The Double – Eiskaltes Duell (Originaltitel: The Double) ist ein US-amerikanischer Agententhriller des Regisseurs Michael Brandt aus dem Jahr 2011.

Handlung
Zur Zeit des Kalten Krieges jagte der CIA-Agent Paul Shepherdson eine Gruppe von professionellen Killern im Dienste des KGB, die Cassius Seven sowie deren Kopf Cassius. Rund 20 Jahre nach dem Zusammenbruch des Kommunismus hat FBI-Agent Ben Geary seine Dissertation über Cassius geschrieben, der nie gefasst werden konnte, und kennt jede Akte über ihn. Senator Dennis Darden steht unter Überwachung durch das FBI wegen ominöser Kontakte nach Russland. Die Agenten wollen ihre Schicht schon beenden, da wird der Senator ermordet, und zwar auf eine Art und Weise, wie sie typisch für Cassius ist: Ihm wird die Kehle durchgeschnitten. Der Fall wird von der CIA übernommen. Deren Direktor ist Tom Highland und von dem will der US-Präsident Ergebnisse sehen.

Für die Ermittlungen wird der pensionierte Paul Shepherdson reaktiviert, der allein lebt und sich gerne einmal in der Nachbarschaft ein Baseball-Spiel ansieht. Dieser ist von dem Ansinnen alles andere als begeistert. Direktor Highland stellt ihm den bürokratischen Geary zur Seite, der zwar noch nie im Feld gearbeitet hat, aber jetzt am Ziel seiner Träume ist, weil er sich tatsächlich auf die Jagd nach Cassius machen darf. Die einzige Spur ist Brutus, ein Mitglied der Cassius Seven, der sich in einem Gefängnis in Isolationshaft befindet. Shepherdson und Geary besuchen ihn im Gefängnis. Geary versucht zunächst vergeblich, Informationen von ihm zu bekommen. Er sagt erst etwas, als er ein von Shepherdson mitgebrachtes Radio erhält. Er beschreibt die unmenschliche Ausbildung unter Cassius' Kommando und liefert einen Hinweis auf russische Exilanten, die in den USA leben.

Nachdem die Agenten die Zelle verlassen haben, verschluckt Brutus die Batterien aus dem Radio, was so heftige Krämpfe verursacht, dass er in ein Krankenhaus gebracht wird. Dort gelingt ihm die Flucht, die jedoch von Shepherdson abrupt beendet wird, der bereits am Hintereingang auf ihn wartet. Dieser gibt sich jetzt als Cassius zu erkennen und bringt Brutus um, indem er ihm mit einem Stahldraht, der in seiner Uhr versteckt ist, die Kehle durchschneidet. Geary sucht unterdessen weiterhin in den Akten nach einem Hinweis auf die Identität von Cassius.

Shepherdson verbringt einen Abend mit Geary, dessen Frau Natalie und ihren gemeinsamen Kindern. Später versucht er Natalie zu beeinflussen, Geary dazu zu überreden, von der Jagd auf Cassius abzulassen. Er möchte den jungen Agenten nicht umbringen müssen, der ihm im Laufe seiner fortwährenden Ermittlungen gefährlich nahe kommt.

Anschließend wird der Verdacht auf eine Gruppe von Russen gelenkt, die illegal über die mexikanische Grenze eingereist sind und deren Anführer Bozlovski ist. Bozlovski ist ein russischer Agent, der für Attentate ins Ausland eingeschleust wurde und wird. In den 1980er-Jahren ermordete er bereits für den KGB Mitglieder der polnischen Gewerkschaft Solidarność. Die Familie von Geary erinnert Shepherdson wohl zu sehr an seine eigene, die 1988 bei Genf von Bozlovski ermordet wurde.

Die auf Bozlovski gelenkte Spur versetzt Shepherdson einen Motivationsschub und er ist versessen darauf, Bozlovski zu verfolgen. Über einen Informanten erfährt er von der Prostituierten Amber, die in einer Wohnwagensiedlung lebt und Kontakt zu Bozlovski haben soll. Auf sehr brutale Art versucht Shepherdson von ihr Informationen zu bekommen, was aber misslingt. Geary hat dagegen mehr Erfolg, indem er eine Beziehung zu ihr aufbaut. Sie können Bozlovski in seinem Versteck aufspüren, doch dieser entkommt.

Schließlich gelingt es Shepherdson, seinen Widersacher Bozlovski im Hafen zu stellen, wo es zu einer Autoverfolgungsjagd zwischen den beiden kommt. Keinem von beiden gelingt es, den anderen zu töten, bis Geary Sheperdson Schützenhilfe leistet. Da stellt sich heraus, dass Geary ein russischer Schläfer ist, der den Auftrag hat, Bozlovski zu unterstützen und letztlich Cassius zu töten. Anschließend soll er nach Russland zurückkehren – ohne seine Familie. Doch Shepherdson gelingt es, Geary davon zu überzeugen, dass seine Familie mehr wert ist als alles, was ihn in Russland erwarten könnte. Und so überwältigen sie zusammen Bozlovski; doch Shepherdson erliegt am Ende seinen Verletzungen, die er sich im Kampf zugezogen hat. Geary belügt die Behörden und macht ihnen weis, dass letztendlich der tote Bozlovski Cassius war.

Geary macht sich auf den Heimweg. Vor seinem Haus zögert er merklich, als er sich zwischen seiner Familie und der Rückkehr nach Russland entscheiden soll, bleibt aber schließlich bei seiner Familie in den USA.

Hintergrund
Der Film wurde in Washington, D.C., im kalifornischen Santa Clarita sowie in Detroit (Michigan) gedreht. Die Dreharbeiten begannen am 21. Juni 2010. Es handelt sich bei dem Film um die erste Regiearbeit von Michael Brandt, der zuvor schon mit Derek Haas das Drehbuch zu 2 Fast 2 Furious (2003), Todeszug nach Yuma (2007) und Wanted (2008) geschrieben hatte.

Der Film feierte am 28. Oktober 2011 seine Premiere in den Vereinigten Staaten sowie der Türkei. Am 3. Februar 2012 wurde der Film in Deutschland von Concorde Video auf DVD mit einer FSK-16-Freigabe veröffentlicht. Die deutsche Free-TV-Premiere erfolgte am 14. Oktober 2013 im ZDF.

Der Film spielte weltweit 3.696.232 US-Dollar ein.

Die Decknamen Cassius und Brutus sollen an Gaius Cassius Longinus und Marcus Iunius Brutus – die Mörder Caesars – erinnern.

Eine nächtliche Panorama-Aufnahme, die einen Helikopter über Washington, D.C. zeigt, wurde dem Film Der Anschlag (2002) entnommen.

Deutsche Synchronfassung
Die deutsche Synchronbearbeitung entstand bei EuroSync in Berlin. Die Synchronregie führte Stefan Rabow.

Soundtrack
Zur Musik des Films zählen die folgenden Titel:
 Violin Solo – Joey Carbone
 Two Step Polka – Jonas Vytas Aras
 Fighting Evil – Douglas D. Gledhil, Frank Josephs
 How The West Was Won – Katie Herzig
 Songbird – Katie Herzig
 Don't Look Back – Alex Lifeson

Rezeption

Auszeichnungen
Bei den Saturn Awards 2012 wurde der Film in der Kategorie Beste DVD-Veröffentlichung nominiert, musste sich jedoch der Atlas Trilogie – Wer ist John Galt? (2011) sowie The Perfect Host (2010) geschlagen geben.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2011
US-amerikanischer Film
Thriller
Independentfilm

The Double – Eiskaltes Duell


Édouard Alphonse James de Rothschild (Pariz, 24. veljače 1868. – Pariz, 30. lipnja 1949.), francuski plemenitaš, bankar i poduzetnik iz francuske grane bogate bankarske obitelji Rothschild.

Bio jedini sin baruna Mayera Alphonsea Jamesa de Rothschilda (1827. – 1905.) i Leonora de Rothschild (1837. – 1911.), kćerke Lionela de Rothschilda (1808. – 1879.) iz britanske grane obitelji Rothschild.

Poslije očeve smrti 1905. godine preuzeo je upravljanje obiteljskom bankom de Rothschild Frères, zajedno s rođacima Robertom Philippeom (1880. – 1946.) i Mauriceom (1881. – 1957.). Od oca je naslijedio i udio u vinogradarskom imanju Château Lafite Rothschild  te zbirku vrijednih umjetnina. Po izbijanju Drugog svjetskog rata izbjegao je s obitelji iz Francuske pred nadolazećom okupacijom od nacističke Njemačke. Privremeno utočište pronašao je u Lisabonu, glavnom gradu Portugala, odakle je sa suprugom otputovao u New York City. Nakon oslobođenja Francuske 1944. godine, vratio se sa suprugom u Francusku, gdje je proživio ostatak života.

Godine 1905. oženio je Germaine Alice Halphen (1884. – 1975.), s kojom je imao četvero djece:
 Édouard Alphonse Émile Lionel (1906. – 1911.)
 Guy Édouard Alphonse Paul (1909. – 2007.)
 Jacqueline Rebecca Louise (1911. – 2012.)
 Bethsabée Louise Émilie Béatrice (1914. – 1999.)

Bilješke

Vanjske poveznice

 Edouard Alphonse James de Rothschild (1868.-1949.) - family.rothschildarchive.org

Bankari iz obitelji Rothschild (Francuska)

Édouard Alphonse James de Rothschild


Nemurire (titlu original: Immortel (ad vitam)) este un film franțuzesc de animație în limba engleză din 2004 regizat de Enki Bilal. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Linda Hardy, Thomas Kretschmann și Charlotte Rampling. Se bazează pe benzile desenate La Foire aux immortels (Carnavalul nemuritorilor) de Enki Bilal.

Prezentare

Acțiunea filmului are loc în New York City în anul 2095. Oameni modificați genetic trăiesc alături de bărbați și femei nemodificați. Central Park a fost închis în mod misterios într-o "zonă de intruziune", iar oamenii care încearcă să intre sunt uciși instantaneu. O piramidă ciudată a apărut deasupra orașului; în interiorul ei zeii Egiptului antic l-au judecat Horus și i s-a luat nemurirea.

Distribuție
 Linda Hardy ca Jill Bioskop
 Thomas Kretschmann ca Alcide Nikopol
 Charlotte Rampling ca Elma Turner
 Frédéric Pierrot ca John
 Thomas M. Pollard ca Horus
 Yann Collette ca Froebe
 Derrick Brenner ca Jonas
 Olivier Achard
 Corinne Jaber
 Barbara Scaff
 Joe Sheridan
 Jacquelyn Toman
 Jean-Louis Trintignant

Note

Legături externe

 Heavy Metal Magazine Fan Page

Vezi și
 Listă de filme distopice

Filme din 2004
Filme franțuzești
Filme în limba engleză
Filme în limba franceză
Filme regizate de Enki Bilal
Filme de animație
Filme cu acțiunea în viitor
Filme bazate pe mitologia egipteană
Filme First Look Pictures
Filme distopice
Filme SF din anii 2000
Filme Ciby 2000
Filme despre nemurire

Nemurire (film din 2004)


Mein Mann will heiraten (Originaltitel: Grounds for Marriage) ist ein US-amerikanischer Spielfilm von 1951 unter der Regie von Robert Z. Leonard. Van Johnson und Kathryn Grayson spielen in dieser turbulenten Musikkomödie, die auf einer Geschichte von Samuel Marx beruht, die Hauptrollen. Seine Premiere erlebte der Film am 11. Januar 1951 in New York City.

Handlung
Die beliebte Opernsängerin Ina Massine kehrt nach drei Tourneejahren, die sie durch Europa geführt haben, in ihre Heimatstadt New York zurück. Dort praktiziert ihr Ex-Mann Dr. Lincoln I. Bartlett, der sich auf Halserkrankungen spezialisiert hat. Ina will ihren Mann zurückgewinnen, denn sie kann inzwischen nicht mehr verstehen, warum sie sich von ihm scheiden lassen hat. Inzwischen ist Dr. Bartlett jedoch mit Agnes Young, der Tochter seines Chefs, verlobt. Ina lässt nichts unversucht, ihren Ex-Mann zurückzugewinnen, beißt bei ihm jedoch auf Granit. Als die Premiere für die Oper La Bohème ansteht, bekommt Ina unversehens heftige Halsschmerzen und ruft ihren Arzt Dr. Young an. Zufällig vertritt ihr Ex-Mann ihn an diesem Abend. Er stellt bei Ina eine tropische Krankheit fest, die sie sich möglicherweise bei einem Gastspiel in Südamerika zugezogen haben könnte. Er rät ihr, ihren Auftritt abzusagen, doch die eigenwillige Ina hört nicht auf ihn, tritt auf und hat am nächsten Morgen keine Stimme mehr. Dazu trägt auch bei, dass sie einen lautstarken Tobsuchtsanfall bekommen hatte, als sie in der Morgenzeitung von der bevorstehenden Hochzeit von Lincoln und Agnes lesen musste.

Dr. Young diagnostiziert eine Sprechstörung, ausgelöst durch starke seelische Beeinträchtigungen. Er empfiehlt Ina, einen Psychiater aufzusuchen. Als er mit Lincoln Bartlett über den Fall spricht, deutet er dem Kollegen gegenüber an, dass auch eine neue Liebe Inas Problem lösen könnte. Da Lincoln sich als Arzt weiter um Ina kümmert, wird seine Verlobte Agnes zunehmend misstrauisch und verärgert. Lincolns Versuche, Ina mit seinem älteren Bruder Chris zu verkuppeln, scheitern unterdessen. Eines Abends bringt Ina Lincoln dazu, mit ihr auszugehen. Sie suchen ein Lokal in Greenwich Village auf, das in ihrer glücklichsten Zeit zu ihren Lieblingsplätzen gehörte. Einige Freunde von Agnes sehen das Pärchen dort, auch weil Lincoln einen begeisternden Charleston aufs Parkett legt. Auf der Heimfahrt und später in ihrer Wohnung versucht Ina vergeblich, Lincoln zu verführen. Der kann sich durch einen fingierten Anruf über einen angeblichen medizinischen Notfall schnell von ihr verabschieden. Am nächsten Morgen konfrontiert ihn Agnes mit den Berichten ihrer Freunde. Lincoln gelingt es jedoch, sie zu besänftigen. Auf einer Veranstaltung, die er zusammen mit Agnes besucht, zieht er sich eine Erkältung zu. Ina erfährt von seiner Erkrankung und kümmert sich ungefragt um ihn, während Agnes mit Chris im Theater ist. Unter ihrer Fürsorge schläft er ein, träumt von ihr und erwacht, wobei er ihren Namen ruft. Davon erwacht die ebenfalls eingeschlafene Ina, erschrickt und hat plötzlich ihre Stimme wieder. Glücklich umarmen sich beide. Als Agnes plötzlich in der Tür steht, versucht Lincoln ihr alles zu erklären. Wütend stellt sie ihm Bedingungen für die eigentlich schon fest geplante, zukünftige Ehe, was wiederum ihn dazu bringt, die Stimme zu verlieren. Agnes verlässt das Haus. Ina ist in all der Aufregung nur mit einem Schlafanzug bekleidet auf die Straße geflüchtet und wird von der Polizei wegen unangemessener Bekleidung zurück in die Wohnung gebracht. Sie erkennt nun, dass Lincolns Stimmverlust auch bedeutet, dass er sie noch liebt. Sie gibt dem sprachlosen Mann zu verstehen, dass sie ihn wieder heiraten möchte, was beide mit einem Kuss besiegeln. Danach ist auch Lincolns Stimme wieder da.

Hintergrund
Die Dreharbeiten dauerten von Mitte Mai bis Ende Juni 1950. In den USA lief der Film am 11. Januar 1951 an. In der Bundesrepublik Deutschland startete er am 22. April 1952. In Österreich, Finnland, Belgien, Portugal und Dänemark startete der Film ebenfalls im Jahr 1952; in Schweden am 26. November 1951. Es handelt sich um eine Produktion von Metro-Goldwyn-Mayer (MGM).

Die Hauptrollen der Ex-Eheleute waren zuerst mit June Allyson und Robert Walker besetzt, die dann aber durch Kathryn Grayson und Van Johnson ersetzt wurden. Obwohl der fertige Film keine guten Bewertungen erhielt, wurde das Stück ein Jahr später am Lux Radio Theater in den Spielplan aufgenommen, und Kathryn Grayson und Van Johnson wurden wiederum in den Hauptrollen besetzt.

Kathryn Grayson nahm 1934 Gesangsunterricht an der Chicago Civic Opera. 1962 startete sie eine Opern-Karriere mit Opern wie La Bohème, Madame Butterfly, Orpheus in der Unterwelt und La traviata. Kathryn Grayson sang auch in diesem Film selbst. Im Film sind Auszüge aus La Bohème von Giacomo Puccini und Carmen von Georges Bizet zu hören, gesungen von Vladimir Rong. Außerdem singt Kathryn Grayson die Hymne an die Sonne von Rimski-Korsakow. Die Libretti zur Musik stammen von Luigi Illica, Ludovic Halévy und Henri Meilhac.

Kritik

Weblinks

  Mein Mann will heiraten – IFB Nr. 1432
 Mein Mann will heiraten  IFK Nr. 1266
 Grounds for Marriage, New York Times Review

Einzelnachweise

Filmtitel 1951
US-amerikanischer Film
Filmkomödie
Musicalfilm
Schwarzweißfilm

Mein Mann will heiraten


"The Adventure of Foulkes Rath" is a Sherlock Holmes murder mystery by Adrian Conan Doyle, the youngest son of Sir Arthur Conan Doyle, the Sherlock Holmes creator. The story was published in the 1954 collection The Exploits of Sherlock Holmes. It was first published in Collier's on 27 June 1953, and was illustrated by Robert Fawcett in Collier's.

Plot
Dr. Watson wonders why Holmes has not been involved in the investigation of the apparent murder of Colonel Matthias Addleton by his nephew Percy Longton, only to find that Holmes already has a telegram in his hand from the family attorney.  Holmes learns that the uncle and nephew had quarreled over the sale of property belonging to the estate after the uncle had returned from a late night horse ride.  Servants, aroused by a scream later that night, found Longton standing over his dying uncle with an axe in his hand.  The evidence is overwhelming, but Holmes agrees to look into the matter and join forces with Inspector Lestrade of Scotland Yard.

References

Foulkes Rath
1953 short stories
Sherlock Holmes pastiches
Works originally published in Collier's

The Adventure of Foulkes Rath


Langmuir es una revista científica, revisada por pares editada por la American Chemical Society desde 1985, que publica artículos de investigación en las áreas de la química de superficie y química de coloides. Cada año se publican seis números, es decir, la periodicidad es bimestral.

El editor de la publicación es David G. Whitten, de la Universidad de Nuevo México, Estados Unidos. Según el Journal Citation Reports, el factor de impacto de esta revista era 4,457 en 2014. Su actual factor de impacto (2022) es de 3,882.

Langmuir está indexada en: Chemical Abstracts Service (CAS), SCOPUS, EBSCOhost, British Library, PubMed, Web of Science, y SwetsWise.

La revista recibe su nombre en honor de Irving Langmuir, Premio Nobel de Química en 1932. El editor fundador fue Arthur W. Adamson.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web de la revista
 American Chemical Society

Revistas publicadas por la American Chemical Society
Revistas de ciencia de materiales
Química de superficies
Publicaciones fundadas en 1985
Revistas científicas bimestrales

Langmuir (revista)


Der Briefmarken-Jahrgang 1989 der Deutschen Post der Deutschen Demokratischen Republik umfasste 56 einzelne Sondermarken, vier Briefmarkenblocks mit sechs Sondermarken und zwei Kleinbogen mit zehn Sondermarken. Vierzehn Briefmarken wurden zusammenhängend gedruckt; dabei gab es drei Paare mit innenliegendem Zierfeld.

In diesem Jahr wurden keine Dauermarken ausgegeben. Insgesamt erschienen 74 Motive.

Alle Briefmarken-Ausgaben seit 1964 sowie die 2-Mark-Werte der Dauermarkenserie Präsident Wilhelm Pieck und die bereits seit 1961 erschienene Dauermarkenserie Staatsratsvorsitzender Walter Ulbricht waren ursprünglich unbegrenzt frankaturgültig. Mit der Wiedervereinigung verloren alle Marken nach dem 2. Oktober 1990 ihre Gültigkeit.

Besonderheiten
Erstmals wurden zwei der vier ausgegebenen Briefmarkenblocks einzeln nummeriert. Die vier Motive Fernsprechapparate im Wandel der Zeiten gab es sowohl als Einzelmarken als auch im Zusammendruck. Die Ausgabe Meißner Porzellan (III) wurde ebenfalls als Einzelmarken sowie in einem größeren Format als Zusammendruck ausgegeben.

Liste der Ausgaben und Motive

Kleinbogen und Zusammendrucke

Anmerkungen und Einzelnachweise

Literatur
 Michel-Katalog Deutschland 1999/2000. Schwaneberger Verlag, 1999, ISBN 3-87858-028-2.

Siehe auch
 Briefmarken-Jahrgang 1989 der Deutschen Bundespost
 Briefmarken-Jahrgang 1989 der Deutschen Bundespost Berlin

Weblinks

Liste (Philatelie)
1989
Ersterscheinung 1989

Briefmarken-Jahrgang 1989 der Deutschen Post der DDR


Mate Turić, Mata CROata (Zagreb, 29. lipnja ),  hrvatski akademski kipar iz Vrbovca. Najistaknutiji je hrvatski kipar mlađe generacije.

Životopis
Rođen je u Zagrebu 1987. godine. Na Braču je završio klesarsku školu za zvanje klesarski tehničar. Na Širokom Brijegu je završio Akademiju likovnih umjetnosti na Širokom Brijegu Sveučilišta u Mostaru, stekavši zvanje magistar kiparstva i profesor likovne kulture.
Oprostoruje reljef ističući jak simbolizam, "s malo postiže puno i ostaje rukopisno prepoznatljiv". Jedan je od rijetkih umjetnika u svjetskoj povijesti koji ima prepoznatljive skulpture u kamenu, čak i onda kad mijenja teme. Mata CROata prepoznatljiv je po svom prorezanom rukopisu – REŽI ME. Prepoznatljivi rukopis prorezanih skulptura razvio je još kao student.

Ostvario je niz zapaženih samostalnih izložbi u domovini i inozemstvu. U središtu njegove pozornosti su kipovi jedara i jedrenjaka, galioti i jahte te nešto sidara, a u zadnje vrijeme i ribe. Kipove je isklesao od raznih vrsta kamena. U radu mu je uvijek prisutno i figurativno i ne figurativno i radi u fazama od par dana do par tjedana, nakon čega iz njega izlaze zamisli. U zadnje vrijeme u opusu je u djelima sve više izvedenih nefigurativnih kipova. Uglavnom oblikuje manje i srednje velike skulpture, ali ponekad se dogodi djelo od oko 2 metra. Autor je nekoliko spomenika kamenih jedrenjaka koji se nalaze u javnim prostorima. Vrlo aktivno izlaže, barem dva puta godišnje.

Godine 2017. organizirao je izložbu Svjetlosna izložba čudesnog svijeta Mate CROate povodom Noći muzeja u svom Atelieru galeriji u Vrbovcu. Izložio je stotine skulptura i osvijetlio ih sa stotinama svijeća. Svjetlost iz svijeća obasjala mu je skulpture, a prorezi u njima su ostali tamno naglašeni.

S 29 godina ostvario je više od 30 samostalnih izložbi u kamenu, najčešće izlaže kamene jedrenjake, te u novijoj fazi počinje izlagati i ribe. Prvu samostalnu izložbu postavio je 2010. godine u Pučkom otvorenom učilištu u Imotskom. Pored ostalih izložbi, izlagao je u braniteljskom šatoru u Savskoj. Kolovoza 2015. braniteljima u Savskoj donirao je skulpturu Jedro za aukciju koju su organizirali stotopostotni invalidi koji prosvjeduju pred Ministarstvom branitelja.

Radio je na obnovi zagrebačke katedrale. Sudjelovao na međunarodnim izložbama grafika: Cadaques, Taller Galeria Fort (Španjolska), 29th Mini print international of Cadaques, Wingfield (Engleska), Pineda de Mar, Barcelona (Španjolska) i drugima.

Upravni odbor Hrvatskog društva likovnih umjetnika na elektronskoj sjednici održanoj 19. svibnja 2017. godine prihvatio je i potvrdio prijedlog Komisije za primanje i reviziju članstva koja se sastala 16. svibnja 2018. godine te na osnovi predočenih materijala i navedenih životopisnih podataka primljeni su novi članovi među kojima i Mate Turić.

Priznanja
Hrvatska likovna kritičarka Branka Hlevnjak proglasila ga je mladim umjetnikom 2015. godine u Hrvatskoj. Iste godine Artists On Globe dodijelio mu je nagradu za najboljeg mladog umjetnika u Hrvatskoj za 2015. godinu. Portal Akademija Art ga predstavlja kao kipara koji je ispred svog vremena.

Izvori

Vanjske poveznice
Osobne stranice Mate CROate

Hrvatski kipari
Životopisi, Vrbovec

Mate Turić


فيديريكو فلـّـيني  كان مخرج أفلام إيطالي. ولد في 20 يناير 1920 بمدينة ريميني بإيطاليا، وتوفي في روما، في 31 أكتوبر 1993 بعد إصابته بنوبة قلبية. بدأ في كتابة السيناريو، لمخرجين آخرين، منذ 1943 وحتى 1952.

نشأته

ولد فليني في مدينة ريميني وتأثر منذ نعومة أظافره بعروض السيرك وفناني المسرحيات الهزلية التي كانت تعرض في مدينته، وتأثرت أعماله بما تلقنه من تعليم في المدارس الكاثوليكية التي انتقدها كثيرا عبر أفلامه التي حملت فيها نظرةً كاثوليكية روحانية قوية بنفس الوقت.

حياته المهنية

بعد عمله بوظائف مختلفة كصحفي لصفحة الجرائم ورسام للكاريكاتير، بدأ فليني مسيرته الفنية بالعمل ككاتب كوميدي لصالح الممثل ألدو فابريزي. وحظي في العام 1945 على نجاحه السينمائي الأول حين دُعي للمشاركة في كتابة سيناريو فيلم Open City، وهو من أهم أعمال المخرج روبيرتو روسيليني ضمن الحركة الواقعية الجديدة. وبعدها قام ذات المخرج بإخراج فيلم Ways of Love، الذي يتضمن جزءاً يستند عن قصة كتبها فيلليني اسمها The Miracle حول امرأة ريفية (آنا مغناني) تعتقد بأن الرجل المتشرد (يؤديه فليني نفسه) الذي جعلها تحمل هو القديس يوسف وأنها ستلد السيد المسيح.

وشهد فيلم Variety Lights عام 1950 المحاولة الإخراجية الأولى لفليني، وذلك بتعاونه مع المخرج الشهير ألبيرتو لاتودو، ويعرض الفيلم تفاصيل بعض الحركات السحرية لمجموعة من الاستعراضيين المتنقلين. ولحق هذا العمل فيلمين هما The White Sheik عام 1951 وI Vitelloni عام 1953؛ وأولهما كانت قصته كوميدية حول علاقة امرأة مع صورة مرسومة لبطل مسلسل تلفزيوني، والثاني هو كوميديا درامية عن مجوعة من الشبان وحياتهم الفارغة.

التأثير

تعرف على الممثلة جوليتا ماسينا وتزوجها في العام 1943، وهي التي ظهرت لاحقاً في عدد من أفلامه، ووصفها بأنها المرأة الأكثر إلهاماً لأعماله.

قائمة الأفلام

 أضواء حفل المنوعات (1950) بالاشتراك مع ألبرتو لاتوادا
 الشيخ الأبيض (1952)
 فيتولونيI، Vitelloni)1953)
 الطريق La Strada)1954)
 المحتالون (1955)
 ليالي كابيريا (1957)
 الحياة الحلوة La Dolce Vita)1960)حاز عنه جائزة السعفة الذهبية لمهرجان كان في دورة 1960
 بوكاشيو 70 (جزء - 1962)
 ثمانية ونصف (1963)
 جولييتا والأرواح (1965)
 قصص غير عادية أو أرواح الموتى (جزء - 1968)
 ساتيريكون (1969)
 المهرجون (1971)
 روما (1972)
 أماركورد (إني أتذكر - 1973)
 كازانوفا فلليني (1976)
 بروفة أوركسترا (1978)
 مدينة النساء (1980)
 السفينة تبحر (1983)
 جنجر وفرد (1986)
 المقابلة (1987)
 صوت القمر (1990)

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص من ريميني
إعلاميون إيطاليون
إيطاليون معادون للشيوعية
حاصلون على جائزة بريميم إمبريال
حائزون على جائزة الأوسكار الفخرية
حائزون على جائزة الفيلم الأوروبي (أشخاص)
حائزون على جائزة بافتا (أشخاص)
حائزون على ديفيد دي دوناتيلو
حائزون على ناسترو دي أرجينتو
رسامو كارتون إيطاليون
رسامون باروكيون إيطاليون
رومان كاثوليك إيطاليون
رومانسية
زمالة بافتا
صانعو أفلام تجريبية إيطاليون
فرسان الصليب الأكبر لوسام استحقاق الجمهورية الإيطالية
فرسان مالطا
فنانو قصص مصورة إيطاليون
فنانون سرياليون إيطاليون
فنانون وفنانات إيطاليون
كتاب إيطاليون
كتاب ذكور إيطاليون في القرن 20
كتاب سورياليون
كتاب سيناريو إيطاليون
كتاب سيناريو إيطاليون في القرن 20
كتاب فنتازيا إيطاليون
كتاب قصص مصورة إيطاليون
كتاب هجائيون إيطاليون
كتاب واقعية سحرية
كتاب وكاتبات سيناريو إيطاليون
مخرجو أفلام إيطاليون
مخرجو أفلام باللغة الألمانية
مخرجو أفلام باللغة الإنجليزية
مخرجو أفلام باللغة الإيطالية
مخرجو تلفزيون إيطاليون
معاداة الماسونية
ملحنو باروك إيطاليون
ممثلو أفلام إيطاليون
ممثلو تلفزيون إيطاليون
ممثلون إيطاليون في القرن 20
منتجو أفلام إيطاليون
مواليد 1920
مواليد في ريميني
مؤرخو الإمبراطورية الرومانية
مؤرخو الحملات الصليبية
مؤرخو العصور القديمة
مؤرخو عصر النهضة
مؤرخون عسكريون إيطاليون
مؤرخون من روما القديمة
واقعية عجائبية
وفيات 1993
وفيات بسبب نوبة قلبية
وفيات في روما

فيديريكو فليني


Apple Pay er en digital pung samt en mobilbetalingstjeneste udviklet af Apple. Tjenesten lader brugere foretage betalinger ved brug af iPhone 6, iPhone 6 Plus, iPhone SE og senere modeller, Apple Watch-kompatible enheder (iPhone 5 og senere modeller), iPad Air 2, iPad Pro, iPad Mini 3 og senere modeller samt Mac-computere. Apple Pay kræver ikke Apple Pay-specifikke kontaktløse betalingsterminaler, men arbejder sammen med eksisterende kontaktløse terminaler.

Historie

Apple Pay i Danmark
Ved offentliggørelsen af Apples perioderegnskab for 3. kvartal (Q3) den 1. august 2017, meddelte Apple, at de ville lancere Apple Pay i Sverige, Danmark og Finland i slutningen af året. I midten af oktober måned begyndte der at florere rygter omkring en skandinavisk lancering den 24. oktober 2017, og at det angiveligt skulle være i et samarbejde med storbanken Nordea. Den 24. oktober 2017 offentliggjorde Apple selv lanceringen i Danmark, i et samarbejde med bankerne Nordea og Jyske Bank. De offentliggjorde samtidigt at flere virksomheder som Circle K, 7-Eleven, Elgiganten, Hungry og Humac mm. var klar til at tage imod den nye betalingsløsning fra dag ét.

Apple Pay vokser fortsat i Danmark. I februar 2018 offentliggjorde betalingsvirksomheden Clearhaus at de fremover vil tilbyde Apple Pay til sine danske og nordiske forretninger. Det betyder at danskerne vil kunne anvende Apple Pay i webshops.

Den 2. april 2019 offentliggjorde en lang række pengeinstituter at de nu, eller senere i 2019 vil, understøtter Apple Pay i Danmark.

Pengeinstitutter der udbyder Apple Pay

 Andelskassen Fælleskassen
 Arbejdernes Landsbank
 Danske Andelskassers Bank
 Den Jyske Sparekasse
 Faster Andelskasse
 Frørup Andelskasse
 Fynske Bank
 Grønlandsbanken
 Hvidbjerg Bank
 Jyske Bank
 Lollands Bank
 Lægernes Bank
 Merkur Andelskasse
 Møns Bank
 Nordea
 Nykredit Bank
 Pensam Bank
 Salling Bank
 Spar Nord Bank
 Totalbanken
 Vestjysk Bank
 Alm. Brand Bank
 Bank Nordik
 Basisbank
 Betri Bank
 Borbjerg Sparekasse
 Broager Sparekasse
 Danske Bank
 Djurslands Bank
 Dragsholm Sparekasse
 Dronninglund Sparekasse
 Fanø Sparekasse
 Folkesparekassen
 Frøslev-Mollerup Sparekasse
 Frøs Sparekasse
 Jutlander Bank
 Klim Sparekasse
 Kreditbanken
 Langå Sparekasse
 Lån & Spar Bank
 Nordfyns Bank
 Middelfart Sparekasse
 Norðoya Sparikassi
 Ringkjøbing Landbobank / Nordjyske Bank
 Rise-Flemløse Sparekasse
 Rønde Sparekasse
 Skjern Bank
 Sparekassen Balling
 Sparekassen Bredebro
 Sparekassen Den lille Bikube
 Sparekassen Djursland
 Sparekassen for Nørre Nebel og Omegn
 Sparekassen Kronjylland
 Sparekassen Sjælland-Fyn
 Sparekassen Thy
 Sparekassen Vendsyssel
 Stadil Sparekasse
 Suðuroyar Sparikassi
 Sydbank
 Sønderhå-Hørsted Sparekasse

Teknologi
Apple Pay er baseret på tokens og kryptering. Derfor er Apple Pay en nem, hurtig og sikker måde at gennemføre betalinger på.

Første gang en bruger opretter et kort i sin Wallet på sin mobil, computer, tablet eller ur skal alle kortoplysninger indtastes. Herefter skal de aldrig bruges igen. I stedet laves en virtuel token, som bliver krypteret og gemmes på enheden. Det vil sige at ingen følsom information bliver gemt i skyen eller på Apples servere – derfor er risikoen for misbrug af kortdata mindre end ved andre betalingsformer.

Den virtuelle token kan kun tilgås via fingeraftrykslæser eller ansigtsgenkendelses-software på enheden. Det vil sige at det er hurtigt og nemt for den retmæssige ejer at gennemføre en betaling, mens det er noget nær umuligt for andre at gøre det.

Ved betaling i fysiske butikker virker Apple Pay som et kontaktløst kort. Det vil sige at  Apple Pay kan bruges i alle kontaktløse betalingsterminaler der understøtter NFC.

Når du handler i en app eller webshop, som accepterer Apple Pay, vil du få muligheden for at vælge denne betalingsform. Så snart du gør det, popper et Apple Pay check-out-vindue op på din enhed. Her kan du hurtigt tjekke om beløbet stemmer og derefter bekræfte købet ved at placere din finger på touch ID'et eller anvende ansigtsgenkendelse.

Tilgængelighed

Referencer

Eksterne links

 – officiel side

Software fra Apple Inc.
Mobilbetaling

Apple Pay


Drancy () is a commune in the northeastern suburbs of Paris in the Seine-Saint-Denis department in northern France. It is located 10.8 km (6.7 mi) from the center of Paris.

History

Toponymy
The name Drancy comes from Medieval Latin Derenciacum, and before that Terentiacum, meaning "estate of Terentius", a Gallo-Roman landowner.

Origins to 20th century
In the 17th century, Drancy was divided into two distinct villages: Drancy le Grand and le Petit Drancy. The quarter "Village Parisien" is built on the old location of the hamlet of Groslay, which was surrounded by the Forest of Bondy: hence the name of rue des Bois de Groslay.

The end of nineteenth century was marked by industrialisation and the development of rail transport. During the Franco-Prussian war, Le Bourget was the site of an important battle and the castle of Ladoucette in Drancy was destroyed.

20th and 21st centuries

During World War II, Drancy was the site of the Drancy internment camp where Jews, Gypsies, and others were held before being shipped to the Nazi concentration camps. In 1976, the Memorial to the Deportation at Drancy was created by sculptor Shlomo Selinger to commemorate the French Jews imprisoned in the camp. In 2009 the memorial was vandalised. The French government vowed to find those responsible for painting swastikas on it.

Population

Immigration

Heraldry

Geography and cityscape

Climate
  Data climate for Le Bourget (Seine-Saint-Denis) 1971-2000

Architecture
Drancy's buildings are too diverse to be characterised by any particular architectural style. Some of them with a style Art Nouveau are typical of the 19th and 20th centuries. There are housing estates and a garden city.

Park and Castle of Ladoucette

The parc de Ladoucette is the only park of Drancy. It contains a pond, a small educational farm and the castle of Ladoucette. The castle was built in 1533 by Pierre Séguier. In the 19th century, the castle was the property of the senator Charles-Loetitia de Ladoucette. In 1874 his wife, la Baronne de Ladoucette, died and her body was placed in the Mausoleum de la Baronne de Ladoucette. Today she is buried in the Parisian cemetery.

Administration
Part of the commune forms the canton of Drancy. The other part belongs to the canton of Le Blanc-Mesnil.

Transport

Railways and buses
Drancy is in Zone 3 of the Carte orange. The city is served by Le Bourget station and by Drancy station on Paris RER line B. Le Bourget station is situated near Drancy as well as the métro station La Courneuve–8 mai 1945 on the Line 7. The RER B is one of the five lines in the RER Rapid transit system serving Paris and its suburbs.

Drancy is also served by the Paris Tramway Line 1 with five stops and by twelve bus lines.

By the RER B, Drancy is near many Parisian railway stations, Gare du Nord is now just 10 minutes away, Gare Saint-Lazare and Gare de Lyon can be reached in 30 minutes. Charles de Gaulle Airport can also be reached in 30 minutes.

Roads
Drancy is served by the A3 motorway and the A86 motorways.

Education
Schools:
17 public preschools (écoles maternelles)
19 public elementary schools
Six public junior high schools (collèges): Paul Bert, Anatole France, Jorissen, Paul Langevin, Liberte, Pierre Samard
One private junior high school, Collège Saint-Germain
Two public senior high schools/sixth-form colleges: Lycée Eugène Delacroix and Lycée Paul le Rolland

International relations
Drancy is twinned with:
 Willenhall
 Eisenhüttenstadt
 Gorée

See also
Communes of the Seine-Saint-Denis department

References

External links

 Official website

Communes of Seine-Saint-Denis

Drancy


Traci Renee Braxton (Severn, 2 de abril de 1971 — 12 de março de 2022) foi uma cantora americana, participou de reality show e teve um programa de de rádio.

O álbum de estreia solo de Braxton, Crash & Burn, foi lançado em outubro de 2014, precedido pelo single "Last Call". "Last Call" alcançou o número 16 na parada R&B Adult dos EUA. "Crash & Burn" estreou no número 108 na parada Billboard Hot 200 com vendas de 4.000 em sua primeira semana e alcançou o número 11 na parada de álbuns de R&B da Billboard relançada e em primeiro lugar na parada de álbuns Heatseekers . Em abril de 2018, ela lançou o single "Broken Things" com suas irmãs Toni, Towanda e Trina. Em agosto de 2018, Traci Braxton lançou a música "Lifeline" como o primeiro single oficial de seu segundo álbum, On Earth, que foi lançado no final daquele mês. Braxton também foi membro da Zeta Phi Beta Sorority.

Em 2011, Braxton se reuniu com suas irmãs para o reality show da WE TV Braxton Family Values . A primeira temporada foi o reality show nº 1 na WE tv, e a rede fez uma segunda temporada de 13 episódios do programa após o terceiro episódio. Em 2013, Braxton conseguiu seu próprio programa de rádio chamado The Traci Braxton Show no BLIS. Radio FM.

Paralelamente à carreira de cantora, atuou em filmes como Sinners Wanted (2018), All In (2019) e The Christmas Lottery (2020).

Inicio da vida
Braxton nasceu em Severn, Maryland como o terceiro filho de seus pais. Seu pai, Michael Conrad Braxton Sr., era um clérigo metodista e trabalhador da empresa de energia, e sua mãe, Evelyn Jackson, natural da Carolina do Sul, era uma ex-cantora de ópera e cosmetologista, além de pastora. O avô materno de Braxton também era pastor.

Braxton tem um irmão mais velho, Michael Jr. (nascido em 1968), e quatro irmãs, Toni (nascido em 1967), Towanda (nascido em 1973), Trina (nascido em 1974) e Tamar (nascido em 1977). Braxton e seus irmãos foram criados em uma família estritamente religiosa, e a primeira experiência de atuação de Braxton foi cantando no coral de sua igreja.

Carreira

1989-1991: início da carreira com The Braxtons
Toni, Traci, Towanda, Trina e Tamar Braxton assinaram seu primeiro contrato com a Arista Records em 1989.  Em 1990, eles lançaram seu primeiro single, " Good Life ". Seria o único single deles como um quinteto. "Good Life" não foi um sucesso, chegando ao número 79 na parada de singles de R&B/Hip-Hop da Billboard. Na época do lançamento do single, as diferenças de idade dos membros criaram um problema de marketing. Posteriormente, os Braxtons foram retirados da Arista Records.

Em 1991, durante uma amostra de álbum com Antonio "LA" Reid e Kenneth "Babyface" Edmonds, que estavam no processo de formação da LaFace Records, Toni Braxton, menos suas quatro irmãs, foi escolhida e assinou como a primeira artista solo feminina da gravadora. Na época, os membros restantes foram informados de que o LaFace não estava procurando por outro grupo feminino, pois havia acabado de assinar o TLC .

1992-1995: Complicações na carreira e gravidez
Após a saída de Toni do grupo em 1991, os membros restantes do Braxtons tornaram-se cantores de apoio para a primeira turnê americana de Toni, vídeos musicais e aparições promocionais. Traci, Towanda, Trina e Tamar foram destaque no videoclipe do terceiro single de Toni Braxton, " Seven Whole Days ", de seu álbum de estreia .

Em 1993, o vice-presidente da LaFace Records A&R, Bryant Reid, assinou com os Braxtons para a LaFace. No entanto, o grupo nunca lançou um álbum ou single para a gravadora. Quando Reid passou a trabalhar para a Atlantic Records, ele convenceu os executivos da LaFace a permitir que ele levasse o grupo para a Atlantic também.

Foi relatado na revista Vibe que em 1995, Traci Braxton havia deixado o grupo para seguir a carreira de conselheira de jovens. No entanto, não foi confirmado até 2004, quando Towanda Braxton apareceu na 2ª temporada do reality show Starting Over, que Traci não foi autorizada a assinar com a Atlantic por causa de sua gravidez na época.

2011-2014: Reality show
Em 2011, Braxton se reuniu com suas irmãs para o reality show da WE, Braxton Family Values . Ela faz aparições como backing vocal de suas irmãs em alguns shows ao longo dos anos. Em 2013, Braxton e seu marido Kevin Surratt se juntaram à terceira temporada de Marriage Boot Camp .

Em 2013, Braxton começou sua carreira solo depois de assinar com o conglomerado de mídia independente Entertainment One sob eOne Music e Soul World Entertainment para lançar um álbum. No mesmo ano, ela conseguiu seu próprio programa de rádio chamado The Traci Braxton show no BLIS. Radio FM.

Seu álbum de estreia solo, Crash & Burn, foi lançado em 7 de outubro de 2014. O primeiro single do álbum "Last Call" alcançou o número 16 no R&B Adult dos EUA. "Crash & Burn" estreou no número 108 na Billboard Hot 200 com vendas de 4.000 em sua primeira semana. O álbum também alcançou o 11º lugar na relançada parada de álbuns de R&B da Billboard e em 1º na parada de álbuns Heatseekers . Um single de acompanhamento "Perfect Time" foi lançado em 2015.

2015–2022: A reunião dos Braxtons, filmes e Na Terra
Em 14 de janeiro de 2015, integrou a banca julgadora da Sra. DC América 2015. Em outubro de 2015, The Braxtons lançou seu segundo álbum Braxton Family Christmas . O álbum foi lançado em 30 de outubro e pré-encomendado em 16 de outubro. Braxton Family Christmas estreou no número 27 na Billboard R&B/Hip-Hop Albums dos EUA, número 10 na parada de R&B dos EUA e número 12 no US Top Holiday Albums em 21 de novembro de 2015. O álbum alcançou o número 1 no US Heatseekers Albums em 12 de dezembro de 2015.

Em 17 de maio de 2016, durante um vídeo ao vivo no Facebook na página Braxton Family Values, foi anunciado que Braxton estava lançando um novo single em 2016 intitulado "Body Shots" de seu segundo álbum de estúdio.

Em 21 de maio de 2017, ela estrelou a peça de teatro There's a Stranger in My House . Em 26 de setembro de 2017, Braxton foi destaque no título do rapper Kokayi "Moonlight" .

Em 20 de abril de 2018, ela lançou o single "Broken Things" com suas irmãs Toni, Towanda e Trina. Em 3 de agosto de 2018, Traci Braxton lançou "Lifeline" como o primeiro single oficial de seu segundo álbum, On Earth, que foi lançado em 24 de agosto de 2018.

Ao mesmo tempo, ela fez sua estréia no cinema no longa-metragem Sinners Wanted Em 13 de junho de 2019, ela atuou no filme All In, estrelado por Lil Mama .

Em 12 de dezembro de 2020, ela estrelou o filme The Christmas Lottery .

Em 24 de setembro de 2021, ela foi destaque na música "Stay with Me", interpretada por Candiace, retirada de seu álbum Deep Space .

Morte
Braxton morreu em 12 de março de 2022, aos 50 anos. Ela sofria de câncer de esôfago por pelo menos um ano antes de sua morte.

Além de sua irmã, ela deixa seu marido, Kevin Surrat, seu filho, Kevin Surrat Jr., e Olivia (nascida Barron), e seu neto, Kevin Surrat, III.

Discografia

Álbuns

Músicas

Aparições
Filme

 2018: Pecadores Procurados : Nana
 2019: Tudo em : mãe adotiva
 2020: A Loteria de Natal : Locutor

Televisão

 Braxton Family Values (como ela mesma, 2011–2020)
 Casamento Boot Camp (como ela mesma, 2014)

Rádio

 O Show de Traci Braxton

Teatro

 Há um estranho em minha casa (2017)

Ligações externas

Mortes por câncer de esôfago
Cantores de R&B contemporâneo dos Estados Unidos
Metodistas dos Estados Unidos
Mortos em 2022
Nascidos em 1971
Naturais de Maryland

Traci Braxton


Erland Josephson (; Estocolmo, 15 de junio de 1923-Ib., 25 de febrero de 2012) fue un director teatral, actor y escritor sueco.

Trayectoria
Uno de los más grandes intérpretes suecos del siglo XX, Erland Josephson fue un actor de cine y de teatro de eco internacional. Luego fue director teatral y cinematográfico, así como escritor.

Es sobre todo conocido por su actuación en decenas de películas dirigidas por su amigo Ingmar Bergman; trabajó con él desde el inicio, en 1946 (en un pequeño papel), hasta la última película de éste, Saraband, en 2003. Pero también apareció en películas de otros valiosos cineastas como Andréi Tarkovski, Greenaway, István Szabó o Theodoros Angelopoulos.

Sucedió a Ingmar Bergman como director del gran teatro de Estocolmo, el Dramaten (Kungliga Dramatiska Teatern), desde 1966 hasta 1975, y continuó la revolución realizada por su predecesor.

Publicó varias novelas, cuentos, poemas y dramas. Además fue director de diversas películas. En 1980, dirigió y protagonizó Revolución Marmalade, con la que participó en el 30.º Festival Internacional de Cine de Berlín.

Murió en febrero de 2012, tras haber padecido la enfermedad de Parkinson.

Filmografía

Escritos
 A Story About Mr. Silberstein
 Spegeln och en portvakt, 1946
 Spel med bedrövade artister, 1947
 Ensam och fri, 1948
 De vuxna barnen, 1952
 En berättelse om herr Silberstein, 1957
 Loppans kvällsvard, 1986
 Kameleonterna, 1987
 Gubbröra, 1994
 Reskamrater, 2009

Referencias

Enlaces externos

Escritores de Suecia del siglo XX
Escritores de Suecia del siglo XXI
Actores de cine de Suecia
Directores de cine de Suecia
Nacidos en Estocolmo
Fallecidos en Estocolmo

Erland Josephson


Esta é uma lista de prefeitos do município de São Miguel das Matas, no estado da Bahia. Na lista abaixo, estão os nomes, o período do mandato, a filiação partidária à época e observações. 37 mandatos já foram exercidos, tendo havido 2 casos de reeleição. O primeiro ocorreu nas eleições de 2004, quando o prefeito Reinaldo Andrade Sandes (PFL) venceu Manoel Alves Bonfim (PL). Manoel Alves foi o segundo a se reeleger, vencendo Reinaldo em 2012 pelo PDT.

O prefeito que obteve mais mandatos na história da cidade foi Ademário Villas-Boas, que governou São Miguel das Matas por 6 vezes entre 1951 e 1996, além de ter mantido seu grupo político no poder, através de aliados, por 45 anos consecutivos. Ademário voltou a se candidatar pela última vez nas eleições de 2008 pelo PDT, quando foi derrotado pelo opositor Manoel Alves Bonfim (PMDB).

José Renato Curvelo de Araújo (PDT), eleito em 2016, foi o primeiro prefeito a não conseguir se reeleger em São Miguel das Matas desde a instituição da reeleição no Brasil, perdendo o pleito de 2020 para o atual gestor Valdelino de Jesus Santos (PSDB). Conhecido como Zé Renato, ele também foi o prefeito menos votado em todo o país nas eleições daquele ano.

Ver também
 Lista de governadores da Bahia

Listas de prefeitos de municípios da Bahia

Lista de prefeitos de São Miguel das Matas


Pjesni ljuvene, zbirka pjesama hrvatskog književnika Džore Držića.

1965. je godine u Dublinu otkriven rukopis naslova Džorete Držića pjesni ke stvori dokle kroz ljubav bjesnješe koji je bio izvor kritičkom izdanju Držićevih pjesama u 33. knjizi Starih pisaca hrvatskih, objavljeno u Zagrebu 1965. godine.

Vjerojatno su ove pjesme su uživale veliku popularnost u Dubrovniku, jer kad je dubrovački vlastelin Nikša Ranjina počeo u svoj rukopisni zbornik bilježiti ljubavne pjesme što su ih mladi Dubrovčani skladali svojim gospojama, Džore Držić bio je već šest godina mrtav, a njegove se pjesme ipak nalaze u Ranjininu zborniku, što upućuje na to da su se prenosile i pamtile. Pjesmama koje je napisao ostvario je izraz koji je postao jednim od temeljaca hrvatskoga književnog jezika. Očit je utjecaj humanizma i spiritualnosti nadovezane na ljubavnu tematiku pjesama. Tim je pjesmama sa strogim forma prešao na oblike bliže pučkim pjesmama.

Literatura

 Bogdan, Tomislav: Lica ljubavi. Status lirskog subjekta u kanconijeru Džore Držića; Zagreb, 2003.
 Jagić, Vatroslav: Trubaduri i najstariji hrvatski lirici; Rad JAZU, 9, Zagreb, 1869.
 Kombol, Mihovil: Povijest hrvatske književnosti do preporoda; Matica hrvatska, Zagreb, 1961.
 Petrović, Svetozar: Novi lik Džore Držića; Umjetnost riječi, XI, 1967., str. 93. – 121.
 Tomasović, Mirko: Hrvatska renesansna književnost u europskom kontekstu, u: Hrvatska književnost u europskom kontekstu; Zagreb, 1978.
 Pjesme Šiška Menčetića Vlahovića i Gjore Držića (skupio i napisao Uvod Vatroslav Jagić); JAZU, Stari pisci hrvatski, knj. 2, Zagreb, 1870.
 Pjesme Šiška Menčetića i Džore Držića i ostale pjesme Ranjinina zbornika (priredio Milan Rešetar); JAZU, Stari pisci hrvatski, knj. 2, 2. izdanje, Zagreb, 1937.

Vanjske poveznice
Hrvatski jezik  Zbornik Nikše Ranjine - pjesme Džore Držića

Hrvatska književnost

Pjesni ljuvene


VERTREP é uma abreviação de "Vertical Replenishment" (ou reabastecimento vertical, em português) que se refere a um método de reabastecimento de suprimentos de embarcações marítimas. Na VERTREP, o reabastecimento é feito por meio de helicópteros, que transportam cargas suspensas por cabos diretamente do navio de apoio ao navio receptor, sem a necessidade de aterrissagem.

Esse método é particularmente útil em situações em que as condições do mar não permitem que os navios se aproximem uns dos outros, ou quando há limitações de espaço no convés. A VERTREP também é usada para transportar pessoal, suprimentos, equipamentos e munições para navios em operações militares ou em missões de ajuda humanitária.

A VERTREP é uma técnica avançada que requer treinamento especializado para a tripulação do navio e dos helicópteros, além de um planejamento cuidadoso e coordenação entre os diferentes membros da equipe.

História
A Sexta Frota dos Estados Unidos desenvolveu rotinas de VERTREP em 1962 com helicópteros SH-3 Sea King operando a partir do USS Mississinewa AO-144/6 e do USS Altair AKS-32 62. Cada navio transportava um SH-3. Naquela época, havia alguma antecipação de que os navios movidos a energia nuclear poderiam reduzir a necessidade de reabastecimento ao lado. O USS Altair realizou o primeiro VERTREP noturno para um porta-aviões em 1965.

Os procedimentos modernos de VERTREP da Marinha dos Estados Unidos foram iniciados a partir do USS Sacramento em novembro de 1964. O Sacramento embarcou dois helicópteros CH-46 Sea Knight para permitir a transferência simultânea de munição por helicóptero enquanto os combustíveis eram bombeados através de conexões convencionais de mangueira ao lado. A munição poderia ser entregue a outros navios a até 100 milhas de distância do Sacramento. Os navios receptores têm maior liberdade de manobra durante o VERTREP do que as transferências convencionais ao lado; e a perda de tempo é mínima em comparação com manobras de lado e montagem de linhas de transferência. Um VERTREP da Guerra Fria foi realizado enquanto o destróier dos Estados Unidos recebia contato com um submarino soviético.

Métodos de transferência de carga
Os helicópteros VERTREP são equipados com um gancho de carga a partir do qual podem ser suspensas tanto lingas de munição especiais quanto redes de carga convencionais para cargas menos sensíveis. Uma carga normal é de dois a quatro paletes, dependendo do peso. A carga é posicionada no convés do navio receptor pela diminuição gradual do helicóptero de um pairado alto, e a carga pode ser liberada manualmente por um tripulante do helicóptero posicionado para observar a carga.

Em outubro de 2020, a Marinha dos Estados Unidos demonstrou a capacidade de reabastecer seu submarino de mísseis balísticos USS Henry M. Jackson no mar usando um drone, um C-17 Globemaster, um MH-60R Sea Hawk e um MV-22B Osprey.

Taxa de transferência
Navios sem grandes convés de voo ou equipamentos de suporte como empilhadeiras muitas vezes não conseguem desmontar cargas paletizadas e transferi-las do convés receptor tão rapidamente quanto o helicóptero pode entregar outra carga. Navios de suprimento VERTREP que carregam mais de um helicóptero podem simultaneamente fazer entregas para vários navios de um grupo de tarefas. Alimentos podem ser manuseados um pouco mais rapidamente do que munições devido às considerações de segurança reduzidas.

Limitações
As capacidades de elevação dos helicópteros são reduzidas por condições adversas de vento ou alta temperatura ou umidade. O pré-carregamento de paletes é necessário para transferência rápida e requer conhecimento prévio das condições climáticas e cuidados especiais para garantir que os itens leves não sejam expulsos dos contêineres. Embora seja popular no uso, a VERTREP é considerada relativamente perigosa (em comparação com outros métodos de reabastecimento) porque envolve perigo para o pessoal de carregamento devido ao helicóptero e à carga, e, por sua vez, potenciais riscos para o helicóptero devido a danos causados por objetos estranhos (FOD).

Guerra naval
Logística militar

VERTREP


Las Fuerzas Terrestres de Israel (), es el brazo terrestre de las Fuerzas de Defensa de Israel. El comandante es el oficial general al mando con el rango de General de División, el Mazi, subordinado al Jefe del Estado Mayor.

Nombre
La Oficina del Comandante General de Israel, se conoce comúnmente como Mazi, debido a la pronunciación hebrea del acrónimo de "Comando del Ejército de Tierra": Mifkedet Zro'a HaYabasha.

Unidades y estructura

Mazi incluye los siguientes cuerpos:

Cuerpo de Infantería de Israel (חיל הרגלים)
Cuerpo de Blindados de Israel (חיל השריון)
Cuerpo de Artillería de Israel (חיל התותחנים)
Cuerpo de Ingenieros de Combate de Israel (חיל ההנדסה הקרבית)
Cuerpo de Reconocimiento, Inteligencia y Combate (חיל האיסוף הקרבי)

Además el Mazi incluye cuatro divisiones:
 División de Planificación (Presupuesto y Organización)
 División de Base (Entrenamiento y Doctrina)
 División de Personal
 División tecnológica (Material, I+D y Adquisición)

El tercer brazo de las Fuerzas de Defensa Israelí

Después de la reforma de modernización del 2000, el Mazi pasó a convertirse en la tercera rama de las Fuerzas de Defensa de Israel, junto a las Fuerzas Aéreas y la Marina. Hasta la creación del Mazi, todas las fuerzas de tierra de las FDI quedaban subordinadas directamente desde el Ramatcal (que sería el Comandante en Jefe) a través de los Comandos Regionales (Norte, Sur y Central). La intención de la reforma era subordinar las fuerzas terrestres a un único mando de tierra, homólogo a la situación de las fuerzas navales y aéreas, que tenían su propio mando único. Esta situación es muy parecida a los ejércitos europeos como el español, pero opuesta a la doctrina estadounidense que subordina la Fuerza Aérea, la Armada y el Cuerpo de Marines a los Mandos Unificados de Combate.

La reforma propuesta fue rechazada, y el ejército de tierra israelí mantiene sus 3 comandos regionales. De la misma forma los equipos de apoyo siguen siendo dirigidos por los Directos de las Fuerzas de Defensa Israelí. En tiempos de guerra, el Comandante del Ejército de Tierra funciona como un consejero del Jefe General de las FDI en la guerra terrestre.

Como rama de las Fuerzas de Defensa de Israel, el Ejército de Tierra tiene capacidad para preparar y organizar a los componentes terrestres, combinarlos y coordinarlos entre los distintos cuerpos. Esto también incluye la instrucción de los soldados y las unidades, la redacción y publicación de la doctrina, la organización de las misiones de tierra, la investigación y el desarrollo y la adquisición de material. El comandante en tierra del ejército no ejerce ninguna autoridad sobre otros cuerpos militares aunque sean de tierra como la policía militar.

Enlaces externos
 Army Headquarters' LIC2005: an international conference on "Warfare in Low Intensity Conflict"

Israel
Ejército Israelí
Ejército Israelí
Unidades Militares de Israel

Fuerzas terrestres de Israel


Le Championnat de Corée du Sud féminin de football 2022, ou WK-League 2022, est la  du Championnat de Corée du Sud féminin de football. Les Incheon Hyundai Steel Red Angels sont les tenants du titre.

Organisation
La WK-League est une ligue fermée. Aucune équipe n'a donc été promue ni reléguée.

Les huit équipes s'affrontent d'abord dans une poule unique, lors de laquelle les équipes s'affrontent quatre fois. À l'issue de cette saison régulière, l'équipe la mieux classée est directement qualifiée pour le Championship, c'est-à-dire la finale de WK-League, tandis que les équipes classées en deuxième et troisième position s'affrontent lors d'un match sec de play-offs. Le Championship est alors joué en match aller-retour.

Chaque club peut recruter jusqu'à quatre joueuses extra-communautaires, à l'exception du Boeun Sangmu, qui est un club militaire et ne peut donc recruter que des joueuses sud-coréennes.

En raison de la pandémie de Covid-19, la saison régulière est réduite à 21 journées, comme lors de la saison précédente, chaque équipe affrontant toutes les autres trois fois.

Participantes

Compétition

Saison régulière

Demi-finale

Finale

 Match aller

 Match retour

Statistiques individuelles
Source.

Meilleures buteuses

Notes et références

Voir aussi

 K-League 1 2022

Lien externe

 kwff.or.kr

2022
Corée du Sud féminin
Sport en Corée du Sud en 2022


Asansör, dikey olarak yük ve insan taşımada kullanılan bir araçtır. Daha yüksek ve derin yapıların yapılmasıyla, insanların ve yüklerin üst ve alt katlara ulaşabilmesi ihtiyacı asansörleri zorunlu kılmıştır.

Tarihçe
19. yüzyılda bazı maden ocakları ve fabrikalarda, kömür ve gerekli maddelerin taşınmasında yük asansörleri kullanılıyordu. İnsanların can güvenliğini tehlikeye atmayan ilk asansörler 19. yüzyıl ortalarında yapıldı. Bu döneme kadar kentlerdeki yapılar insanların merdivenle yukarı çıkabileceği yükseklikte, en çok beş altı katlı yapılıyordu. Artık Dünya'nın birçok yerinde gelişmiş sistemler kullanılmaktadır. Asansör test kulelerinde daha güvenlikli ve daha gelişmiş asansörler test edilip kullanıcılara sunulmaktadır.

Bu güvenli asansörler buhar gücü ile çalışıyordu. Bu asansörlerde buhar makinesi bir tamburu döndürüyor, asansör kabinini çeken halat da tıpkı makaralı balık oltalarında olduğu gibi bu tamburun üzerine sarılıyordu. Asansörü Elisha Graves Otis icat etmiştir.

Etimoloji
Asansör kelimesi Fransızca "ascenseur" kelimesinden türetilmiştir. Ascenseur, mekanik yükselme aracı anlamına gelmektedir. Bu kelimeyi ilk kullanan kişinin 1867 yılında Léon Edoux olduğu belirtilmiştir. Asansörün eş anlamlısı götürge sözcüğüdür.

Elektrikli Asansörler
Eski asansörlerde kullanılan halat sarmalı tambur sistemi, buhar makinesi yerine bir elektrik motoruyla döndürülerek bugün de bazı asansörler de uygulanır. Ama elektrikli asansörlerin çoğu artık çekmeli tiptedir. Bu asansörlerde, askı halatlarının bir ucuna asansör kabini, öbür ucuna da kabinin ağırlığını dengeleyen bir karşı ağırlık bağlanmıştır. Askı halatlardan her biri, asansör boşluğunun tepesine yerleştirilmiş bir kasnağın ya da makaranın üzerindeki ayrı bir yive oturur. Bir elektrik motoruyla çalışan bu makara döndükçe halatları hareket ettirir. Böylece asansör bir yöne doğru yol alırken karşı ağırlık ters yönde hareket eder.

Bugünün asansörleri, kabinin çok hızlı inip çıkmasını ve en üst ya da en alt kat hizasını çıkmasını ve en üst ya da en alt kat hizasını geçmesini önleyen birçok güvenlik düzeneğiyle donatılmıştır. Bu düzenekler çalışmasa bile, asansörün en üst katı geçerek tepedeki aygıtlara değecek kadar yükselmesi olanaksızdır. Çünkü kabin en üst kata ulaştığında karşı ağırlık, kuyu dibinde bulunan tamponların üzerine oturur böylece halatlar gevşediği için kabini daha yukarı çekemez.

Modern asansörlerden bazıları da pistonlu-elektrikli tiptedir. Bunlar tıpkı eski hidrolik asansörler gibi çalışır, yalnız paslanmayı ve donmayı önlemek için su yerine yağ kullanılır. Silindirin içine elektrikli bir pompayla basılan yağ elektrikli vanalara boşaltılır. Bu asansörler çok yüksek olmayan yapılarda, özellikle de ağır yüklerin kaldırılması için fabrikalarda ve uçak gemileri ile otomobil yıkama-yağlama istasyonlarının yükseltici platformlarında kullanılır.

Elektronik Denetimli Asansörler
Elektrikli asansörlerin yaygınlaşmasından sonra bile, asansörün iniş çıkışını denetlemek ve kabin kapılarını açıp kapatmak için uzun süre asansör görevlilerine gerek duyuldu. Yolcuların kabindeki düğmelere basarak asansörü kendi kendilerine çalıştırabilmeleri 1890'lara rastlar. Başlangıçtaki küçük kabinli ve çok yavaş olan bu asansörler ancak konutlarda ya da az sayıda insanın girip çıktığı birkaç katlı iş hanlarında kullanılabiliyordu.

Elektronik bilimi ilerledikçe, işlek yapılarda kullanılan hızlı asansörler için otomatik denetim sistemleri geliştirildi. Bu otomatik elektronik aygıtlar, birkaç asansörü olan yapılarda aynı zamanda görev dağıtımı yapan bir "komuta tablosu" işlevini görür. Bu aygıtlar verilen programa uygun olarak asansörlerin iniş çıkış yönünü yolcu trafiğine göre düzenler. Yaklaşık 30 yıldır yüksek yapılardaki asansörlerin çoğu tam otomatiktir. Bu asansörler insan eliyle denetlenen asansörlerden çok daha verimli, hızlı ve güvenilirdir.

Otomatik Asansörler
Otomatik asansörlerin kabininde, kapının bir ya da iki yanında yerleştirilmiş bir panelde yapının her katı için numaralı bir düğme bulunur. Asansöre binen kişinin yapacağı tek şey çıkmak ya da inmek istediği katın düğmesine basmaktır. Sonradan binen yolculara asansörün hangi katta duracağını haber vermek için, basılan düğmenin içinde bir ışık yanar. Düğmeye basıldıktan sonra çok kısa bir süre sonra kapılar otomatik olarak kapanır ve asansör kendiliğinden harekete geçer. Duracağı kata yaklaşırken de gene otomatik olarak yavaşlar ve kat kapısıyla aynı düzeye geldiğinde durur. Asansör yukarı çıkarken, yapının koridorlarındaki asansör kapılarının yanında bulunan panelin çıkış düğmelerine basan başka yolcuların bulunduğu katlarda da durur. Aşağı inerken de iniş çağrılarına yanıt verir. Otomatik denetim düzeneği bütün çağrıları sırayla yanıtlamak üzere belleğinde sakladığı için, aynı iniş ya da çıkış sırasında asansörden çok sayıda yolcu yararlanabilir.

Asansör kat düzeyine gelip durduğunda kapılar otomatik olarak açılır; yolcuların bütün iniş çıkışları bitince de yavaş yavaş kapanır. Tüm kapılar kapanırken iki kanadın arasında bir yolcu kalmışsa, elektronik bir aygıt bu durumu saptayarak kapıların yolcuya çarpmadan durmasını sağlar. Ama bu yalnızca bir anlık bir duraklamadır. Eğer herhangi birisi kapıları zorlayarak açık tutmaya çalışırsa, kapı kanatları aradaki yolcuyu hafifçe iterek uzaklaştırır ve asansörün yoluna devam etmesini sağlar.

Asansörlerin Programlanması

Çok sayıda asansörü olan yüksek yapılarda bütün asansörlerin çalışması bilgisayarlara bağlı otomatik aygıtlarla yönlendirilir. Bu aygıtlar, asansörlerin iniş çıkışlarını yolcu trafiğine göre düzenleyecek biçimde programlanmıştır. Çok işlek bir yapıda sabah ve akşam saatleri arasındaki yolcu trafiğinin akışına uygun olarak genellikle altı ayrı program uygulanır. Günün erken saatlerinde insanlar işyerlerine yetişmek için acele ettiklerinden asansörlerin çoğu çıkış yönüne çalıştırılır. Sabahın geri kala bölümünde çıkış ve inişler dengelidir. İnsanların öğle yemeğine gittiği saatlerde inişler, öğle yemeğinden dönüşte çıkışlar daha yoğundur. Sonra yine uzun bir süre inişler ve çıkışlar dengelenir. İş günün bitiminde asansörlerin çoğu bu kez iniş yönünde çalışacak şekilde programlanır. En sonunda, gece hizmetine ayrılan bir ya da iki asansör dışında elektronik sistem bütün asansörleri otomatik olarak durdurur.

Ayrıca bakınız
Asansör emniyet devresi

Kaynakça
Temel Britannica Asansör Maddesi

Fransızcadan Türkçeye geçen sözcükler

Asansör


Ofensiva de pe Lacul Naroci din 1916 a fost o încercare nereușită de atac al rușilor pe Frontul de Est din Primul Război Mondial. Ea a fost lansată la cererea mareșalului Joseph Joffre care dorea reducerea presiunii german asupra forțelor franceze. Din cauza lipsei operațiunilor de recunoaștere, artileria rusă nu a reușit să distrugă și să neutralizeze fortificațiile și pozițiile de artilerie germane, ceea ce a dus la atacuri frontale costisitoare și neproductive, îngreunate de vreme. La 30 martie, generalul Evert a ordonat oprirea ofensivei.

Context
În condițiile Acordului de la Chantilly din decembrie 1915, Rusia, Franța, Regatul Unit și Italia erau angajate să susțină atacuri concomitente împotriva Puterilor Centrale în vara lui 1916. Rusia avea nevoie să împrumute trupe care să lupte în Franța și la Salonic (împotriva dorinței sale), și să atace pe Frontul de Est, în speranța de a obține muniții din partea Franței și Regatului Unit.

Ofensiva de pe Lacul Naroci a fost lansată la cererea Franței, în speranța că germanii vor transfera mai multe unități în est după atacul de la Verdun. Nicolae al II-lea a acceptat cererea francezilor, alegând zona lacului Narač din actualul Belarus deoarece acolo, Armata Imperială Rusă avea o superioritate numerică importantă față de  aflate sub comanda generalului Hermann von Eichhorn.

Comparație a forțelor
Armata a II-a Rusă era formată din 16 divizii de infanterie și 4 de cavalerie, 253 de batalioane, 133 escadrile și deținea 887 de tunuri, în timp ce forțele germane numărau 9 divizii de infanterie și 3 de cavalerie, 89 de batalioane, 72 de escadrile și 720 de tunuri de diferite calibre.

Lupta
Bombardamentul rusesc de artilerie de la început a fost unul lung (a durat două zile), dar imprecis, lăsând mare parte din artileria germană intactă, iar soldații ruși, care au făcut greșeala de a ieși din tranșee în grupuri în loc de a merge împrăștiat, au devenit ținte pentru mitralierele germane. Atacatorii au câștigat 10 kilometri, dar nu au produs pierderi serioase apărării germane — bine organizată și fortificată — deși rușii erau mult mai numeroși decât inamicii lor.

Teritoriul câștigat de ruși a fost pierdut în urma contraatacurilor germane ulterioare. Un atac secundar efectuat lângă Riga la 21 martie nu a avut nici el rezultate mai bune.

Urmări
Întreaga operațiune s-a dovedit a fi un eșec total, ea afectând moralul rușilor fără a-i ajuta pe francezi deloc, și a devenit un exemplu tipic de utilizare a unei metode de război specifică Primului Război Mondial, și anume . Mase mari de oameni erau trimiși constant în luptă din nou și din nou în același loc pe frontul inamic. În cele din urmă, atacul asupra pozițiilor germane a fost oprit deoarece, așa cum consemna generalul Evert în ordinul său din 30 martie, el nu condusese la "rezultate decisive" și "încălzirea vremii și ploile abundente" transformaseră zona într-o mlaștină.

Note

Bibliografie
 Holstein, Günther. Nacht am Narocz [Noapte pe Lacul Naroci], text pus pe muzică de Siegfried Wagner pentru tenor și pian în 1919.
 Keegan, J. (2001). Der erste Weltkrieg. Eine europäische Tragödie [Primul Război Mondial. O tragedie europeană]. (în germană) Rowohlt-Taschenbuch-Verlag, Reinbek bei Hamburg, ISBN 3-499-61194-5
 Podorojnîi N. E. (1938). Narociskaia operația v marte 1916 g. na russkom fronte mirovoi voini [Ofensiva din Naroci din martie 1916 pe frontul rusesc al războiului mondial] (în rusă) Moscova: Voenizdat. 1938
 Stone, N. (1998). The Eastern Front 1914–1917. [Frontul de Est 1914–1917] Penguin Books Ltd., Londra, ISBN 0-14-026725-5
 Zabecki, D. T., editor (2014). Germany at War: 400 Years of Military History. [Germania în război: 400 de ani de istorie militară] ABC-CLIO, ISBN 978-1-59884-980-6
 Zentner, C. (2000). Der erste Weltkrieg. Daten, Fakten, Kommentare. Moewig, Rastatt 2000, ISBN 3-8118-1652-7

Naroci, lacul, ofensiva

Ofensiva de pe Lacul Naroci


"Starea de urgență climatică" este o măsură adoptată de diverse entități, orașe și universități ca răspuns la schimbările climatice .   Aceasta este una dintre măsurile propuse de mai mulți activiști și grupuri de mediu, cum ar fi Rebeliunea de dispariție, Ecologii în acțiune, Tineretul pentru climă, Seo Birdlife, WWF Spania, Unión Sindical Obrera sau Greenpeace .    Declarațiile au fost bine primite de Greta Thunberg .

Definiție
Schimbările climatice reprezintă un proces complex de modificare pe termen lung a elementelor climatice (temperatură, precipitații, creșterea frecvenței și intensității unor fenomene meteo extreme etc.). Acestea sunt cauzate de emisiile de gaze cu efect de seră, generate de activitatea umană.

Declararea Stării urgență climatică presupune adoptarea de măsuri pentru reducerea emisiilor de carbon la zero într-o perioadă specificată și exercită presiuni politice asupra guvernelor pentru a conștientiza situația crizei de mediu existente.

Impact

Rezultatul schimbărilor climatice în România:

• temperatura medie anuală în România va crește cu până la 5 grade până la finalul secolului;

• orașele devin insule de căldură urbană, cel mai afectat fiind Bucureștiul;

• impactul produs de schimbările climatice influențează în mod negativ bunăstarea românilor și PIB-ul;

• aproximativ 7 milioane de hectare, adică 40% din suprafața agricolă a României se află în zone cu risc de deșertificare;

Opinii ale  Parlamentului European
Înaintea Conferinței ONU pentru schimbările climatice COP25 de la Madrid, din 2-13 decembrie 2019, deputații Parlamentului European au adoptat o rezoluție prin care declară situația de urgență privind clima și protecția mediului în Europa și la nivel global. Aceștia solicită de asemenea ca toate propunerile legislative și bugetare făcute de Comisie să fie în conformitate cu obiectivul de limitare a încălzirii globale sub 1.5°C.

Parlamentul European cere ca UE să se angajeze în cadrul Conferinței ONU să atingă un nivel zero al emisiilor nete de gaze cu efect de seră, până în 2050.

Parlamentul European cere reducerea la nivel global a emisiilor din sectorul maritim și al aviației.

Țări  care au declarat  "Stare de Urgență Climatică"

 (9 mai 2019)

 (17 iunie 2019)

 Franța(27 iunie 2019)

 (17 iulie 2019) (declarată de Senat)

 În Regatul Unit: Parlamentul Regatului Unit a adoptat o moțiune înaintată de Partidul Muncii care declară urgența, dar nu este susținută de guvern (1 mai 2019).
   (28 aprilie 2019)
   (29 aprilie 2019)
 În Statele Unite: 18 orașe, inclusiv New York (26 iunie 2019)  , Hayward (15 ianuarie 2019), San Francisco și Chico (2 aprilie 2019).
 În Australia: mai mult de 17 orașe, inclusiv Sydney,  începând cu 27 iunie 2019.
 În Canada: 384 de orașe pe lună mai 2019, dintre care 365 sunt în provincia Quebec .
 În Franța: orașele Mullhouse (9 mai 2019),  Rennes  și Paris .
În : comunitățile autonome din Catalunya (7 mai 2019)  și Euskadi , Consiliul provincial al Granada  și orașele San Cristóbal de la Laguna , Sevilla , Castro Urdiales , Zaragoza , Salobreña , Lanzarote , El Rosario , Puerto de la Cruz .  și Barcelona.
 În Italia: orașul Acri (29 aprilie 2019),  orașul Milano (20 mai 2019),  orașul metropolitan Napoli,  orașul Lucca,  Consiglio Regionale della Toscana  și orașul Padova .
 În Elveția: semicantonul Basel-City, cantoanele Jura și Vaud și orașele Liestal, Olten și Delemont .
 În Germania: 49 de orașe, inclusiv Konstanz (2 mai 2019), Kiel (16 mai 2019), Herford, Heidelberg (17 mai 2019), Münster (22 mai 2019), Telgte, Drensteinfurt, Erlangen, Bochum (6 iunie 2019), Aachen, Wiesbaden, Neumünster, Saarbrücken, Rüsselsheim am Main, Leverkusen și Potsdam .
 În Noua Zeelandă: regiunea Canterbury (16 mai 2019).
 În Belgia: municipalitatea Koekelberg
 În Olanda, orașele Amsterdam  și Utrecht .
 În Austria, orașul Traiskirchen
 În Filipine, localitățile Bacolod  și Tolosa
În , orașele Varșovia  și Cracovia .

Note

Legături externe
 Declarație de urgență climatică
 Harta globală a orașelor care au declarat o stare de urgență climatică

Încălzire globală
Aplicarea legii
Săptămâna accesului deschis 2022

Stare de urgență climatică


Motoo Tatsuhara (14. januar 1913 - ?) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1934||2||0
|-
|1935||0||0
|-
|1936||2||0
|-
!Total||4||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Motoo Tatsuhara


The Rout of Ludford Bridge was a largely bloodless confrontation fought in the early years of the Wars of the Roses. It took place on 12 October 1459, and resulted in a setback for the Yorkists. Although this seemed to be a triumph for the rival Lancastrians at the time, they had thrown away their advantage within six months.

Background
In the first pitched battle of the wars, the First Battle of St Albans in 1455, Richard of York, backed by his brother in law the Earl of Salisbury and Salisbury's son the Earl of Warwick, had eliminated most of his rivals at court. He reaffirmed his allegiance to the (Lancastrian) King, Henry VI and was reappointed Lord Protector, until February 1456. However, Henry's Queen, Margaret of Anjou, suspected that Richard ultimately intended to supplant her infant son Edward of Westminster, Prince of Wales and become King himself. She continually plotted and agitated against Richard and the Nevilles (the Earls of Salisbury and Warwick). She was supported by several nobles, many of them the sons of York's opponents who had died at St. Albans.

The renewed outbreak of open warfare was precipitated by some high-handed actions by Warwick, who held the post of Captain of Calais. Late in 1458, he had led ships from Calais in attacks on merchant ships from Lübeck and Spain, on obscure grounds of acknowledgement of English sovereignty in the Channel, to secure plunder to pay his garrison. Though these actions infuriated the royal court, they were popular among the merchants, particularly in London and Kent, as they removed competitors for English trade with Flanders. When Warwick was summoned to London to explain his actions before the King's council, there was violence between Warwick's retinue and the royal household. Warwick claimed that his life had been threatened, and he returned to Calais with any charges unanswered.

Margaret took this to be open defiance of Henry's authority. She had long before persuaded Henry to move the court from London to the Midlands, where her supporters had the most influence. They began mustering their forces, and summoned a council to be held in Coventry on 24 June 1459. York, Salisbury and Warwick himself feared that they would be arrested for treason if they went to their opponents' heartland, and refused to attend. They were quickly indicted for rebellion.

The Yorkist forces began the campaign dispersed over the country. York himself was at Ludlow in the Welsh Marches, Salisbury was at Middleham Castle in North Yorkshire and Warwick was at Calais. As Salisbury and Warwick marched to join the Duke of York, Margaret ordered a force under the Duke of Somerset to intercept Warwick and another under James Tuchet, 5th Baron Audley to intercept Salisbury. Warwick successfully evaded Somerset, while Audley's forces were routed at the bloody Battle of Blore Heath.

Battle

Even after this defeat, the forces available to Henry and Margaret outnumbered the Yorkist combined armies by two to one. The Yorkist army tried to move towards London, but found their path blocked by the Lancastrian army with King Henry himself nominally at its head, and fell back to Worcester. Here, the Duke of York attended mass in the cathedral before sending written protestations of his loyalty to Henry. These were ignored.

The Yorkists retreated towards Ludlow, before making a stand at a fortified position near Ludford, Shropshire on 12 October. Their troops excavated a defensive ditch in a field on the opposite side of the River Teme from Ludlow, near the bridge which gave the battle its name. They also constructed barricades of carts in which cannon were emplaced. However, morale was low, not least because the royal standard could be seen flying in the Lancastrian army, and it was known that King Henry himself was present, in full armour. For much of his reign, Henry had been regarded as an ineffectual ruler, and he had even lapsed into madness for periods of several months at a time. Richard of York and his supporters had maintained that they were opposed only to Henry's "evil counsellors". Now they realised that their army would probably refuse to fight against an army which included Henry himself. Henry and the Duke of Buckingham, in command of the royal army, proclaimed the offer of a pardon to any who would change sides.

Among the troops brought by Warwick from Calais were 600 men led by Andrew Trollope, an experienced soldier. During the night, Trollope and his men and others from the Yorkist forces defected to the Lancastrians. Faced with certain defeat, York, Salisbury, and Warwick announced that they were returning to Ludlow for the night. They then abandoned their armies and fled into Wales.

At dawn on 13 October, the leaderless Yorkist troops knelt in submission before Henry, and were pardoned. York had abandoned not only his troops but also his wife Cecily Neville, Duchess of York, his two younger sons George and Richard and his youngest daughter Margaret. By popular account, they were found standing at the Ludlow Market Cross when the Lancastrians arrived. They were placed in the care of the Duchess's sister Anne, wife of the Duke of Buckingham. The Lancastrian troops proceeded to plunder Ludlow, becoming drunk on looted wine and committing many outrages.

Aftermath

York, with his second son Edmund, Earl of Rutland, made his way to Ireland where he had previously been Lieutenant of Ireland, and still had support from the Irish parliament. Salisbury, Warwick, and York's eldest son Edward, Earl of March went to South Wales, where Warwick had estates and supporters. There they took a ship, also intending to reach Ireland, but were blown across the Bristol Channel to the West Country where a supporter, Sir John Dynham, loaned them a boat which took them to Calais. On 9 October, King Henry had appointed the Duke of Somerset to replace Warwick as Captain of Calais. However, Warwick was able to forestall him, possibly only by hours. Under Warwick's uncle, Lord Fauconberg, the garrison and city still supported Warwick.

King Henry and his army meanwhile returned to Coventry, where a Parliament packed with Queen Margaret's supporters attainted York, Salisbury and Warwick and their remaining supporters. However, it proved impossible for the Earl of Wiltshire, who was appointed Lieutenant of Ireland in Richard of York's place, to raise troops to oust York from Ireland. Somerset was able to land near Calais and captured the nearby castle of Guînes but was twice repulsed when he tried to capture Calais from Warwick. Warwick was able to sail to Ireland, evading the royal ships commanded by the Duke of Exeter, to concert plans with the Duke of York.

Although it had appeared that the country had been united behind King Henry at the time of the Rout of Ludford Bridge, within a short time the behaviour of Henry's court had prompted many complaints that Lancastrian favourites were enriching themselves at the expense of the King and populace, and were failing to prevent the spread of lawlessness. It was these grievances which Richard of York had first used as pretext to take arms against Henry's court in the early 1450s. Within six months of the confrontation, Warwick was able to land at Sandwich in Kent, with popular support from London and the south east of England. He then marched into the Midlands and, aided by treachery in the Lancastrian army, he captured King Henry at the Battle of Northampton.

Notes

Footnotes

References

1459 in England
Battles of the Wars of the Roses
Conflicts in 1459
History of Ludlow
Military history of Herefordshire
Military history of Shropshire
Henry VI of England
Richard of York, 3rd Duke of York

Rout of Ludford Bridge


Peste 190 de mii de ucraineni locuiesc în țările din Orientul Mijlociu (cu excepția Israelului), dar mai ales în țări turcice precum Turcia sau chiar Azerbaidjan.

De asemenea, în Azerbaidjan, locuiește un număr semnificativ de ucraineni, care locuiesc în special în zona orașului Baku.

Grupuri etnice din Azerbaidjan
Diaspora ucraineană

Ucrainenii din Azerbaidjan


Leve mangfoldigheden er en dokumentarfilm fra 1999 instrueret af Nils Vest efter eget manuskript.

Handling
En film om 'Det rummelige arbejdsmarked'. Med udgangspunkt i den nu afdøde radio- og tvjournalist Olaf Lauths liv og skæbne ser filmen på fire vidt forskellige arbejdspladser, som har sat handling og indsats bag de fine offentlige målsætninger om det rummelige arbejdsmarked. Olaf Lauth kom til verden i 1923 som 70 procent invalid, dømt til et liv med krykker pga. spastisk lammelse - han døde i 1990 som Ridder af Dannebrog efter et langt livs utrættelig kamp mod fordomme omkring handicappedes arbejds- og åndsevner.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1999

Leve mangfoldigheden


Moriaki Watanabe (jap. , Watanabe Moriaki; * 20. März 1933) ist ein japanischer Spezialist für Theater und Französische Literatur. Als solcher übersetzte er Lyrik aus dem Symbolismus und inszenierte übersetzte Theaterstücke. 2006 erhielt er den Mainichi-Kulturpreis in der Kategorie Literatur und Kunst für seine Übersetzung von Paul Claudels Werk Le soulier de satin. Watanabe ist außerdem bekannt durch seine Interviews mit Michel Foucault.

Veröffentlichungen

 Engeki to wa nani ka (Kōdansha gakujutsu bunko). Kodansha, 1990. 347 Seiten. ISBN 978-4-06-158923-0
 Engekiteki yokubō ni tsuite: Koe kotoba sugata. Chikuma Shobo; Shohan-Edition, 1987. 318 Seiten. ISBN 978-4-480-82226-0
 Engisuru toshi (Porifoni bukkusu). Heibonsha; Shohan-Edition, 1986. 186 Seiten. ISBN 978-4-582-74502-3

Weblinks
 Michel Foucault, Moriaki Watanabe: Tetsugaku no butai ("La scène de la philosophie"), 22. April 1978), In: Sekai, S. 312–332. (New York Magazine of contemporary Art and Theory.

Einzelnachweise

Autor
Japaner
Geboren 1933
Mann

Moriaki Watanabe


Carlos Jamie Alazraqui (født 20. juli 1962) er en amerikansk komiker og skuespiller, der er bedst kendt for sin rolle som Taco Bell Chihuahua i Taco Bell-reklamer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra New York

Carlos Alazraqui


Alkaliler, suda çözünen bazlardır. Bir alkali çözeltisi, gösterge ilave edilerek tespit edilebilir. Örneğin bir sodyum hidroksit çözeltisi, turnusolü kırmızıdan maviye çevirir. Alkalik çözeltileri, hidroksit iyonları içerir. Asit ve alkali çözeltileri karıştığında, alkalideki hidroksit iyonları asitteki hidrojen iyonlarıyla tepkimeye girer ve suyu meydana getirir. Tuz tepkimenin diğer bir ürünüdür.

Denklemi de şöyledir.
hidroksit+hidrojen -->su(h²o) + tuz

Etimoloji

Türkçeye Fransızcadan geçen sözcüğün kökeni Arapça al-qaliy (kül) sözcüğüdür. Buradan Latinceye ve Batılı dillere geçmiştir.

Ortak özellikleri
 Tüm alkalilerin pH değeri yediden büyüktür. Kırmızı turnusol kâğıdını maviye çevirirler.
 Doymuş alkali çözeltileri cilt yüzeyini aşındırır.
 Ele kayganlık hissi verirler.
 Alkaliler normalde suda çözünürken, sadece baryum karbonat (BaCO3) asidik çözeltide çözünür.

Alkalik tuzlar
 Kalsiyum karbonat

Alkalik göller
Alkalik göller (bir tür tuz gölleri) suyun aşırı buharlaşması ile alkalik tuzlar o bölgede yoğunlaşıp alkalik gölleri oluşturmuşlardır. Dünya yüzeyinde alkalik göller geniş yer tutar. Bilinen bazı alkalik göller:

 Redberry gölü, Saskatchewan, Kanada
 Tramping gölü, Saskatchewan, Kanada
 Mono gölü, Kaliforniya, ABD
 Summer Lake, Oregon, ABD
 Salt Lake(Tuz Gölü), İç Anadolu Bölgesi,Türkiye
 Salt Lake(Eceabat), EGE,Türkiye
 Salt Lake(Enez), EGE,Türkiye
 Salt Lake(Gökçeada), EGE,Türkiye
 Salt Lake(Ayvalık), EGE,Türkiye

Alkalik yiyecekler
Yediğimiz yiyeceklerde en çok alkali oluşturanlar (pH derecesi 7'den yüksek olanlar) şunlardır:
 Limon (Vücut dışında asidik, sindirildiğinde alkaliktir.)
 Karpuz (çekirdekleri dahil)
 Tüm çiğ, yeşil yapraklı sebzeler
 Tüm çiğ sebzeler
 Tohumların, baklagillerin ve pek çok tahılın filizlenmiş hali
 Tüm çimlendirilmiş filizler (buğday, arpa)
 Deniz yosunları (dulse, wakame, kelp)
 Yeşil süpergıdalar
 Chlorella
 Yeşil sebzelerin suları
 Tüm taze bitkiler
 Badem (filizlenmiş)

Kaynakça

Genel
 Alkali ve Asitli Yiyecekler Tablosu
 Kingfisher Bilim Ansiklopedisi

Satıriçi

Alkali*
Bazlar
Fransızcadan Türkçeye geçen sözcükler

Alkali


Scorpiurus vermiculatus, vrsta dvosupnice u rodu crvenog mača, porodica mahunarki. Vrsta je raširena na mediteranu Europe i sjeverozapadne Afrike.

Ova vrsta ima simbiozni odnos s određenim bakterijama u tlu koje stvaraju nodule na korijenu i dobavljaju dušik iz atmosfere.

Izvori

Crveni mač

Scorpiurus vermiculatus


Dirk Alvermann (né le  à Berlin et mort le ) est un historien et archiviste allemand.

Biographie
Dirk Alvermann est le fils du photographe Dirk Alvermann. À partir de 1988, il étudie l'archivistique et l'histoire à l'Université Humboldt de Berlin et à l'Università degli Studi La Sapienza à Rome. En 1993, il réussit l'examen de maîtrise à Berlin. Alvermann reçoit une bourse de l'Institut historique allemand de Rome en 1994. En 1995, il obtient son doctorat à Berlin avec une thèse inspirée par  et supervisée par  sur le sujet de l'intégration impériale et de la pratique du règne sous l'empereur . Par la suite, Alvermann travaille aux  et aux Archives d'État de Magdebourg - Archives principales d'État. Depuis 1998, il est directeur des . Alvermann est membre de la Commission historique de Poméranie et de 2001 à 2011, il est rédacteur en chef du conseil d'administration des Baltische Studien de la Société d'histoire, d'antiquité et d'art de Poméranie. Depuis 2011, il est assesseur au conseil d'administration de la société.

Ses principaux intérêts de recherche sont la diplomatie médiévale, l'archivistique ainsi que l'histoire nationale de la Poméranie et l'histoire universitaire. Dans sa thèse, il utilise les méthodes d'analyse d'itinéraire pour étudier la structure de l'empire de Müller-Merten et la pratique dirigeante d'. Il se concentre non seulement sur la région alpine du nord, mais inclut également l'Italie dans ses réflexions. Alvermann déclare dans le résultat que « les caractéristiques structurelles de l'empire est-allemand de Franconie, que Müller-Mertens décrit sur la base de l'itinéraire d', sont également confirmées pour le règne d' ». Cependant, il existe « des discontinuités partielles en ce qui concerne la structure de l'empire et la pratique du gouvernement ». Sous , toute la Thuringe devient une zone de domination royale. Les deux duchés du sud de l'Allemagne de Bavière et de Souabe restent sous  des zones éloignées de la domination royale. Surtout lors des grandes fêtes de l'église,  recherche les « zones politiques centrales » dans le nord. L'Italie est une "phase de développement et de construction" pour le règne d' et de son fils. La présence à Salerne est « peut-être le signe le plus frappant d'une intensification de la domination dans le sud lombard » sous  Avec l'historien Nils Jörn, Dirk Alvermann est l'éditeur du .

Travaux (sélection)
Monographies
 Königsherrschaft und Reichsintegration. Eine Untersuchung zur politischen Struktur von regna und imperium zur Zeit Kaiser . (967) 973–983 (= Berliner historische Studien. Bd. 28). Duncker und Humblot, Berlin 1998  (Zugleich: Berlin, Humboldt-Universität, Dissertation, 1995).

Éditions
 "... die letzten Schranken fallen lassen". Studien zur Universität Greifswald im Nationalsozialismus. Böhlau, Köln u. a. 2015 .
 mit : Quellen zur Verfassungsgeschichte der Universität Greifswald. (= Beiträge zur Geschichte der Universität Greifswald. Bd. 10, 1–3). 3 Bände. Steiner, Stuttgart 2011–2014;
 Band 1: Benjamin Müsegades, Sabine-Maria Weitzel: Von der Universitätsgründung bis zum Westfälischen Frieden. 1456–1648. 2011 ;
 Band 2: Marco Pohlmann-Linke, Sabine-Maria Weitzel: Die schwedische Großmachtzeit bis zum Ende des Großen Nordischen Krieges 1649–1720. 2012 ;
 Band 3: Sabine-Maria Weitzel, Marco Pohlmann-Linke: Von der Freiheitszeit bis zum Übergang an Preußen 1721–1815. 2014 .
 mit Irmfried Garbe: Ernst Moritz Arndt. Anstöße und Wirkungen (= Veröffentlichungen der Historischen Kommission für Pommern. Reihe 5: Forschungen zur Pommerschen Geschichte. Bd. 46). Böhlau, Köln u. a. 2011 .
 mit Karl-Heinz Spieß: Bausteine zur Greifswalder Universitätsgeschichte. Vorträge anlässlich des Jubiläums "550 Jahre Universität Greifswald" (= Beiträge zur Geschichte der Universität Greifswald. Bd. 8). Steiner, Stuttgart 2008 .
 mit Nils Jörn und Jens E. Olesen: Die Universität Greifswald in der Bildungslandschaft des Ostseeraums (= Nordische Geschichte. Bd. 5). Lit, Berlin u. a. 2007 .
 mit Irmfried Garbe und Manfred Herling: Gerhardt Katsch: Greifswalder Tagebuch 1946–47. Ludwig, Kiel 2007  (Mehrere Auflagen).
 mit Birgit Dahlenburg: Greifswalder Köpfe. Gelehrtenporträts und Lebensbilder des 16.–18. Jahrhunderts aus der pommerschen Landesuniversität. Hinstorff, Rostock 2006  (Rezension).

Liens externes

Références

Historien allemand
Naissance en décembre 1965
Naissance à Berlin
Décès à 57 ans
Décès en octobre 2023

Dirk Alvermann (historien)


T57 peut signifier :
 Effet toxique d'autres substances non organiques, d'après la classification internationale des maladies ;
 FN T57 ou FN TB VB, un trolleybus du constructeur belge FN Herstal ;
 Gotha T57, un tramway du constructeur allemand Gothawagen.

Voir aussi
 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

T57


An Pleurothallis cardiostola in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Pleurothallis cardiostola in nahilalakip ha genus nga Pleurothallis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Pleurothallis

Pleurothallis cardiostola


Det blå billede er en dansk kortfilm fra 1967, der er instrueret af Majken Algren Nielsen efter eget manuskript.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1967

Kortfilm fra Danmark

Det blå billede


Thyge Christian Fønss-Lundberg (1978) er en dansk kunsthistoriker og forfatter fra Hellerup med speciale i portrætkunst samt kongelig kunst. Han modtog i 1999 Forskerspirer-Prisen og i 2015 Prins Henriks Pris.

Bibliografi
 Halvblåt blod. Rigauds portræt af Ulrik Christian Gyldenløve, in Amdisen, Asser (ed.): "Historier fra herregården". (Thaning & Appel, 2005. )
 Portrætter af en dronning. Dronning Margrethe II i portrætkunsten 1972-2012. (Forlaget Kleart, 2011. )
 Kunstens abstrakte drama, in Folsach, Birgitte von (ed.): "Pia Schutzmann. Gennem tid". (Nivaagaards Malerisamling, 2012. )
 Kongeriget fra Margrete til Margrethe. En historiebog for hele familien. (Forlaget Kleart, 2013. )
 Personaggi illustri di Pietro Annigoni nel Gabinetto Disegni dell'Ente Cassa di Risparmio di Firenze, in Barletti, Emanuele (ed.): "Pietro Annigoni. Presenza di un artista". (Edizioni Polistampa, 2013. )
 Tilbage til Fredensborg. Omkring Thomas Kluges gruppeportræt "Kongehuset". (Forlaget Kleart, 2013. )
 Thomas Kluge. Portrætter af kongehuset. (De Danske Kongers Kronologiske Samling, 2013. )
 Åbent Hjerte. Prins Henriks kunstneriske univers. (Forord ved H.M. Dronning Margrethe II af Danmark, Forlaget Kleart, 2014. )
 Laurits Tuxens kongelige gruppebilleder, in Jensen, Mette Bøgh & Oelsner, Gertrud (ed.): "Tuxen. Farver, friluft og fyrster". (Skagens Museum & Fuglsang Kunstmuseum, 2014. )
 Skiver til skue. Personer og kunst i Det Kongelige Kjøbenhavnske Skydeselskab og Danske Broderskab. (Forord ved H.K.H. Kronprins Frederik af Danmark, Forlaget Kleart, 2014. )
 Omkring Lars Physants portræt af Dronning Margrethe II, in Physant, Lars (ed.): "At skabe billeder af billeder". (Nationalmuseet, 2015. )
 Ud af tvivlen. Thomas Kluge som portrætmaler, in Ipsen, Malene Linell & Rathje, Gerd (ed.): "Thomas Kluge. Gud, Konge og Fædreland". (Johannes Larsen Museet & Museet for Religiøs Kunst, 2015. )
 Mikael Melbye. Sjælebilleder. (Forlaget Kleart, 2015. )
 Skønheden og sandheden. Lars Physant som portrætmaler, in Mansa, Mette Sandhoff (ed.): "Lars Physant. Serendipia". (Kastrupgårdsamlingen, 2017. )
 Thomas Kluge. Mens vi venter. (Kongegaarden Korsør, 2018. )
 Regal Faces. Danish Royal Portraits from King Christian IX to Queen Margrethe II. (Forlaget Kleart, 2018. )
 Tuxen. De kongelige billeder. (sammen med Lise Svanholm, Forlaget Frydenlund, 2018. )
 Laurits Tuxen. The Court Paintings. (sammen med Lise Svanholm, forord ved H.K.H. Prinsesse Benedikte af Danmark, Museum Tusculanum, 2019. )
 Nordiske dronninger. Skæbner fra den europæiske historie. (sammen med Jacques-Alain de Sédouy, Forlaget Kleart, 2020. )
 Kongelige portrætter i 500 år. 500 Years of Royal Portraiture. (Forlaget Frydenlund, 2020, )
 Thomas Kluge. Catalogue Raisonné 1990-2020. (Forlaget Frydenlund, 2020, )
 Jonas Barlyng. Portrætmaler. (Eget forlag, 2021, )
 Jens Juel. En europæisk mester. (sammen med Anna Schram Vejlby, Forlaget Grønningen1, 2021, )
 Niels Corfitzen. Reflections. (Galleri Christoffer Egelund, 2021, )
 Mydtskov. De kongelige portrætter. (Forlaget Frydenlund, 2022, )
 Kluge før Kluge. Thomas Kluges ungdomsværker. (Fredericia Kunstforening, 2023, ISBN 978-87-974763-0-7)

Noter

Kunsthistorikere fra Danmark

Thyge Christian Fønss-Lundberg


La cathédrale de Pokrov est une Église orthodoxe à Kharkiv en Ukraine.

Le bâtiment est de 1689 et inclus un séminaire, la résidence épiscopale et le temple de la Mère de Dieu Ozerianska. Un bâtiment en bois du début du XVIIe siècle fut construite en pierre par les cosaques et consacrée à la Intercession de la Mère de Dieu. Elle est inscrite au Registre national des monuments d'Ukraine sous le numéro : 63-101-1002. Elle fait partie du monastère de l'Intercession de Kharkiv.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Religion en Ukraine,
 Registre national des monuments d'Ukraine.

Liens externes

Pokrov
Patrimoine classé d'Ukraine
Kharkiv

Cathédrale de Pokrov


1. Fußball-Bundesliga 2015-16 er den 53. sæson i Bundesligaen, Tyskland højest rangerede fodbold-liga. Sæsonen begyndte den 14. august 2015 og sidste spilledag er planlagt til den 14. maj 201. Vinterpausen startede den 20. december 2015 og slutter i januar 2016. Bayern München er forsvarende mestre.

Hold i Bundesligaen

Stillingen

Resultater

Referencer

Sæsoner i 1. Fußball-Bundesliga
Fodboldsæson 2015-16

1. Fußball-Bundesliga 2015-16


Michael Somers, né le 2 mars 1995, est un athlète belge.

Carrière
Michael Somers remporte la médaille d'argent par équipes en catégorie espoirs aux Championnats d'Europe de cross-country 2017 à Šamorín. Il est ensuite sacré champion de Belgique du 5 000 mètres en 2019.

Il est médaillé d'argent par équipes aux Championnats d'Europe de cross-country 2019 à Lisbonne.

Il termine à la cinquième place lors des Championnats d'Europe de cross-country 2021 à Dublin.

Notes et références

Liens externes

Athlète (homme) belge
Coureur de cross-country
Naissance en mars 1995
Coureur de 5 000 mètres

Michael Somers