was entering service. The first HC-130H flew on 8 December 1964 and the USCG still operates this aircraft.

First flown in 1964, the USAF HC-130P Combat King aircraft has served many roles and missions. Based on the USAF C-130E airframe, it was modified to conduct search and rescue missions, provide a command and control platform, conduct in-flight refueling of helicopters, and carry supplemental fuel in additional internal cargo bay fuel tanks for extending range or air refueling. They were also originally modified to employ the Fulton surface-to-air recovery system, although this system has since been discontinued and the specialized equipment removed. The HC-130N was a follow-up order without the Fulton recovery system and all USAF extant HC-130Ps have since had their Fulton recovery systems removed.

Role

USAF HC-130P/N Combat King
The USAF HC-130P/N, also known as the Combat King aircraft, can fly in the day against a reduced threat; however, crews normally fly night, low-level, air refueling and airdrop operations using night vision goggles (NVG). The aircraft can routinely fly low-level NVG tactical flight profiles to avoid detection.  To enhance the probability of mission success and survivability near populated areas, USAF HC-130 crews employ tactics that include incorporating no external lighting or communications and avoiding radar and weapons detection.

Secondary mission capabilities include performing tactical airdrops of pararescue specialist teams, small bundles, zodiac watercraft, or four-wheel drive all-terrain vehicles; and providing direct assistance to a survivor in advance of the arrival of a recovery vehicle. Other capabilities are extended visual and electronic searches over land or water, tactical airborne radar approaches and unimproved airfield operations. A team of three Pararescuemen (PJ's), trained in emergency trauma medicine, harsh environment survival and assisted evasion techniques, is part of the basic mission crew complement.

Up until 2016, HC-130P/N aircraft of the Combat Air Forces (CAF) were a combination of mid to late-1960s vintage aircraft based on C-130E airframes and mid-1990s vintage aircraft based on C-130H3 airframes.  All underwent extensive modifications. These modifications included night vision-compatible interior and exterior lighting, a personnel locator system compatible with aircrew survival radios, improved digital low-power color radar and forward-looking infrared systems.  As of 2018, with the exception of a handful of extant aircraft in the Air National Guard, all remaining HC-130P/N aircraft are operated by the Air Force Reserve Command.

USCG HC-130H

The HC-130H first flew on 8 December 1964. The Coast Guard began equipping with the HC-130H in the late sixties and early seventies,.
U.S. Coast Guard HC-130Hs were primarily acquired for long-range overwater search missions, support airlift, maritime patrol, North Atlantic Ice Patrol and command and control of search and rescue, replacing previously operated HU-16 Albatross amphibious and HC-123 Provider land-based aircraft.  Like their USAF counterparts, USCG HC-130s also have the capability of air dropping rescue equipment to survivors at sea or over open terrain. They carried additional equipment and two 1,800-gallon fuel bladders in the cargo compartment.

USAF HC-130P Combat Shadow

The MC-130P Combat Shadow series of aircraft initially entered service in December 1965 during the Vietnam War as the HC-130H CROWN airborne controller. The CROWN airborne controllers located downed aircrew and directed Combat Search and Rescue operations over North Vietnam. In mid-1966 flight testing began of rescue helicopters equipped with aerial refueling receivers, and 11 of the controller aircraft were modified as tankers and redesignated the HC-130P SAR Command and Control/vertical lift (helicopter) aerial refueling aircraft, entering service in Southeast Asia in November 1966. Originally assigned to the Tactical Air Command (TAC) and then the Military Airlift Command (MAC), Combat Shadows have been part of the Air Force Special Operations Command (AFSOC) since that command's establishment in 1993. In February 1996, AFSOC's 28-aircraft HC-130P tanker fleet was redesignated the MC-130P Combat Shadow, aligning the variant with AFSOC's other M-series special operations mission aircraft. At the same time as this redesignation, USAF continued to field HC-130P/N aircraft as dedicated CSAR platforms under the Air Combat Command (ACC) and in ACC or PACAF-gained CSAR units in the Air Force Reserve and Air National Guard.

USCG HC-130J
The new HC-130J aircraft are derived from the Lockheed Martin KC-130J tanker operated by the U.S. Marine Corps. The USCG has six HC-130Js in service, but they are not capable of refueling helicopters in flight. The first delivery of this variant to the United States Coast Guard was in October 2003. They initially operated in a logistic support role until they received significant modifications, including installations of a large window on each side of the fuselage to allow crew members to visually scan the sea surface, the addition of an inverse synthetic aperture sea search radar, flare tubes, a forward-looking infrared/electro-optical sensor, a gaseous oxygen system for the crew and an enhanced communications suite. Aircraft are installed with the Minotaur Mission System and incorporates sensors; radar; and command, control, communications, computers, intelligence, surveillance and reconnaissance equipment and enables aircrews to gather and process surveillance information that can be transmitted to other platforms and units during flight.

The first of these modified Coast Guard HC-130Js was delivered in March 2008 and complete delivered in September 2019. The 17th HC-130J for the United States Coast Guard is expected to be delivered in 2024.

The Coast Guard is acquiring a fleet of 22 new, fully missionized HC-130J aircraft to replace its legacy HC-130Hs.

USAF HC-130J Combat King II
The USAF HC-130J Combat King II combat rescue variant has modifications for in-flight refueling of helicopters and tilt-rotor aircraft, including refueling pods on underwing pylons and additional internal fuel tanks in the cargo bay. The HC-130J Combat King II is also capable of itself being refueled in flight by boom-equipped tankers such as the KC-135, KC-10 and KC-46.

Lockheed Martin officials conducted the first flight of the USAF HC-130J version on 29 July 2010. The first HC-130J was delivered to the USAF in September 2010, but underwent further testing before achieving Initial Operational Capability (IOC) in 2012.

The HC-130J personnel recovery aircraft completed developmental testing on 14 March 2011. The final test point was air-to-air refueling, and was the first ever boom refueling of a C-130 where the aircraft's refueling receiver was installed during aircraft production. This test procedure also applied to the MC-130J Combat Shadow II aircraft in production for Air Force Special Operations Command.

Given the advancing age of its current HC-130P/N airframes, all of which are based on either the venerable (and since retired) mid/late-1960s vintage C-130E airframe or the more recent mid-1990s vintage C-130H2/H3 airframe, the Air Force plans to eventually buy up to 39 HC-130J Combat King IIs to equip rescue squadrons in the active Air Force, the Air Force Reserve Command and the Air National Guard. The first HC-130J was delivered to the 563d Rescue Group at Davis-Monthan Air Force Base, Arizona on 15 November 2012.

The US Air Force Reserve received its first HC-130J on 2 April 2020 when it was delivered to the 920th Rescue Wing's 39th Rescue Squadron at Patrick Air Force Base in Florida.

Operational history

U.S. Coast Guard operations

The United States Coast Guard operates 18 HC-130H aircraft from three bases around the United States:

 CGAS Clearwater, Florida
 CGAS Kodiak, Alaska
 CGAS Barbers Point (formerly NAS Barbers Point), Hawaii

These aircraft are used for search and rescue, enforcement of laws and treaties, illegal drug interdiction, marine environmental protection, military readiness, International Ice Patrol missions, as well as cargo and personnel transport.

The Coast Guard also currently operates an additional 9 HC-130J aircraft from CGAS Elizabeth City, North Carolina.

Neither the HC-130H nor the HC-130J in their U.S. Coast Guard variants are equipped for the aerial refueling of helicopters.

U.S. Air Force operations
The HC-130P (to include HC-130P/N) is primarily based on the C-130E airlift aircraft, with a smaller number based on the C-130H.  The USAF HC-130J is a newly manufactured aircraft.  As the dedicated fixed-wing combat search and rescue platform in the USAF inventory, the HC-130 is operated by the following units:

 Air Combat Command
 347th Rescue Group (347 RQG), 71st Rescue Squadron (71 RQS), Moody AFB, Georgia – HC-130J
 563d Rescue Group (563 RQG), 79th Rescue Squadron (79 RQS), Davis-Monthan AFB, Arizona – HC-130J
 Air Education and Training Command
 58th Special Operations Wing (58 SOW), 415th Special Operations Squadron (415 SOS), Kirtland AFB, New Mexico  –  HC-130J
 Air Force Reserve Command
 920th Rescue Wing (920 RQW), 39th Rescue Squadron (39 RQS), Patrick Space Force Base, Florida – HC-130P/N (transitions to HC-130J FY20/21)
 Air National Guard
 106th Rescue Wing (106 RQW), 102d Rescue Squadron (102 RQS), New York Air National Guard, Francis S. Gabreski Air National Guard Base, New York – HC-130J
 129th Rescue Wing (129 RQW), 130th Rescue Squadron (130 RQS), California Air National Guard, Moffett Federal Airfield, California – HC-130J
 176th Wing (176 WG), 211th Rescue Squadron (211 RQS), Alaska Air National Guard, Joint Base Elmendorf-Richardson, Alaska – HC-130J

HC-130s were assigned to the Air Combat Command (ACC) from 1992 to 2003, to include those Air Force Reserve Command and Air National Guard rescue units operationally-gained by ACC.  Prior to 1992, they were assigned to the Air Rescue Service as part of Military Airlift Command (MAC).  In October 2003, operational responsibility for the Continental United States (CONUS) and Alaskan air search and rescue (SAR) mission, as well as the worldwide combat search and rescue (CSAR) mission was transferred to the Air Force Special Operations Command (AFSOC) at Hurlburt Field, Florida.

In October 2006, all USAF CSAR forces were reassigned back to Air Combat Command with the exception of those Alaska Air National Guard CSAR assets which were transferred to the operational claimancy of Pacific Air Forces (PACAF).  The CONUS and Alaska SAR missions were also transferred back to ACC and PACAF, respectively. However, the Air Force Rescue Coordination Center (AFRCC) that had been previously located at McClellan Air Force Base, California and Scott Air Force Base, Illinois under MAC and at Langley Air Force Base, Virginia under ACC, was relocated to Tyndall Air Force Base, Florida under the control of 1st Air Force (1 AF), the USAF component command to U.S. Northern Command (USNORTHCOM) and ACC's numbered air force for the Air National Guard.

While under AFSOC and since returning to ACC and PACAF, USAF, AFRC and ANG HC-130s have been deployed to Italy, Kyrgyzstan, Kuwait, Pakistan, Saudi Arabia, Turkey, Uzbekistan, Djibouti, Iraq, Afghanistan, and Greece in support of Operations Southern and Northern Watch, Operation Allied Force, Operation Enduring Freedom, Operation Iraqi Freedom, and Operation Unified Protector. HC-130s also support continuous alert commitments in Alaska, and provided rescue coverage for NASA Space Shuttle operations in Florida until that program's termination in 2011.

The USAF's first HC-130Js gained initial operating capability (IOC) in April 2013, permitting retirement of the first group of HC-130P aircraft based on C-130E airframes that were built in the mid and late 1960s. The first HC-130J was delivered by Lockheed Martin to Air Combat Command on 23 September 2010 for testing.

In 2009, there were HC-130P aircraft operated by the Air National Guard, and 10 by the Air Force Reserve Command. As of 2019, unofficial estimates place the number of HC-130Ps remaining at 6 airframes, all assigned to Air Force Reserve Command.

World's longest turboprop aircraft distance record
On 20 February 1972, Lieutenant Colonel Edgar Allison, USAF, and his flight crew,(CPT Richard J. Racette, Aircraft Commander, Niles IL; CPT David E. Gardner, Pilot, South Gate CA; MAJ Anthony Liparulo, Navigator, New London, CT; CPT Carl E. Bennett, Navigator, Hamilton TX; TSGT Morelle E. Larouche, Flight Engineer, Holyoke MA; TSGT William F. Litton, Flight Engineer, Pennington Gap PA; TSGT Theodore Trainer, Loadmaster, Wapabo WA; TSGT Robert Landry, Crew Chief, New Orleans, LA; Major Kenneth S. Wayne, Flight Surgeon, Oak Park IL; SSGT William L. Hippert, Radio Operator, Rahway NJ; SSGT Pat E. Carrothers, Radio Operator, Lake Charles LA.) set a recognized turboprop aircraft class record of  for a great circle distance without landing.  The USAF Lockheed HC-130H was flown from Ching Chuan Kang Air Base, Republic of China (Taiwan), to Scott AFB, Illinois in the United States. As of 2018, this record still stands more than 40 years later.

Variants
HC-130B
Rescue version of the C-130B for United States Coast Guard (USCG) introduced in 1959, formerly R8V-1G and SC-130B.
HC-130E
Modified rescue version of the C-130E for USCG, six were produced in 1964.
HC-130H
Combat rescue version of the C-130E and C-130H for the United States Air Force (USAF) and enhanced SAR version for the USCG, with Fulton surface-to-air recovery system installed in USAF versions; many USAF versions later updated to HC-130P standard.
HC-130P Combat King
Extended range version of the HC-130H, modified for in-flight refueling of helicopters, refueling pods on underwing pylons, and additional internal fuel tanks in the cargo bay.  Initial examples in series based on C-130E airframe until late 1960s.  Later examples built in the 1980s and 1990s based on C-130H airframe.
HC-130P/N Combat King
Additional order of new HC-130Ps without Fulton surface-to-air recovery system or existing HC-130Ps with Fulton system removed.
HC-130J
Modified rescue version of the C-130J for USCG.
HC-130J Combat King II
USAF combat rescue variant of the C-130J with changes for in-flight refueling of helicopters, including refueling pods on underwing pylons and capabilities to receive fuel inflight from boom-equipped tankers.  The USAF HC-130J eliminates the enlisted Flight Engineer position, but unlike the USAF C-130J airlift version, still retains a Combat Systems Officer/Navigator position.

Operators

United States Air Force
United States Coast Guard
United States Forest Service

Specifications (HC-130H)

See also

References

External links

C-130, H
C-130, H
1960s United States military rescue aircraft
Four-engined tractor aircraft
High-wing aircraft
Four-engined turboprop aircraft
Air refueling
HC-130

Lockheed HC-130


Spanky McFarland (1928–1993) was an American actor, member of Our Gang.

Spanky McFarland may also refer to:
Elaine "Spanky" McFarlane, lead singer of the band Spanky and Our Gang
Spanky McFarland (baseball) (born 1954), American college baseball coach at James Madison University

Spanky McFarland (disambiguation)


Torun, Kahramanmaraş ilinin Andırın ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Kahramanmaraş iline 95 km, Andırın ilçesine 10 km Osmaniye ili Kadirli İlçesine 45 km uzaklıktadır.

Nüfus

Andırın'ın mahalleleri

Torun, Andırın


Eustephieae, biljni tribus iz porodice zvanikovki. Sastoji se od četiri roda lukovičastih trajnica sa zapada Južne Amerike

Tribus je dobio ime po rodu Eustephia.

Rodovi
 Chlidanthus Herb.
 Eustephia Cav.
 Hieronymiella Pax
 Pyrolirion Herb.

Izvori

Amaryllidoideae

Eustephieae


Torngat Mountains er en bjergkæde i Canada. Den ligger i provinsen provinsen Newfoundland og Labrador, på den nordligste spids af Labrador-halvøen, i den østlige del af landet, 1.700 km nordøst for hovedstaden Ottawa.

Torngat Mountains strækker sig 58 km i sydvestlig-nordøstlig retning. Den højeste top er Mount Caubvick, der er 1.652 meter over havet.

En del af Torngat Mountains National Park udgøres af bjergkæden, som den har navn efter.

Topografisk indgår følgende toppe i Torngat Mountains:

Eksterne kilder og henvisninger

 Torngat Mountains
 Fotogalleri fra bjergkæden

Canadas geografi
Newfoundland og Labrador
Bjergkæder i Nordamerika

Torngat Mountains


الغلاف الشمسي  هو اشبه بفقاعة بالفضاء منتفخة من الرياح الشمسية بداخل الوسط النجمي (تتخلل المجرة غازيَ الهيدروجين والهيليوم). وعلى الرغم من أن الذرات المحايدة كهربائيا والقادمة من الوسط النجمي قادرة على اختراق تلك الفقاعة، إلا ان جميع مكونات فقاعة الغلاف الشمسي تكون منبثقة من الشمس نفسها.

تسير الرياح الشمسية خلال أول عشرة مليارات من الكيلومترات من القطر بسرعة تتعدى ملايين الكيلومترات بالساعة. ثم تبدأ بتخفيض سرعتها إلى مادون سرعة الصوت بعد أن تبدأ بالاصطدام بالمحيط النجمي فيتوقف كليهما. تسمى النقطة التي تخفض بها الرياح الشمسية سرعتها إلى مادون سرعة الصوت ب صدمة النهاية termination shock، أما النطاق الذي يتساوى بها ضغط كلا من المحيط النجمي والرياح الشمسية يسمى بحافة الغلاف الشمسي heliopause، أما النقطة التي يقطع بها المحيط النجمي بإتجاه معاكس للرياح الشمسية وبسرعة دون الصوت حيث يصطدم بالمجال الشمسي فتسمى ب صدمة المقدمة bow shock.

الرياح الشمسية

تتكون الرياح الشمسية من جزيئات وذرات متأينة من الهالة الشمسية ومجالها وبالضبط من المجال المغناطيسي. وكما هو معروف بأن الشمس تدور مرة كل 27 يوم، فالمجال المغناطيسي المتنقل بواسطة الرياح الشمسية يتحول إلى شكل دوامة. فالأشكال المختلفة من المجالات المغناطيسية للشمس الخارجة مع الرياح الشمسية بإمكانها إنتاج عواصف مغناطيسية في غلاف المجال المغناطيسي للأرض.

في مارس من عام 2005 ذكر بأن القراءات لجهاز تباين خواص الرياح الشمسية والمثبتة بالمرصد الشمسي (SOHO) والمخصصة لملاحظة الرياح والغلاف الشمسي، اظهرت بأن الغلاف والرياح الشمسية تملأ الفراغ وتمنع أيضا النظام الشمسي ليكون جزء من المحيط النجمي الداخلي، انها غير متناسقة مع المحور ومشوشة أيضا، ومن المحتمل جدا أنه تحت تأثير المجال المغناطيسي الداخلي للمجرة.

البنية

وسادة تيار الغلاف الشمسي
تتموج وسادة تيار الغلاف الشمسي الناشئة داخل الغلاف الشمسي بسبب الحقل المغناطيسي الدوار حول الشمس. وتعتبر تلك الوسادة أضخم بنية داخل النظام الشمسي وهي تمدد من خلاله، ويقال أنها تشبه إلى حد ما تنورة راقصة الباليه.

البنية الخارجية
يتحدد الشكل الخارجي للغلاف الشمسي عبر التفاعل ما بين الرياح الشمسية والرياح القادمة عبر الفضاء خارج المدار. فالرياح الشمسية تتدفق خارجة من الشمس إلى جميع الإتجاهات وبسرعة عدة مئات كم/ث (أي حوالي مليون ميل بالساعة) بالقرب من محيط الأرض. ومن المسافة من الشمس وحتى ماوراء مدار نبتون عندما تقل تلك السرعة فوق الصوتية عندما تصطدم مع غازات المحيط النجمي، وهذا التفاعل يحدث في عدة مراحل:

 الرياح الشمسية تسير عبر النظام الشمسي بسرعة تفوق سرعة الصوت. وعند الوصول إلى صدمة النهاية حيث موجة الصدمة تنخفض سرعة تلك الرياح الشمسية إلى مادون سرعة الصوت.
 عند الوصول الرياح الشمسية إلى السرعة دون الصوت فإنها تتأثر بتدفق المحيط للوسط النجمي. فالضغط يجعل تلك الرياح تتشكل بمايشبه ذيل المذنب وراء الشمس، وتسمى الغشاء الشمسي heliosheath.
 يسمى السطح الخارجي للغشاء الشمسي باسم حافة الغلاف الشمسي heliopause وهي الحافة حيث يلتقي الغلاف الشمسي بالوسط النجمي.
 تتسبب حافة الغلاف الشمسي بحدوث اضطرابات بالوسط النجمي حيث أن الشمس تدور حول مركز المجرة. تعتبر منطقة صدمة المقدمة bow shock التي هي خارج حافة الغلاف الشمسي منطقة مضطربة بسبب تضاغط الحافة الشمسية مع الوسط النجمي.

صدمة النهاية

صدمة النهاية هي النقطة بالغلاف الشمسي حيث تنخفض سرعة الرياح الشمسية إلى سرعة تحت صوتية (مع الأخذ بالاعتبار النجوم المحيطة) خلال التفاعل مع الوسط النجمي. وهذه تسبب الانضغاط والحرارة وأيضا تغيير في المجال المغناطيسي. وفي نظامنا الشمسي تبعد صدمة النهاية عن الشمس بمقدار 75 إلى 90 وحدة فلكية. في عام 2007 مرت فوياجر 2 صدمة النهاية التابعة للشمس، وفي الواقع فإن فوياجر 2 مرت خلال تلك المنطقة خمس مرات بسبب تقلبات حدود الصدمة في المسافة من الشمس وهو ناتج من تقلبات في نشاط اللهب الشمسي، بمعنى التغيير في قذف الغازات والرماد من الشمس.

سبب ظهور الصدمة هو أن سرعة انبعاث جسيمات الرياح الشمسية تكون 400 كم\س، بينما سرعة الصوت في الوسط النجمي حوالي 100 كم \س. (فالسرعة تعتمد على كثافة الوسط، والتي تتقلب بشكل هائل.) فكثافة الوسط النجمي قليلة جدا، ومع ذلك فلديها ضغط ثابت مرتبط بها: فضغط الرياح الشمسية يقل مع مربع المسافة عن الشمس. فكلما ابتعدت تلك الرياح عن مصدرها الشمسي، كلما تمكن ضغط الوسط النجمي من تقليل سرعتها إلى مادون سرعة الصوت، مما يسبب بموجة الصدمة.

يمكن رؤية العديد من صدمات النهاية في النظام الأرضي، وربما أسهلهم هو رؤية جريان الماء من الحنفية على المغسلة مكونا مايسمى وثب مائي . فعند سقوطه على المغسلة، فإن الماء ينتشر بسرعة أعلى من سرعة الموجة الأم، مشكلا سطحا ضحلا من تيار متدفق متباعدا بشكل سريع (مشابها للرياح الشمسية ذات السرعة فوق صوتية وضعيفة الكثافة). تتكون حول محيط السطح مقدمة الصدمة أو حائط من أشكال الماء، أما خارج مقدمة الصدمة فإن سرعة الماء تقل عن سرعة موجة الماء الهابطة (وهي شبيهة للوسط النجمي دون الصوتي).

عند الخروج من النطاق الشمسي، فإن حافة الغلاف الشمسي تأتي بعد صدمة النهاية، حيث يوقف الوسط النجمي حركة بقايا الرياح الشمسية، ثم تأتي صدمة المقدمة حيث تختفي بقايا تلك الجسيمات وسط محيط ما بين النجمي.

في مايو 2005 قال الدكتور إد ستون في اجتماع بالإتحاد الجيوفيزيائيين الأمريكي بأن المسبار فوياجر 1 قد اجتاز صدمة النهاية في ديسمبر 2004 عندما كان على مسافة 94 وحدة فلكية عن الشمس حسب التغير في القراءات المغناطيسية التي أخذت من الطائرة. بينما المسبار فوياجر 2 قد بدأ بالكشف عن وجود جسيمات راجعة على مسافة 76 و.ف عن الشمس بتاريخ مايو 2006. وهذا يوحي بأن الغلاف الشمسي قد يكون غير منتظم الشكل، بمعنى منتفخا إلى الخارج في النصف الشمالي للكرة بينما منضغط إلى الداخل في النصف الجنوبي.

ستكون مهمة المسبار مستكشف حدود بين النجمية  هو الحصول على بيانات أكثر عن صدمة النهاية للنظام الشمسي.

الغشاء الشمسي
الغشاء الشمسي  هو النطاق الذي يكون خلف صدمة النهاية في المجال الشمسي، حيث تنخفض سرعة الرياح الشمسية وتتعرض للضغط وتظهر فيها الأعاصير بسبب تفاعلها مع الفضاء النجمي. وتبتعد أقرب نقطة منها عن الشمس بمسافة 80 إلى 100 و.ف، وشكل ذلك الغشاء أشبه بذؤابة مذنب، وتتلاشى عدة مرات بأبعاد في الإتجاه المعاكس لمسار الشمس في الفضاء. تكون كثافته في الجانب المواجه للريح ما بين 10 إلى 100 و.ف.

تتضمن مهمة كلا من المسبار فوياجر 1 وفوياجر 2 الحالية على دراسة الغشاء الشمسي.

حافة الغلاف الشمسي

حافة الغلاف الشمسي heliopause هو حد افتراضي يوقف الفضاء النجمي فيه الرياح الشمسية بشكل كامل، فتصبح تلك الرياح من الضعف بحيث لا يمكنها دفع الرياح النجمية القادمة من النجوم المحيطة.

الفرضيات
حسب إحدى الفرضيات، يوجد نطاق من الهيدروجين الساخن المسمى بحائط الهيدروجين بين صدمة المقدمة وحافة الغلاف الشمسي. ويتألف هذا الحائط من مادة بين نجمية متفاعلة مع حافة الغلاف الشمسي.

هناك فرضية أخرى تقول بأنه قد يكون حافة الغلاف الشمسي صغيرا في جانب من النظام الشمسي المواجه لحركة مدار الشمس خلال الفضاء. وقد تتغير حسب السرعة الحالية للرياح الشمسية مع كثافة الموضع للوسط النجمي. فمن المعروف أنها تمتد بعيدا عن مدار نبتون. تتضمن مهمة كلا من المسبار فوياجر 1 وفوياجر 2 الحالية على ايجاد ودراسة صدمة النهاية والغشاء الشمسي وحافة الغلاف الشمسي. وقد ودخلت فوياجر 1 منطقة صدمة النهاية بتاريخ 23 - 24 مايو - 2005، أما فوياجر 2 فقد دخلتها يوم 30 أغسطس - 2007 حسب ناسا.

كان متوقعا بأن كلا المسبارين سيصلان في نهاية المطاف إلى حافة الغلاف الشمسي. وخلال ذلك الوقت ستكون مهمة مسبار المسمى  اختصاره (IBEX) هو محاولة تصوير حافة الغلاف الشمسي من مدار الأرض وذلك خلال سنتين بدأََ من انطلاقه سنة 2008. فالنتائج الأولية (أكتوبر 2009) من هذا المسبار تشير إلى أن الافتراضات السابقة لاتحتوي على معلومات كافية من التعقيدات الحقيقية لحافة المجال الشمسي.

عند انبعاث تلك الجسيمات من الشمس فإنها تندفع إلى الفضاء بين النجمي، حتى تفريغ طاقتها فتقل سرعاتها. هناك العديد من الجسيمات متكدسة داخل وحول حافة الغلاف الشمسي، منتجة طاقة عالية بسبب التسارع السلبي فتكون موجة الصدمة.

التعريف الآخر هو أن حافة الغلاف الشمسي هو عبارة عن حافة الغلاف المغناطيسي بين الغلاف المغناطيسي للنظام الشمسي وتيارات بلازما المجرة.

صدمة المقدمة

هناك أيضا افتراض بأن الشمس أيضا لديها صدمة المقدمة تظهر خلال رحلتها عبر الفضاء ما بين النجمي، وكما يظهر بالصورة. سميت تلك الصدمة بهذا الاسم لتشابهها مع مايظهر من أثر السفينة عند ارتطام مقدمتها بالماء ولكن الفرق أن الشمس تصطدم ببلازما الفضاء بدلا من الماء. تحدث صدمات المقدمة عندما يسير الوسط بين النجمي بسرعات فوق صوتية باتجاه الشمس، بينما الرياح الشمسية تتجه بعيدا عن الشمس وبسرعات فوق صوتية أيضا. فعندما تصطدم الرياح بين النجمية بالغلاف الشمسي فإن سرعتها تنخفض مشكلة منطقة من الأعاصير. ويعتقد عالمي ناسا روبرت نيمروف وجيري بونيل بأن صدمة المقدمة الشمسية قد تبعد عن الشمس بمقدار 230 و.ف.

تم ملاحظة تلك الظاهرة عن طريق التلسكوب المداري جالكس التابع لناسا. فقد تم رؤية النجم الأحمر العملاق ميرا الموجود في مجموعة قيطس بأن لديه كلا من حطام شبيه ذيل المذنب من طراحة النجوم، وصدمة مقدمة متميزة تسبقه خلال مسيره في الفضاء (حوالي 130 كم بالثانية).

الكشف بواسطة سفينة الفضاء
لم يتأكد بعد معرفة وشكل حافة الغلاف الشمسي. فسفن الفضاء العابرة للكواكب والنجوم مثل بيونير 10 وبيونير 11 وفوياجر 1 وفوياجر 2
فهي متجهة خارج النظام الشمسي وقريبا ستعبر حافة الغلاف الشمسي سابحة في الفضاء الكوني.
 كما هو معروف بأن فوياجر 1 قد عبرت صدمة النهاية ودخلت في الغشاء الشمسي أواسط ديسمبر 2004، بمسافة 94 و.ف.. وإن كانت هناك تقارير سابقة تقول بأن الدخول قد تم قبل ذلك في أغسطس 2002 (على مسافة 85 و.ف) لكن الاعتقاد الحالي بأن ذلك قد كان سابق لأوانه.
 غير أن فوياجر 2 قد عبرت صدمة النهاية في 30 أغسطس 2007 على مسافة 84 و.ف.، مظهرة أدلة على الإعوجاج في الغلاف الشمسي، ويعتقد بأن المسبب هو مجال المغناطيسي لبين النجمي.

منذ أن انقطع اتصال المسبارين بيونير 10 و11 بالأرض، فإنه لن يعرف أبدا ماإذا كانا قد عبرا الغشاء الشمسي أم لا.

نتائج مسبار (IBEX)
المعلومات الأولية القادمة من مسبار مكتشف الحدود بين النجمية (IBEX) الذي انطلق في أكتوبر 2008، وتم الكشف عنها بشكل مفاجئ لاحقا «شريط ضيق جدا ويلمع في السماء أكثر من أي شيء آخر بمرتين أو ثلاث». فالتأويلات الأولية تقول بأن «قوة تأثير بيئة ما بين النجوم على هيكلة الغلاف الشمسي هو أكثر بكثير من أي اعتقاد». لا أحد يعلم ماالذي ينشأ شريط الذرات المحايدة الفعال ، لكن اتفق الجميع بأن الصورة المترسخة بالأذهان عن الغلاف الشمسي - حيث أن تجويف النظام الشمسي المغلف يكون ممتلئ بالرياح الشمسية ذات الجسيمات المشحونة الحارثة خلال رياح المجرة في الوسط بين النجمي على شكل مذنب- غير صحيحة.

ومما قاله ديف ماكوماس رئيس مفتشي IBEX: "نتائج هذا المسبار حقا عظيمة! والذي نراه بتلك الخرائط لا تتطابق مع أي من نماذج النظريات السابقة عن هذه المنطقة. وسيستمتع العلماء لرؤية خريطة الذرة المحايدة الفعالة، وسيكون هناك مراجعة لطريقة فهمنا الغلاف الشمسي وكيف يتفاعل مع المجرة.

نتائج كاسيني-هايجنز
أما المعلومات المعطاة من كاميرا المسبار كاسيني المتأينة والمحايدة (MIMI / INCA) توضح بأن الغلاف الشمسي له مظهر الفقاعة بدلا من مظهر شبيه المذنب. وتلمح خرائط الذرة المحايدة الفعالة (ENA) للكاميرا INCA بأن التفاعل خاضع لسيطرة أكبر من ضغط الجسيمات وكثافة طاقة المجال المغناطيسي بدلا من أن يسود بها الاصطدامات بين الرياح الشمسية والوسط بين النجمي.

معرض صور

انظر أيضًا
 نظام نجمي
 وسط بين نجمي

المراجع

الشمس
برنامج فوياجر
بلازما الفضاء
سحابة بينجمية محلية
فيزياء البلازما
فيزياء شمسية
قوالب علم الفلك
منطقة وراء نبتونية

غلاف شمسي


Aldo Kaslowski (d. 25 Ocak 1937, İstanbul), Türk-İtalyan iş insanı ve sanayicidir. Organik Holding kurucusu ve Yönetim Kurulu başkanıdır.

Ailesi
Kaslowski ailesi, İtalya'dan İstanbul'a 1868 yılında göç eden Levanten bir ailedir. Babası Luigi Kaslowski, 1924 yılında Sirkeci'de tekstil atölyesi kurdu.

Hayatı
Kaslowski, 25 Ocak 1937 tarihinde, İstanbul'da doğmuştur. Liseyi 1957 yılında İtalyan Lisesi ve Ticaret Okulu'nda bitirdi ve aynı yılın 1 Ekim gününde, babası ile birlikte tekstil işlerinde çalışarak iş hayatına başladı. 1961 yılında Aldo Kaslowski Limited şirketini kurarak aile işinden ayrıldı ve kimya sektörüne yöneldi. Bu şirket, 1965 yılında Organik Kimya'ya dönüştürülmüştür. 1970 yılında CCH-İtalyan Türk Ticaret Odası başkanlığına seçilmiştir ve bu görevi 1978 yılına kadar sürdürmüştür.

Kaslowski, 1975 yılında tüm kimya şirketlerini bir araya toplamak için Organik Holding'i kurmuştur.

1978 yılında Organik Kimya'nın fabrikası, şu anda bulunduğu Kemerburgaz'a taşındı.

1998 yılında Türk Prysmian Kablo şirketinin Yönetim Kurulu üyesi olmuştur ve bu görevi birkaç yıl yürütmüştür. Bunun ardından 2001 - 2005 yılları arasında Sabancı Holding Bağımsız Yönetim Kurulu üyeliği görevini yürütmüştür.

2003 yılında dönemin Dışişleri Bakanı Abdullah Gül tarafından, Türkiye için yaptığı çalışmalar ve faaliyetlerinden dolayı onu "Gönüllü Avrupa Elçisi" seçmiştir.

2004 yılında Organik Kimya'nın Hollanda şubesi ve fabrikası açılmıştır. Aynı yıl ATR Chemicals SA, Organik Holding bünyesine katılmıştır. 2010 yılında ise Organik Kimya ABD şubesi açılmıştır. İki yıl sonra uluslararası ticarette faaliyet gösteren Orgachem A.Ş. kurulmuştur.

2017 yılında Ferrero Türkiye'nin Yönetim Kurulu Başkanlığı'na getirilmiştir ve halen bu görevini sürdürmektedir.

Aldığı ödüller
1972 yılında İtalya Cumhurbaşkanı Giovanni Leone tarafından ona "Cavaliere Ordine al Merito della Repubblicana Italiana" nişanı, 1982 yılında ise İtalya Cumhurbaşkanı Alessandro Pertini tarafından ona "Ufficiale Ordine al Merito della Repubblicana Italiana" nişanı, 1995 yılında ise İtalya Cumhurbaşkanı Oscar Luigi Scalfaro tarafından ona "Commendatore Ordine al Merito della Repubblicana Italiana" nişanı ve 2002 yılında İtalya Cumhurbaşkanı Carlo Azeglio Ciampi tarafından ona "Grande Ufficiale Ordine al Merito della Repubblicana Italiana" nişanı takdim edilmiştir.

2009 yılında, SSCB eski Devlet Başkanı Mihail Gorbaçov tarafından; global, ekonomik ve sosyal çalışmalarından ve girişimcilik tavrından dolayı ona Pio Manzu Altın Madalyası verilmiştir.

  İtalya: Cavaliere Ordine al Merito della Repubblicana Italiana (1972)
  İtalya: Ufficiale Ordine al Merito della Repubblicana Italiana (1982)
  İtalya: Commendatore Ordine al Merito della Repubblicana Italiana (1995)
  İtalya: Grande Ufficiale Ordine al Merito della Repubblicana Italiana (2002)
 Pio Manzu Uluslararası Araştırma Merkezi: Pio Manzu Altın Madalyası (2009)

Sivil toplum faaliyetleri
1978 yılında İstanbul Kültür Sanat Vakfı'nın (İKSV) kurucu üyesi olmuştur ve halen Mütevelli Heyeti üyeliğini sürdürmektedir.

1983 yılında YPO (Young Presidents Organisation) Avrupa, Orta Doğu ve Afrika bölgeleri başkanı seçildi. Halen YPO'nun kardeş kuruluşları olan WPO (World Presidents Organisation) ve CEO'nun (Chief Executives Organisation) üyesidir.

1996 yılında TÜSİAD yönetim kurulu üyeliğine getirilmiştir ve TÜSİAD International'ın kurucu başkanlığını yapmıştır. TÜSİAD eski Yüksek İstişare Konseyi Başkan Yardımcısı'dır. Halen TÜSİAD International'ın Onursal Başkanıdır.

2002 yılında DenizTemiz TURMEPA derneğinin kurucu üyesi olmuştur ve derneğin yönetim kuruluna girmiştir.

2004-2006 yılları arasında COMİTES İstanbul başkanlığını yürütmüştür.

2007 yılında Roma merkezli CIIM'in (Dünyadaki İtalyan İş Adamları Konfederasyonu) Başkan Yardımcılığına ve CIIM Avrupa-Asya-Akdeniz bölgesinin başkanlığına getirilmiştir. 2008 yılında Bosphorus Institute'un yönetim kuruluna getirilmiştir ve halen yönetimdeki görevine devam etmektedir.

Özel hayatı
Kaslowski; Kemal Derviş, Atina Belediye Başkanı Dimitris Avramopulos, Macaristan Cumhurbaşkanı Arpad Göncz, İshak Alaton, Galler Prensi Charles ve Hikmet Çetin ile tanışmış ve görüşmüştür.

Kaslowski, Guia Kaslowski ile evli ve 2 erkek ve 1 kız çocuğu babasıdır; kızı Sabina (d. 1964) ve oğulları Simone (d. 1963) ve Stefano (d.1968). Ana dil derecesinde İtalyanca ve Türkçe, iyi derecede Fransızca, İngilizce ve Yunanca bilmekte olan Kaslowski, hem Türk hem de İtalya vatandaşıdır.

Kaynakça

1937 doğumlular
20. yüzyıl Türk iş insanları
21. yüzyıl Türk iş insanları
Yaşayan insanlar
İstanbul doğumlu iş insanları
İtalyan Lisesinde öğrenim görenler
İtalyan asıllı Türkler

Aldo Kaslowski


Fáni Filippseyja samanstendur af þremur reitum. Efst er blátt, neðst er rautt en frá vinstri sker sig hvítur þríhyrningur inn í hina litina. Í hvíta hlutanum er gul sól og þrjár gular stjörnur. Hann er er nauðalíkur þeim tékkneska, nema hvað rauði og hvíti liturinn hafa víxlast. Fáni þessi var fyrst dreginn að húni 1898 eftir uppreisn Filippseyinga gegn Spánverjum. Hvíti þríhyrningurinn táknar jafnrétti og bræðralag. Blái reiturinn merkir frið, sannleik og sanngirni. Rauði reiturinn merkir föðurlandsást og kjark. Sumir segja að litirnar hafi verið valdir úr fána Bandaríkjanna af þakklæti fyrir aðstoðina við að hrekja Spánverja burt. Sólin stendur fyrir frelsi og héruðin átta sem voru til 1898. Stjörnurnar þrjár tákna hina þrjá aðalhluta sem Filippseyjar samanstendur af (Lúson, Mindanaó og Visayas-svæðið þar á milli). Upphaflega var fáninn aðeins í notkun í tvö ár en 1901 tók fáni Bandaríkjanna við. 1919 fengu Filippseyingar þjóðfánann opinberlega aftur og hefur hann verið það síðan, með þeirri undantekningu að Japanir bönnuðu hann 1941-43 meðan þeir hertóku eyjarnar í heimstyrjöldinni síðari. Blái liturinn hefur breyst örlítið en hann var ljósblár til að byrja með (er dökkblár núna).

Filippseyjar
Fánar Asíuríkja
Filippseyjar

Fáni Filippseyja


Baron Rathcavan, of The Braid in the County of Antrim, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 11 February 1953 for the Unionist politician Sir Hugh O'Neill, 1st Baronet. He had already been created a Baronet, of Cleggan in the County of Antrim, on 17 June 1929 (see O'Neill baronets). O'Neill was the third son of Edward O'Neill, 2nd Baron O'Neill (see the Baron O'Neill for earlier history of the family) and the uncle of the Prime Minister of Northern Ireland Terence O'Neill, Baron O'Neill of the Maine. Lord Rathcavan was also a male-line descendant of Edward Chichester, 1st Viscount Chichester (see the Marquess of Donegall). He was succeeded by his eldest surviving son, the second Baron. He succeeded his father as Unionist Member of Parliament for Antrim in 1952, a seat he held until 1959, and was later a member of the Parliament of Northern Ireland.  the titles are held by his son, the third Baron, who succeeded in 1994.

The Honourable Sir Con O'Neill, second son of the first Baron, was a diplomat. His daughter Baroness O'Neill of Bengarve is a philosopher.

The family seat is Cleggan Lodge, near Ballymena, County Antrim.

Barons Rathcavan (1953)
(Robert William) Hugh O'Neill, 1st Baron Rathcavan (1883–1982)
Phelim Robert Hugh O'Neill, 2nd Baron Rathcavan (1909–1994)
Hugh Detmar Torrens O'Neill, 3rd Baron Rathcavan (b. 1939)

The heir apparent and sole heir to the peerage is the present holder's son Hon. Francois Hugh Nial O'Neill (b. 1984).

Arms

See also
Baron O'Neill
Earl O'Neill
Baron O'Neill of the Maine
List of Northern Ireland Members of the House of Lords
Marquess of Donegall
O'Neill dynasty

Notes

References
Kidd, Charles & Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

External links
 Cleggan Lodge

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1953
Noble titles created for UK MPs
Chichester family

Baron Rathcavan


Crucea Domnitorului este un monument situat în satul Melicești, la 5 km distanță față de centrul comunei Telega din județul Prahova. Crucea a fost ridicată în onoarea domnitorului Carol I de Hohenzollern, care a vizitat Telega și Melicești la mijlocul anului 1866, în timpul primei sale călătorii prin România.

Amplasament
Crucea este amplasată în poiana Prunii Mitrului de pe dealul Măceșu, una din cele mai înalte culmi pe care este așezat satul Melicești. Conform paginii web a comunei Telega, culmea ar avea altitudinea de 800 de metri, însă o măsurătoare folosind aplicația Google Earth Pro a dovedit că altitudinea reală este de aproximativ 697 m.d.m.. Pe Planurile Directoare de Tragere, publicate în prima jumătate a secolului al XX-lea, altitudinea calculată este de 718 m.d.m.

În spatele crucii se întinde o vale adâncă, iar în apropiere se află izlazul satului. De pe culmea pe care este ridicată crucea vederea este panoramică și se pot observa în plan îndepărtat Munții Bucegi, Baiului, Grohotiș, iar în plan mai apropiat depresiunea Brebului.

Context
Aflat la începutul domniei sale în România, tânărul prinț Carol I a decis că trebuie să-și cunoască țara și a efectuat călătorii prin mai multe regiuni. La începutul lunii august 1866, prințul a pornit într-o călătorie spre Sinaia, iar de la Ploiești a fost însoțit de prefectul Theodor Constantin Văcărescu și de președintele Consiliului General de Prahova, boierul Gheorghe Grigore Cantacuzino. A vizitat ocnele de sare de la Doftana, iar apoi a urcat călare până în satul Melicești. Acolo, Carol I a fost întâmpinat de mai mulți țărani conduși de fruntașul satului, Tănase Cosmineanu, iar aceștia, încântați de vizita domnitorului, au întins o masă sărbătorească pe înălțimea numită Prunii Mitrului, Carol I făcându-le cinstea de a mânca împreună cu ei. Nu există date istorice care să confirme acest lucru, dar o legendă foarte răspândită la nivel local spune că domnitorul a fost încântat de peisajul împădurit al zonei și s-a gândit să cumpere terenuri pentru a ridica un mic castel de vânătoare, însă moșnenii din Melicești, care dețineau urice din vechime întărindu-le drepturile de țărani liberi, ar fi refuzat să-i vândă pământ. Legenda mai afirmă că la plecare calul domnitorului a pierdut o potcoavă și a început să șchiopăteze, fapt considerat un semn rău de Carol I, care a ales astfel să-și construiască la Sinaia castelul dorit.

Profesorii de istorie Mihai și Florin Cosmineanu, originari din Melicești, consideră totuși că ideea lui Carol I de a construi un castel de vânătoare a fost una reală și nu o legendă, și au adus ca argument prezența în apropiere a urmelor unor foraje pentru a se descoperi apă, care ar fi fost necesară funcționării clădirii. Cei doi susțin că tocmai lipsa apei a dus la abandonarea ideii construirii castelului în localitate.

Caracteristici

Crucea propriu-zisă este amplasată pe un postament realizat din lespezi din piatră cioplită așezate una peste alta, astfel încât să alcătuiască o piramidă cu trei trepte. Ultimul nivel este continuat printr-un trunchi de piramidă a cărui bază mică are dimensiunile următorului element care este așezat peste el, un soclu de formă paralelipipedică. Pe acest soclu este fixată crucea, pe care sunt montate ornamente între brațe și un capitel impozant la partea superioară.

Întregul ansamblu este orientat pe direcția vest-est și are dimensiunile de 4 m înălțime, 2 x 2 m lățime.

Ansamblul este delimitat printr-un pătrat cu latura de aproximativ 10 metri, colțurile acestuia fiind realizate prin plasarea în unghi de 90° a câte două lespezi din piatră cioplită, având dimensiuni asemănătoare cu cele care formează postamentul. Profesorul ploieștean Gheorghe Bîlgă, originar din Telega, sugerează două ipoteze:
împrejmuirea în formă de pătrat realizată cu lespezi de piatră a fost gândită astfel încă de la început, sau:
lespezile ar fi trebuit adăugate la postament, dar acesta ar fi devenit prea înalt, astfel că li s-a dat în schimb această destinație.

Pe partea frontală, la intersecția brațelor crucii este montat un medalion cu efigia Casei de Hohenzollern, un scut patru careuri deasupra căruia este plasată o coroană regală. Medalionul nu a fost sculptat în corpul crucii, ci separat, și a fost montat ulterior într-un orificiu de formă circulară decupat în cruce. Un orificiu similar, decupat pe partea posterioară a crucii, în aceeași poziție cu cea a
medalionului de pe partea frontală, sugerează că a existat și un al doilea medalion, care acum lipsește. Conform profesorului Bîlgă, medalionul care s-a păstrat pare a fi din marmură, ca și cele patru ornamente dintre brațe, spre deosebire de restul monumentului, care este din piatră.

Inscripții

Pe cruce sunt cioplite trei inscripții. Prima, scrisă cu caractere chirilice și poziționată pe fața și pe spatele brațului orizontal al crucii este mesajul IIs.HR.NI.KA (Iisus Hristos biruiește prin cruce).

Celelalte două inscripții, realizate tot cu caractere chirilice, sunt foarte greu de descifrat din cauza trecerii timpului, a prăbușirii crucii în timpul cutremurul din 1977 și a modului cum a fost reparată în anul 2000. Textul de pe fața crucii are 21 de rânduri, dar unele din ele nu mai sunt vizibile. Crucea a căzut și s-a rupt în bucăți la cutremur, iar la reparații a fost tencuită în acel loc cu mortar. Textul de pe spatele crucii, vizibil doar parțial din același motiv, avea probabil 15 rânduri. O transcriere parțială se datorează eforturilor de studiere și descifrare a celor două texte depuse de profesorii Gheorghe Bîlgă și Gheorghe Stanciu din Breaza:

Pe fața crucii:MULȚUMIMUȚIE DUMNEZEUCĂ ... TUCUVÂNTULU PROROCULUI ISAIAVA LOCUI NORODUL MEU ÎN CETATEA PĂCIIȘI VA LOCUI NĂDĂJDUINDU ȘI[5 rânduri indescifrabile]VEKU CĂCI IATĂSTĂPÂNITORIU ...TU VA ÎMPĂRĂȚI ȘI DOMNU CU JUDECATĂ VA STĂPÂNI

Pe spatele crucii:[2 rânduri indescifrabile]CA ... LIMANUL ÎNVIJELIA (?) RÂURILE ÎN PUSTIU ÎNSETATULUI CA UNSCAI ÎN ARȘIȚA SOARELUI ȘI VORU VEDEA CÂMPURILEDREPTATEA LUI ... PE POTECA (?) ... CU VOIA DOMNULUI DUMNEZEUAMIN (?)

Și soclul este inscripționat, de data aceasta cu caractere latine, însă textul a fost marcat pe soclu după amplasarea monumentului și nu îi aparține lui Paul Focșeneanu. Din cauza trecerii timpului, nici aceste inscripții nu se mai pot distinge clar. În lucrarea "Prima vizită a Domnitorului Carol I în țară - august 1866", istoricul Alin Daniel Ciupală din Câmpina citează o transcriere a textului realizată de profesorul originar din Melicești Mihai Cosmineanu, nepot al fruntașului Tănase Cosmineanu care l-a întâmpinat pe Carol I în 1866. Transcrierea profesorului Cosmineanu a fost realizată în timp ce crucea se afla prăbușită pe pământ, după cutremurul din 1977. Conform lui Ciupală și Cosmineanu, inscripția de pe partea frontală a soclului ar fi fost următoarea:

"Aceasta sfântu Cruce s–a ridicat spre pomenirea fericitei călătorii a Măriei Sale Domnului Românilor Carol I Principe de Hohenzollern, prin acestu județu Prahova și a trecerii în călătorie a înălțimei sale peste acestu piscu de la Melicești în ziua de 11 august 1866 mergându de la Telega la..." [Restul cuvintelor nu mai sunt vizibile]

Însă după fotografieri și încercări numeroase de mărire a luminozității și contrastului, profesorul Gheorghe Bîlgă susține că în fața cifrelor de pe cruce care menționează anul 1866 se pot distinge cu greu trei litere, "LIE", de la luna iulie. Consultând alte documente și lucrări privind vizita domnitorului Carol I și calculând timpii normali de călătorie călare din acea perioadă, profesorul Bîlgă conchide că data la care domnitorul a vizitat Meliceștiul și care ar fi inscripționată pe cruce este 25 iulie (după calendarul iulian) / 6 august (după calendarul gregorian).

Inscripția de pe partea posterioară a soclului nominalizează instituția care a aprobat și finanțat lucrarea, precum și arhitectul care a executat-o:

"Consiliul General al Județului Prahova, în ședința sa din 12 Novembre anul 1866, a hotărâtu în unanimitate a ridica acest monument în onoarea domnului României Carol I, dreptu semn de credință ce are pentru prea iubitul seu Domnitor întregul județu Prahova, fiind președinte al Consiliului General de Prahova George Grigore Cantacuzino, și prefect al Județului Prahova, Theodor Constantin Văcărescu. Sculptor Paul Focșeneanu."

Construcție și amplasare

Data exactă a realizării monumentului și mai ales cea a amplasării lui la Melicești sunt și ele subiect de dezbatere. Conform inscripției de pe spatele crucii, aprobarea "în unanimitate" a ridicării acestui monument a avut loc în ședința Consiliului General al județului Prahova din 12 noiembrie 1866, iar sarcina realizării lui i-a fost încredințată tânărului arhitect Paul Focșeneanu. Nu este deci posibil ca  ansamblul crucii să fi fost realizat deja în 1866, așa cum susțin unele surse.

Arhitectul Paul Focșeneanu s-a stins din viață pe 30 septembrie 1867, iar necrologul publicat de ziarul Românul, în numărul din 6 octombrie 1867, spune următoarele:

Sâmbătă la 30 Septembre, la șése ore séra, am însocit cu inima sdrobită de o adâncă durere pe tênerul Paul Focșiănianu, artist în sculptură, la înmormêntarea sa. [...] Măria Sea Domnitoriul l'a însărcinat cu sevărșirea unui monument pe drumul Ploiescilor, și tocmai în ziua în care lucrarea era terminată, s'a terminat și viéța artistului.

Din necrolog rezultă că lucrarea a fost terminată spre sfârșitul lunii septembrie 1867, eventual chiar pe 30 septembrie. Profesorul Gheorghe Bîlgă, născut în zonă și cunoscând împrejurimile, consideră că "e puțin probabil ca ansamblul monumental Crucea Domnitorului să fi fost ridicat tot în același an. Dacă începeau ploile de toamnă, drumul devenea impracticabil, iar crucea nu se mai putea transporta. Cel mai probabil, în anul sau anii următori a fost ridicat monumentul." Nu se cunoaște cu exactitate dacă a existat și o inaugurare oficială a crucii.

Prăbușire și reparații
Cu timpul, monumentul a început să se degradeze, iar situația a fost discutată inclusiv la nivelul Comisiunii Monumentelor Istorice. În anuarul acesteia pentru anul 1914 se menționează, la pagina 57:

Cu privire la adresa Primăriei com. Telega, județul Prahova (No. 869/914), prin care se arată că locuitorii nu sunt stare să contribue cu suma ce li s'a cerut la restaurarea crucei din localitate, zisă a Regelui Carol, – să se trimită această adresă în copie Eforiei Spitalelor Civile, rugându-se Eforia a face numai dânsa această lucrare.

Însă în ședința din 19 februarie 1915 a Comisiunii Monumentelor Istorice, înregistrată în anuarul acesteia pentru anul 1915, la pagina 20, este citit răspunsul Eforiei Spitalelor Civile:

Cu privire la adresa Eforiei Spitalelor Civile (înreg. la no. 79), prin care arată că, neputând, în împrejurările de azi, a face cheltueli de natură specială, nu se poate angaja cu restaurarea crucei a Regelui Carol dela Telega, – să se ia act.

Crucea a fost deteriorată grav la cutremurul din 1940, dar a fost apoi destul de repede restaurată. Monumentul a fost însă neglijat complet în perioada comunistă, pentru că amintea de două subiecte pe care comuniștii le combăteau: regalitatea României și religia creștină. Crucea s-a prăbușit și s-a spart în bucăți în timpul cutremurul din 1977, iar Nicolae Nedelcu, un sătean care locuia în apropiere, îndemnat de profesorul Mihai Cosmineanu, a salvat ornamentele ascunzându-le în curtea lui.

Crucea a fost reparată și ridicată din nou abia în anul 2000, dar reparațiile s-au făcut de către personal local, fără participarea unor restauratori de specialitate, iar lucrările s-au executat în mod rudimentar: pământul a fost curățat mecanizat, cu o perie rotativă, au fost șterse slove, îmbinările au fost realizate cu beton care a acoperit și părți din inscripții, crucea a fost perforată pentru a fi sprijinită de un stâlp metalic, iar pe laterale a fost fixată în plăci dintr-un metal simplu, care ruginește.

Mențiuni ale monumentului
Monumentul este menționat sub numele de "Crucea Regelui" la litera C, pagina 157, în Dicționarul geografic al județului Prahova, întocmit în 1897 de Paulina Brătescu și Ion Moruzi. Dicționarul precizează următoarele:

"CRUCEA REGELUI este o cruce de piétră, frumos lucrată, înălțată pe vîrful muntelui Miliceșcii, între Slănic și Telega, în semn că M. S. Carol I, Domnul Românilor, a făcut aci o mică stațiune cu ocasiunea visitărei Ocnelor în anul 1866."

Crucea mai apare într-un articol scris de Alin Ciupală în publicația câmpineană online "Oglinda", în lucrarea "Monumente prahovene" a lui Mihai Apostol, din 1997, sau în "Telega în felurite ipostaze", carte din 2013 a lui Cristian Ilie. În ciuda istoriei, vechimii și calității monumentului, Crucea Domnitorului nu este încadrată ca monument de patrimoniu și nu a fost inclusă pe ultima ediție a Listei Monumentelor Istorice, publicată în 2015 de Ministerul Culturii.

Referințe

Legături externe

Melicești
Clădiri și structuri din județul Prahova
Monumente din Melicești

Crucea Domnitorului din Melicești


Das Blaue vom Himmel bezeichnet:
 Das Himmelsblau, normale Farbe des Himmels bei Tageslicht
 Das Blaue vom Himmel (1932), deutscher musikalischer Liebesfilm
 Das Blaue vom Himmel (1983), tschechoslowakischer Kinderfilm
 Das Blaue vom Himmel, DDR-Titel der sowjetischen Filmsatire Blaue Berge oder Eine unwahrscheinliche Geschichte aus dem Jahr 1984
 Das Blaue vom Himmel (2011), deutsches Film-Melodram

Das Blaue vom Himmel


576i este un mod video cu definiție standard folosit inițial pentru televiziunea difuzată în majoritatea țărilor lumii în care frecvența utilității pentru distribuția energiei electrice este de 50 Hz. Din cauza asocierii sale strânse cu sistemul de codificare culoare, este adesea menționată simplu ca PAL, PAL/SECAM sau SECAM, în comparație cu variantele 60 Hz (de obicei vezi PAL-M) ale omologului sau, NTSC 480p. În aplicațiile digitale se numește de obicei "576i"; în contexte analoge se numește deseori "625 de linii", iar raportul de aspect este de obicei 4:3 în transmisia analogică și 16:9 în transmisia digitală.

576 are o rezoluție verticală de 576 de linii, iar pentru al identifica drept rezoluție. Rata câmpului, care este de 50 Hz, este uneori inclusă la identificarea modului video, adică 576i50; o altă notație, aprobată atât de Uniunea Internațională a Telecomunicațiilor este BT.601, cât și SMPTE/SMPTE 259M. Include rata cadrelor, la fel ca în 576i/25.

Parametrii săi de bază, atât pentru implementările analogice, cât și pentru cele digitale, sunt: 576 linii de scanare sau pixeli verticali ai conținutului imaginii, 25 de cadre (dând 50 de câmpuri) pe secundă.

În analog, 49 de linii suplimentare fără conținut de imagine sunt adăugate la cadrul afișat de 576 de linii pentru a permite timpului pentru circuitele mai vechi cu tub catodic să se întoarcă pentru următorul cadru, dând 625 de linii pe cadru. Informațiile digitale care nu pot fi afișate ca parte a imaginii pot fi transmise în liniile care nu sunt afișate; teletext și alte servicii și semnale de testare sunt adesea implementate.

Semnalele de televiziune analogice nu au pixeli; ele sunt create în linii de scanare, dar pe fiecare linie semnalul este continuu. În aplicațiile digitale, numărul de pixeli pe linie este o alegere arbitrară atât timp cât îndeplinește teorema de eșantionare. Valorile de peste 500 pixeli pe linie sunt suficiente pentru televiziunea convențională gratuită; DVB-T, DVD și DV permit valori mai bune, cum ar fi 704p sau 720p.

Formatul video poate fi transportat prin formate majore de televiziune digitală: ATSC, DVB și ISDB, dar și pe DVD și acceptă rapoarte de aspect standard 4:3 și anamorfic 16:9.

Tehnologie cinema și video

576i


El Progreso — originalmente llamado Achuapa (del náhuatl, que significa «río de achiote»)— es un municipio ubicado en el departamento de Jutiapa, en la región sur-oriente de la República de Guatemala. Basado en el censo de 2018, tiene una población de 25.839 habitantes para 2022.

Después de la Independencia de Centroamérica en 1821, cuando el Estado de Guatemala dividió su territorio en distritos para la impartición de justicia, fue asignado al Circuito de Mita en el Distrito N.º 3 del mismo nombre en el departamento de Chiquimula.

Toponimia

Muchos de los nombres de los municipios y poblados de Guatemala constan de dos partes: el nombre del santo católico que se venera el día en que fueron fundados y una descripción con raíz náhuatl; esto se debe a que las tropas que invadieron la región en la década de 1520 al mando de Pedro de Alvarado estaban compuestas por soldados españoles y por indígenas tlaxcaltecas y cholultecas. El topónimo original de la región era «Achuapa», el cual proviene de las raíces náhuatl «achiotl»: (español:«achiote») y «apán» (español: «río»), y significa «río de achiote».

División política
Su cabecera se localiza en un pequeño valle y el municipio contiene ocho aldeas, y diecisiete caseríos que son:

{| class="mw-collapsible wikitable" width=70% align=center style='font-size:0.9em'
|+style="color:black";|División política de Achuapa
|- style="color:white;"
!style="background:#659ec7;" align=center width=10%|Categoría
!style="background:#659ec7;" align=center|Listado
|-
!style="background:lemonchiffon;"|Aldeas
|

 El Valle Abajo
 Las Flores
 Las Uvas
 El Peñoncito
 Morán arriba
 Morán abajo
 El Porvenir
 Acequia
 Las Piletas
 El Ovejero
|-
!style="background:lemonchiffon;"|Caseríos
| La Ciénaga
 Buena Vista
 Jerónimo
 San Juan
 Cerro Colorado
 Las Moritas
 Villa Linda
 Pozas de Agua
 El Terreno
 El Pino
 El Conejo
 Llano Largo
 Rincón de Orozco
 Laguna de Retana
 El Rodeo
 Llano de Lata
|}

Geografía física

Hidrografía

Ubicación geográfica

El municipio El Progreso está en el departamento de Jutiapa, dista 128 kilómetros de la Ciudad de Guatemala y 11 de la cabecera departamental de Jutiapa. Su altura media es de 969

Sus colindancias son:

 Norte: Monjas, municipio del departamento de Jalapa
 Sur y oeste: Jutiapa, municipio y cabecera del departamento de Jutiapa
 Este: Santa Catarina Mita y Asunción Mita, municipios del departamento de Jutiapa.

Además, está ubicado en la parte oeste dentro de la cuenca del río Ostúa.

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos.  Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetos a la legislación nacional y las principales leyes que los rigen desde 1985 son:

El gobierno de los municipios está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —ley ordinaria que contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal»; el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos.

Existen también las Alcaldías Auxiliares, los Comités Comunitarios de Desarrollo (COCODE), el Comité Municipal del Desarrollo (COMUDE), las asociaciones culturales y las comisiones de trabajo. Los alcaldes auxiliares son elegidos por las comunidades de acuerdo a sus principios y tradiciones, y se reúnen con el alcalde municipal el primer domingo de cada mes, mientras que los Comités Comunitarios de Desarrollo y el Comité Municipal de Desarrollo organizan y facilitan la participación de las comunidades priorizando necesidades y problemas.

Los alcaldes que ha habido en el municipio son:

Parque municipal
El parque es llamado «Parque El Edén» y fue fundado en el siglo  y es reconocido por estar frente a la Iglesia Católica al este y la Municipalidad al oeste.

Fue remodelado totalmente en el año 2019, actualmente posee un estilo moderno y cuenta con un acuario en la parte central siendo así un lugar muy atractivo para visitar.

Municipalidad
La Municipalidad de El Progreso se empezó a construir en el año 1972 y fue fundada en 1975; este edificio fue remodelado tres veces antes de que se construyera la actual Municipalidad, la cual fue fundada en 2007. La Municipalidad cuenta con un salón para eventos especiales, banco incorporado, oficinas de pagos mensuales y además en el salón de espera hay una breve historia sobre las antiguas remodelacones y en que año las fundaron.

Historia

El Municipio de El Progreso se desarrolló sobre cenizas volcánicas y elevaciones medias que se caracterizan por poseer una capa delgada de suelo y con frecuencia tienen floración de rocas.
Según algunos historiadores los primeros pobladores fueron un grupo de pilpiles procedentes del país vecino de El Salvador.Los pilpiles sembraban maíz, cacao, pero sobre todo, acostumbraban a sembrar el achiote, y es por ese fruto que el municipio adoptó el nombre de «Achuapa».

Tras la Independencia de Centroamérica

Tras la Independencia de Centroamérica en 1821, la constitución del Estado de Guatemala promulgada el 11 de octubre de 1825 estableció los circuitos para la administración de justicia en el territorio del Estado y menciona que El Progreso —llamado entonces «Achuapa»— era parte del Circuito de Mita en el Distrito N.º 3 del mismo nombre en el departamento de Chiquimula, junto con Santa Catarina, Agua Blanca, Quequesque, San Antonio, Anguiatú, Las Cañas, Limones, Mongoy, Espinal, Hermita, Jutiapa, Chingo, Atescatempa, Yupiltepeque, Zapotitlán, Papaturro y San Diego.

Creación del departamento de Jutiapa

La República de Guatemala fue fundada por el gobierno del presidente capitán general Rafael Carrera el 21 de marzo de 1847 para que el hasta entonces Estado de Guatemala pudiera realizar intercambios comerciales libremente con naciones extranjeras.  El 25 de febrero de 1848 la región de Mita fue segregada de Chiquimula, convertida en departamento y dividida en tres distritos: Jutiapa, Santa Rosa y Jalapa.  Específicamente, el distrito de Jutiapa incluyó a Jutiapa como cabecera, Yupiltepeque, Asunción y Santa Catarina Mita y los valles aledaños que eran Suchitán, San Antonio, Achuapa, Atescatempa, Zapotitlán, Contepeque, Chingo, Quequesque, Limones y Tempisque;  además, incluía a Comapa, Jalpatagua, Asulco, Conguaco y Moyuta.

Fue fundado el 6 de octubre de 1884 como municipio bautizado con el nombre de «El Valle de Achuapa», y el 18 de noviembre de 1884 fue cambiado de nombre oficialmente como «El Progreso Achuapa», es por eso que algunas personas creen que en esa fecha fue fundado oficialmente el municipio. El Valle de Achuapa se desarrolló en el sur-oriente de Guatemala y desde los pipiles El Progreso ha tenido una larga generación de agricultura pero lo que acostumbraban a sebrar más fue el achiote ya que no solo lo utilizaban como alimento sino que también para decoraciones, colorizantes, aromatizantes, y otras cosas.

Tradiciones
Existen varias tradiciones en El Progreso Achuapa y algunas de estas son:

Carrera del Pato
La carrera consiste en que cuelguen a un pato en un lazo, los participantes se montan a caballo intentan cortarle la cabeza y el primero que lo logra es el ganador y se lleva al pato.

Fiesta Patronal
La fiesta patronal se celebra entre 9 a 13 de febrero. La iglesia católica rinde tributo a la aparición de la Inmaculada Virgen María en Lourdes, Francia.

Feria de la Producción
Es organizada por la Asociación de Ganaderos y Agricultores de El Progreso. Consiste en destacar las principales actividades económicas que el municipio ha conseguido por medio de la agricultura y ganadería.

Comercio

Los habitantes del municipio, en su mayoría, se dedican a la agricultura y es una fuente de comercio muy efectiva principalmente la Laguna de Retana que por varios años ha contribuido en el crecimiento del municipio. También se dedican a la producción pecuaria que ha generado grandes cantidades de productos comestibles y también prendas para vestir.

Agricultura
Los cultivos que ha adquirido este municipio ha ayudado ampliamene a su economía, sobre todo porque también han ayudado a gente de otros municipios. En las aldeas las frutas y los vegetales son muy abundantes en cantidad y en ingresos ya que se registran 14 millones de quetzales anuales. Entre los cultivos más cosechados están la cebolla, brócoli, maicillo, sorgo, arroz, maíz, frijol, güisquil, yuca, etc. También las frutas son muy abundantes en el municipio y sin contar los productos procedentes de otros municipios se adquieren mangos, jocotes, nances, talpas, tomate, y por supuesto el achiote.

Producción Pecuaria

Además de la agricultura, la segunda fuente de comercialización es la de su producción pecuaria, ya que tanto en aldeas como en el mismo pueblo se cría animales de corral desde hace mucho tiempo, producción que ha sido un buen componente para su sotenimiento económico. Su producción pecuaria incluye: ganado vacuno, aves de corral (gallinas, patos, chompipes), equinos, cerdos y sin faltar la crianza de gallos de pelea. La pruducción de lácteos achuapenses es muy apreciada y la calidad de sus chicharrones y jamones no tiene nada que desearle a los de otras partes del mismo oriente del país; finalmente, sus apiarios producen calidad de miel de abejas.

Parques

El Progreso Achuapa tiene dos parques, uno es el parque municipal que está al frente de la Iglesia al igual que los demás parques de Guatemala y el otro es un parque recreativo.

El parque recreativo es llamado «Centro Recreativo Raquel Blandón de Cerezo» el cual lleva el nombre de la ex primera dama Raquel Blandón, exesposa del presidente Vinicio Cerezo; está a las afueras del municipio rumbo a la carretera para la cabecera departamental Jutiapa). El parque contiene piscinas y también área de juegos infantiles.

Deportes
Actualmente El Progreso Achuapa tiene un equipo de fútbol que es el Deportivo Achuapa que juega en la Liga Nacional de Guatemala. El equipo juega en el Estadio Municipal Manuel Ariza. También se practican otros deportes como el ciclismo, carreras, etc.

Asociaciones Deportivas
Actualmente existen dos en el Municipio; Asociación Club Deportivo Achuapa-Jutiapa/PEPSI y la Asociación de Ciclismo Departamental Jutiapa.

Educación
El Progreso tiene una escala educativa muy completa ya que tiene establecimientos de todos los nivels de educación que son, pre-primario, primario, básico, diversificado y universitario que algunos cuentan con la ayuda del Estado y otros son privados. Actualmente los servicios educativos de El Progreso tanto rural como urbanos son variados y numerosos el cual cuenta con:
 13 establecimientos de nivel Pre-primaro
 18 establecimientos de nivel Primario
 5 establecimientos de nivel Básico
 2 establecimientos de nivel Diversificado
 2 establecimiento de nivel Universitario

Sistema de Transporte

El Progreso cuenta con una variedad de transportes terrestres de camionetas y microbuses la cual son distribuidos por horarios madrugadores y desveladores, especialmente para la ciudad de capital. Las camionetas generalmente vienen del departamento de Jalapa que son los transportes para la Ciudad Capital. Los transportes más distribuidos son los que van a la cabecera departamental Jutiapa que cuenta un servicio ilimitado. Hay transportes para Asunción Mita. Los transportes para Jalapa pueden también llegar hasta Monjas y a la cabecera. Entre los medios de transporte internos están los taxis denominados «tuc-tuc» que tienen tres llantas, una al frente y dos atrás, También microbuses. Hay un sistema de transporte distribuido en toda la cabecera a través de la iniciativa privada que va a diferentes aldeas.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2023
 Historia Territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 Portal del Municipio de El Progreso, Jutiapa.
 Página de la Municipalidad de El Progreso

Municipios de Jutiapa
Topónimos con nombres de líderes de Guatemala

El Progreso (Jutiapa)


Marshall Eriksen je izmišljeni lik iz serije Kako sam upoznao vašu majku. Glumi ga Jason Segel.

O Marshallu Eriksenu
Marshall Eriksen je izmišljeni lik koji se pojavljuje u seriji Kako sam upoznao vašu majku. Rođen je u malom gradu St. Cloudu u saveznoj državi Minnesoti u SAD-u. Ima majku (Judy), oca (Marvin), 2 brata (Marcus, Marvin Jr.), suprugu (Lily Aldrin) i 3 djece (Marvin Waitforit, Daisy, neimenovano treće dijete). Njegov točan datum rođenja ne zna se, ali se pretpostavlja da je rođen u razdoblju 1977. – 1978. Veliki je navijač Minnesota Vikingsa. Oduvijek je htio postati odvjetnik za okoliš. Zaposlio se u GNB-u (Goliath National Bank), a nakon nagle smrti njegova oca, ispunjava svoj san te postaje odvjetnik za okoliš. Obožava paranormalne aktivnosti.

Najbolji prijatelji

Ted Mosby
Ted je Marshallov najbolji prijatelj. Marshall i Ted upoznali su se 1996. na Wesleyan Universityu te su postali cimeri. Postali su najbolji prijatelji nakon izleta opasnog po život. Zajedno su diplomirali 2000.

Lily Aldrin
Lily je Marshallova supruga. Upoznali su se 1996. (iste godine kada je Marshall upoznao Teda). Zavoljeli su se na prvi pogled. U zadnjoj epizodi prve sezone Lily ostavi Marshalla kako bi otišla u San Francisco zbog crtanja. Međutim, ona se vrati te se kasnije pomire i opet se zavole. Vjenčali su se 2007. Lily postaje trudna 3 puta.

Barney Stinson
Barney je Marshallov dobar prijatelj. Ted ih je međusobno upoznao te je tada Barney rekao da će ih naučiti "kako živjeti". Barney je učinio mnogo za Marshalla i obrnuto.

U epizodi "Slap Bet" Marshall i Barney se pitaju je li Robin bila pornozvijezda kada je bila mlađa te se oklade. Barney izgubi okladu te ga Marshall smije ošamariti 5 puta; bilo kada, bilo gdje.

Robin Scherbatsky
Robin je Marshallova dobra prijateljica. Upoznali su se dok je Ted bio u vezi s njom. Tijekom serije Marshall misli da ga Robin voli, ali Robin to nikada ne potvrđuje.

Vanjske poveznice
 Marshall Eriksen

Likovi iz televizijskih serija

Marshall Eriksen


Acciaccatura [açakatura], gitar ile ilgili bir tekniktir. Çarpma sesi olarak adlandırılabilir. Temel notadan önce çok hızlı ve sert şekilde çalınır.

Gösterimi notanın üzerinde bir çizgidir.

Müzik terimleri
Gitar performans teknikleri

Acciaccatura


Republička liga Crne Gore (Crnogorska republička nogometna liga) je bila liga trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1968./69.
Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bila "Tara" iz tadašnjeg Titograda – MZ Zabjelo.

Ljestvica

 Titograd – tadašnji naziv za Podgoricu
 Ivangrad – tadašnji naziv za Berane
 Tološi i Zabjelo – danas dijelovi naselja Podgorica
 "Ivangrad" – također i pod nazivom "OFK Ivangrad"

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Crnogorska republička nogometna liga (1946. – 1991.)
 Druga savezna liga 1968./69.

Vanjske poveznice

Izvori

 (ćirilica) Novak Jovanović: Fudbalska takmičenja u Crnoj Gori : 1925-1985 , Cetinje, 1991., UDK: 796.332.093(497.16)"1925/1985", str. 48
 (ćirilica) Zdravko V. Gavrilović: Od Sloge do Iskre : (monografija) : 85 godina fudbala u Bjelopavlićima 1919-2004 , Podgorica, 2004., UDK: 796.332(497.16)"1919/2004" 796.332:061.2(497.16)(091), str. 328-329

1968-69 1
CG 1 republička
1968-69 1 republička
1968-69

Crnogorska republička nogometna liga 1968./69.


Terra (EOS AM-1) is a multi-national, NASA scientific research satellite in a Sun-synchronous orbit around the Earth that takes simultaneous measurements of Earth's atmosphere, land, and water to understand how Earth is changing and to identify the consequences for life on Earth. It is the flagship of the Earth Observing System (EOS) and the first satellite of the system which was followed by Aqua (launched in 2002) and Aura (launched in 2004). Terra was launched in 1999.

The name "Terra" comes from the Latin word for Earth. A naming contest was held by NASA among U.S. high school students. The winning essay was submitted by Sasha Jones of Brentwood, Missouri. The identifier "AM-1" refers to its orbit, passing over the equator in the morning.

Launch
The satellite was launched from Vandenberg Air Force Base on December 18th, 1999, aboard an Atlas IIAS vehicle and began collecting data on February 24th, 2000. It was placed into a near-polar, sun-synchronous orbit at an altitude of , with a 10:30am descending node.

Mission

Terra carries a payload of five remote sensors designed to monitor the state of Earth's environment and ongoing changes in its climate system:
ASTER (Advanced Spaceborne Thermal Emission and Reflection Radiometer) ASTER creates high-resolution images of clouds, ice, water and the land surface using 3 different sensor subsystems. They are the Shortwave Infrared (SWIR); Thermal Infrared (TIR); and Visible and Near Infrared (VNIR). They cover 14 multi-spectral bands from visible to the thermal infrared. The SWIR stopped working in 2008. ASTER was provided by Japan's Ministry of Economy, Trade, and Industry.
CERES (Clouds and the Earth's Radiant Energy System)
MISR (Multi-angle Imaging SpectroRadiometer)
MODIS (Moderate-resolution Imaging Spectroradiometer)
MOPITT (Measurements of Pollution in the Troposphere)
Data from the satellite helps scientists better understand the spread of pollution around the globe. Studies have used instruments on Terra to examine trends in global carbon monoxide and aerosol pollution. The data collected by Terra will ultimately become a new, 15-year global data set.

After launch, operators observed that high energy protons like those found over the South Atlantic Anomaly or the poles could induce single-event upsets that would cause the Motor Drive Assembly (MDA) Built-In Test Equipment (BITE) to turn off the MDA. These false shut-downs occur 12–14 times a month and eventually the operations team automated the recovery to reduce the impact of these shut-downs.

Starting in 2007, increased thermal resistance in the SWIR cryocooler of the ASTER instrument caused the temperature to gradually increase. By 2008, despite frequent attempts to recycle the cryocooler the data began to significantly degrade and on January 12, 2009, ASTER managers declared the SWIR no longer functional due to anomalously high SWIR detector temperatures. Data gathered after April 2008 was declared not usable.

On October 13, 2009, Terra suffered a single battery cell failure anomaly and a battery heater control anomaly likely the result of a Micrometeoroid or Orbital Debris (MMOD) strike.

On February 27, 2020, the Terra flight operations team conducted Terra's last inclination adjust maneuver due to the satellite's limited remaining fuel. With no more such maneuvers, Terra's mean local time has begun to drift starting in April 2021 and with it, its data quality. In October 2022, Terra is expected to reach and exceed a 10:15 AM MLT crossing which is expected to lead operators to initiate a constellation exit to a lower orbit altitude (694 km). Decommissioning would occur around 2025-26 followed by an un-controlled reentry several years later.

Malicious cyber activities
In June and October 2008 the spacecraft was targeted by hackers who gained unauthorized access to its command and control systems, but did not issue any commands.

Gallery of images by Terra

See also
 Aqua (satellite)
 Artificial structures visible from space
 Aura (satellite)

References

External links

 NASA Terra site

Earth observation satellites of the United States
NASA satellites orbiting Earth
Spacecraft launched by Atlas rockets
Spacecraft launched in 1999

Terra (satellite)


Vigø er en privatejet ubeboet ø i Helnæsbugten, sydvest for Fyn. Den er 1 km lang og på det bredeste sted ca. 200 meter, det samlede areal er ca. 17 ha.

Faaborg-Midtfyn Kommunes geografi
Øer i Sydfynske Øhav

Vigø


22900 Trudie este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
22900 Trudie este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Fountain Hills (Arizona) de Charles W. Juels. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,54 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 7,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 22001-23000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

22900 Trudie


Das Brauhaus der Stadt Wien oder auch Wiener Stadtbräu war eine Bierbrauerei im Besitz der Stadt Wien mit Standort in Rannersdorf in der Gemeinde Schwechat. In der Zwischenkriegszeit gehörte das Brauhaus zu den größten Brauereien Österreichs.

Geschichte
Eine mehrheitlich aus in Wien ansässigen Wirten bestehende und 1899 konstituierte Genossenschaft erwarb als Wiener Brauhaus Gen.m.b.H. am 22. September 1900 das in Rannersdorf gelegene landgräfliche Gut Wallhof samt Acker- und Wiesenflächen und errichtete dort eine Brauerei mit einer Jahreskapazität von rund 100.000 Hektolitern Bier ein. Mit dieser Aktion wollten sie sich aus der Abhängigkeit von privaten Brauereien befreien.

Der Plan drohte jedoch zu scheitern, da sich herausstellte, dass die Rentabilitätsgrenze bei ungefähr 200.000 Hektolitern jährlich lag und die notwendige Kapazitätserweiterung mit eigenen Finanzmitteln nicht zu bewerkstelligen war. Verhandlungen mit der Gemeinde Wien hatten zum Ergebnis, dass die Stadt das Gut Wallhof mit rund 154 Hektar Grundfläche übernahm und als Gegenleistung die Brauerei für eine Jahresproduktion von mindestens 250.000 Hektolitern ausbaute, was der Wiener Gemeinderat am 27. Juni 1905 genehmigte.

In den Jahren 1906 bis 1911 wurden die notwendigen Maßnahmen durchgeführt. Trotz der harten Konkurrenz gelang es, den Absatz von rund 70.000 Hektolitern im Jahr 1906 auf etwa 242.000 Hektoliter im Jahr 1914 zu steigern. Ab dem Jahr 1911 schrieb das Brauhaus der Stadt Wien lange Zeit nur Gewinne.

In der Zwischenkriegszeit wurde das Brauhaus modernisiert, zusätzlich wurden 14 Arbeiter- und vier Beamtenwohnhäuser sowie ein Wohlfahrtsgebäude mit Werkskantine, Umkleideräumen und Wasch- und Badeanlagen errichtet. Der während des Ersten Weltkriegs auf 40.000 Hektoliter gesunkene Jahresbierausstoß wurde 1922 auf 184.756 Hektoliter und in weiterer Folge auf bis zu 425.845 Hektoliter gesteigert. Im Gegensatz zu den privaten Brauereien konnte der Bierpreis auf gleichem Niveau gehalten werden. 1927 wurde die Brauerei an die Wiener Wasserversorgung angeschlossen.

Am 3. Dezember 1956 wurde im Wiener Rathauskeller die Presse über das Vorhaben informiert, zunächst drei Biersorten zusätzlich in sogenannten Kleinbierflaschen anzubieten. Eine gute Akzeptanz der neuen Flaschengröße wurde vor allem deshalb erwartet, da in den letzten 10 Jahren der Verkauf von Bier in 0,5-Liter-Flaschen in Wien von 25 auf 60 Prozent gestiegen war. Neben Touristen, die an die Kleinbierflaschen bereits gewohnt waren, sollten nun auch jene einheimischen Konsumenten gewonnen werden, die mit einem Seidel genug hatten. Den Ankauf von 300.000 der neuen 0,3-Liter-Flaschen, die mit einer sogenannten Champagnerstanniolierung auf den Markt kommen sollten, genehmigte der Gemeinderat auf Antrag des Stadtrates für städtische Unternehmungen, Richard Nathschläger, im Juni 1956.

Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde die Brauerei modernisiert, trotzdem konnte an die wirtschaftlichen Erfolge der Zwischenkriegszeit nicht angeschlossen werden.

Am 14. Juli 1959 unterbreitete der Stadtrat Josef Afritsch dem Wiener Gemeinderat den Antrag, das Brauhaus der Stadt Wien einschließlich der Anteile des Brauhauses an den Gesellschaften Gabeg und Steffl trotz guter Angebote aus dem Ausland an eine eigens gegründete österreichische Kommanditgesellschaft zu verkaufen. Die Kommanditgesellschaft bestand aus folgenden Brauereien:
 Brauerei Schwechat
 Brüder Reininghaus Brauerei AG
 Brauerei Göss
 Hubertus Bräu
 Österreichische Brau-AG
 Ottakringer Brauerei

Die Arbeiter-Zeitung kommentierte am gleichen Tag den geplanten Verkauf des ungeliebten Brauhauses zustimmend. Laut dem auf der Titelseite platzierten Artikel hatte das sozialistisch regierte Wien die von der Brauerei kommenden Einkünfte für soziale Zwecke verwendet. So wurde unter anderem in der Zwischenkriegszeit das Radium für das Krankenhaus Lainz daraus finanziert.

Im Kaufvertrag verpflichtete sich die Stadt unter anderem dazu,
 in den nächsten zehn Jahren weder selbst eine Brauerei zu errichten, sich an einer solchen nicht zu beteiligen, sich mit dem Großan- oder Verkauf oder der Abfüllung von Bier nicht zu befassen und
 die am Übernahmstag bestehenden Verbindlichkeiten inklusive bereits bestehender Pensionslasten für ehemalige Brauereibedienstete zu regeln.
 Bei der Stadt Wien sollten das Gut Wallhof sowie die Barbestände und Barguthaben verbleiben.

Von rund 300 Beschäftigten wurden 177 von den neuen Besitzern übernommen. Die übrigen, darunter 48 pragmatisierte, wurden von der Stadt Wien übernommen.

Der Antrag, das Brauhaus der Stadt Wien zu verkaufen, wurde am 17. Juli gegen die Stimmen der Wahlgemeinschaft österreichische Volksopposition VO angenommen.

Der Werkstättentrakt und die Mälzerei, die bis 1979 in Betrieb war, ging an die Brauerei Schwechat. 1983 wurde die Mälzerei verkauft und anschließend als Getreidesilo genutzt. Das restliche Brauereigelände wurde von einer Firma, die mit Stahlrohren handelt, erworben.

Biersorten und Vertrieb
Hausmarke des Brauhauses der Stadt Wien war das Stadtbräu-Lager, ein lichtes Lagerbier.
 1930 wurde mit dem Wiener Stadtbräu – Spezial Märzen, kurz Stadtbräu-Märzen genannt, eine neue Feinbiertype auf den Markt gebracht.
 1932 wurde unter der registrierten Marke Stefflbräu ein dunkles Doppelmalzbier nach Münchner Art hergestellt.

Vertrieben wurden die Biersorten des Brauhauses der Stadt Wien über 28 Bierniederlagen. 10 davon befanden sich in Wien, die übrigen in Aspang-Markt, Baden Bruck an der Leitha, Dobermannsdorf, Ebenfurth, Gänserndorf, Groß-Siegharts, Klosterneuburg, Maria-Lanzendorf, Mödling, Neulengbach, Oberlaa, Schwadorf, Sankt Andrä-Wördern, Steyr, Waidhofen an der Ybbs, Weissenbach an der Triesting, Wolkersdorf im Weinviertel und Wiener Neustadt.

Zusätzlich bestanden in Linz und Berlin Spezial-Ausschankstellen, wo das Wiener Stadtbräu ausgeschenkt wurde.

Stadtgut Laxenburg/Wallhof

Die zum Gut Wallhof gehörigen und im Eigentum der Stadt Wien verbliebenen Grundflächen werden gemeinsam mit dem
 Bio-Zentrum Lobau, dem
 Stadtgut Lindenhof in Eggenburg und dem
 Weingut Wien Cobenzl als
 Stadtgut Laxenburg/Wallhof als Landwirtschaftsbetrieb der Stadt Wien von der Magistratsabteilung (MA) 49 – Forstamt und Landwirtschaftsbetrieb der Stadt Wien geführt.

Literatur
 Festschrift, herausgegeben anläßlich der Hundertjahrfeier des Wiener Stadtbauamtes, Deutscher Verlag für Jugend und Volk, Wien, 1935
 Das neue Wien, Städtewerk, herausgegeben unter offizieller Mitwirkung der Gemeinde Wien, Band IV, Wien, 1928
 Brauhaus der Stadt Wien (ohne nähere Angaben)
 Gerhard A. Stadler: Das industrielle Erbe Niederösterreichs. Geschichte-Technik-Architektur Böhlau, Wien 2006, ISBN 978-3-205-77460-0.
 Christian M. Springer, Alfred Paleczny, Wolfgang Ladenbauer: Wiener Bier-Geschichte, Wien 2016, ISBN 978-3-205-20437-4, S. 218–227.

Weblinks

 Emaille-Werbetafeln, auch vom Brauhaus der Stadt Wien – Wiener Stadtbräu

Einzelnachweise

Wien
Ehemaliges Unternehmen (Niederösterreich)
Ehemaliges Unternehmen (Wien)
Essen und Trinken (Wien)
Unternehmen (Schwechat)

Brauhaus der Stadt Wien


La Asociación de Críticos de Cine de Denver — (DFCS)— es una organización conformada por periodistas de medios escritos, blogueros, personalidades de la televisión y expertos de cine de Denver, Colorado, entre los que se encuentran Keith Breese de Filmcritic.com, Robert Denerstein, Brandon Fibbs de The Colorado Springs Gazette, Kirk Montgomery, Elisabeth Rappe, Mark Sells, Dave Taylor, Christian Toto y Barry Wurst de Maui Time Weekly.

En enero de cada año —y desde 2009—, sus asociados realizan una votación con el fin de entregar el denominado Denver Film Critics Society Award o DFCS Award, que está destinado a premiar a las mejores películas estrenadas durante el último año calendario.

Las categorías que considera el galardón son las siguientes: «Mejor Película», «Mejor actor», «Mejor actriz», «Mejor Director», «Mejor documental», «Mejor película extranjera»,  «Mejor película animada», «Mejor guion (original)», «Mejor guion (adaptado)», «Mejor canción original», «Mejor actor de reparto», «Mejor actriz de reparto».

Palmarés

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de la Asociación de Críticos de Denver.

Premios de cine
Asociaciones de Estados Unidos
Asociaciones gremiales
Cultura de Denver
Asociaciones de críticos de cine


An Platanthera likiangensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tang ngan Fa Tsuan Wang. An Platanthera likiangensis in nahilalakip ha genus nga Platanthera, ngan familia nga Orchidaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platanthera

Platanthera likiangensis


Stjörnuhlynur (fræðiheiti: Acer shirasawanum) er runni eða lítið lauftré af ættkvísl hlyna (Acer) sem er frá mið og suður Japan.  Hann getur orðið um 8 til 15 m hár.

Hann hefur verið lítið eitt reyndur á Íslandi.

Tilvísanir

Hlynir

Stjörnuhlynur