Marcelo Adrian Carrusca, (d. 1 Eylül 1983, Buenos Aires) genelde forvet arkası veya sol kanat oynayan Arjantinli eski futbolcudur.

Carrusca 2003 FIFA Dünya Gençlik Şampiyonası da dahil olmak üzere Arjantin'i 20 yaş altı temsil etti. 23 Mayıs 2017'de Avustralya vatandaşlığı aldı.

Kariyeri
Henüz 17 yaşındayken Arjantin'in Estudiantes takımında yıldızı parlayan Carrusca A takımla maçlara çıkmaya başladı. 5 sezon Estudiantes takımında oynayan Carrusca, Estudiantes forması altında 103 maçta 12 gol atmış, sol kanat oyuncusu olmasına rağmen son iki sezonunda 56 maçta 9 gol atarak geleceğin önemli bir oyuncusu olacağını göstermiştir. 2006 yılının yaz ayında Galatasaray'a transfer olan Carrusca, Estudiantes takımında oynarken aynı zamanda Arjantin U-20 takımının değişmez futbolcusuydu. Arjantin U-20 takımında 3 yıl kaptanlık yapmıştır, aynı zamanda oynadığı 36 maçta, 12 gol ve 11 asistlik bir performans sergilemiştir. Sırasıyla Cruz Azul ve yetiştiği kulüp olan Estudiantes takımlarında kiralık olarak yer aldı. Galatasaray'da çok az forma şansı bulan Carrusca kendini ispatlayamadı ve 18 Temmuz 2010 günü Galatasaray resmi sitesinden yapılan açıklama ile sözleşmesinin karşılıklı olarak feshedildiği duyurulmuş, ancak 2010-2011 yılı için Banfield kulübüne kiralanmıştır.

Emeklilik
Mayıs 2019'da Carrusca, teknik direktörlüğe odaklanmak için futboldan emekli olduğunu duyurdu.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 galatasaray.org Profili

1983 doğumlular
Estudiantes de La Plata futbolcuları
Cruz Azul FC futbolcuları
Arjantinli futbolcular
Adelaide United FC futbolcuları
Türkiye'deki gurbetçi futbolcular
Yaşayan insanlar
Arjantinli gurbetçi futbolcular
Türkiye'deki Arjantinli gurbetçiler
Süper Lig futbolcuları
Resim aranan futbolcular
CA Banfield futbolcuları
Orta saha futbolcuları
Kanat futbolcuları
Primera División (Arjantin) futbolcuları

Marcelo Carrusca


Yukihiro Yamase (født 22. april 1984) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama F. Marinos, Sagan Tosu og Kataller Toyama.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yukihiro Yamase


Arnaldo Forlani (Pesaro 8. prosinca 1925.) talijanski je političar. Obnašao je dužnost premijera od 18. listopada 1980. do 19. lipnja 1981.

Završio je studij prava na sveučilištu u Urbinu, i postao je član stranke Kršćanska Demokracija. Bio je tajnik stranke u provinciji Urbino, od 1954. član uprave, zamjenik predsjednika od 1962. do 1969., a od 1969. do 1973. tajnik stranke. Predsjednik stranke postaje 1989. godine.

Arnaldo Forlani je prvi put izabran u zastupnički dom 1958. Obnašao je nekoliko dužnosti u vladi; bio je od 1968. do 1969. ministar unutarnjih poslova, a 1969. bio je ministar bez portfelja (zadužen za odnose s NATOm), ministar obrane postaje 1974., od 1976. do 1979. bio je ministar vanjskih poslova a premijer Italije bio je od 1980 do 1981.

Forlani je bio član Europskog parlamenta od 1989. do 1993. godine.

Vanjske poveznice
 Arnaldo Forlani na stranicama Europskog parlamenta

Predsjednici talijanske vlade
Talijanski političari

Arnaldo Forlani


Aderus breviculus é uma espécie de insecto coleóptero da família Aderidae. Foi descrito cientificamente por George Charles Champion em 1920.

Distribuição geográfica
Habita no Bornéu.

Referências

breviculus
Fauna do Bornéu
Coleópteros descritos em 1920
Espécies descritas por George Charles Champion

Aderus breviculus


Misrata ( ; also spelled Misurata or Misratah;  ) is a city in the Misrata District in northwestern Libya, situated  to the east of Tripoli and  west of Benghazi on the Mediterranean coast near Cape Misrata. With a population of about 881,000, it is the third-largest city in Libya, after Tripoli and Benghazi. It is the capital city of the Misrata District and has been called the trade capital of Libya. The harbor is at Qasr Ahmad.

Etymology
The name "Misrata ⵎⵙⵔⴰⵜⴰ" derives from the Misrata tribe, a section of the larger Berber Hawwara confederacy, whose homeland in Antiquity and the early Islamic period was coastal Tripolitania.

"Trirone Acrone", the oldest description mentioned by Ptolemy III Euergetes of Misrata because it consists of three heads of land stretching into the sea depth, and got Misrata importance by being at the crossroads of many convoys and also because it is in the middle of an agricultural area with the name of "Cephalae Promentorium" (Kevalay) of the Greek geographer Strabo. And the city of Misrata is one of the commercial stations that have been built by the Phoenicians, since more than 3000 years (The Tenth Century BC) to the north-western parts of the Libyan coast. The flag then by the name of Thubactis Misrata and know that name in relation to the Berber tribe of Misurata (The Misurateens), which means the sailors.

History

Early history
Modern Misrata was established around the 7th century AD during the beginning of modern Libya's rule by the Caliphate. Some contemporary sources claim the town existed prior to Islamic rule, during the Roman Empire era and that its initial Arabic name derived from its Roman name Thubactis. David Mattingly, author of Tripolitania, a comprehensive reference book on northwestern Libya, stated that identification of Misrata as the ancient Thubactis is particularly problematic, complicated and "defies an easy answer." Nonetheless, the Roman town was located at some point on the oasis upon which the modern city sits. The two common identifications are at the eastern and western anchorages of modern Misrata or south and inland of the city, respectively. The Roman town was recorded as one of the six municipia (small self-governing cities) of the Tripolitania province, a rank below coloniae (cities with full citizenship rights.)

In any case, in the 7th century, it served as a caravan supply center and an important port. Merchant traders from Misrata were well known throughout the Sahara during the years of the Caliphate (7th–19th centuries) In addition to its strategic location, the city established itself as one of Libya's oldest producers of luxury carpets. The Misrata tribe, a section of the larger Berber Hawwara confederacy, inhabited the coastal region of Tripolitania during the Roman and early Arab eras.

Ottoman era

The region of Tripolitania, which included Misrata, came under the regency of the Ottoman Empire in 1551. By the beginning of the 19th century, Misrata had been established as a major center for the Trans-Saharan trade route, where caravans carrying gold, leather, and slaves, regularly stopped. Because of the rainfall along the coast, which was abundant compared to other cities in Tripolitania, and supplemental water from underground springs, Misrata's inhabitants were able to engage in unusually fertile agriculture in this largely arid region. The city was filled with thick areas of vegetable gardens while the surrounding countryside included fields of wheat, barley, date palms and olive orchards. Misrata's artisans also expanded on the city's ancient carpet industry for which it was regionally renowned. Although Misrata contained a well-built harbor, most of its long-distance trade was overland because the city of Benghazi to the east served as the preferable substitute for maritime shipping.

As a result of the abolition of slavery and increasing European colonial influence in Sub-Saharan Africa, Trans-Saharan trade declined and consequently Misrata's role in the trade decreased. However, the decline in Trans-Saharan trade saw the establishment of weekly and permanent markets in the city, replacing the seasonal markets associated with long-distance trade. Because of this new economic situation, the residents of the countryside devoted less time to pastoralism, husbandry and guide service for foreign traders and began to shift their focus on agricultural production. Farmers concentrated on growing cash crops, relying on market relations to provide income for their families, instead of subsistence farming and periodic barter exchanging. Bedouins increasingly abandoned their nomadic lifestyle and began to settle into permanent dwellings within the city limits. To cope with an rising population due to immigration from the surrounding areas, Misrata witnessed a construction boom in the late 19th century. A covered produce market and numerous streets lined with shops were built in addition to new district and municipal government offices, a renovated Ottoman army barracks and several Turkish-style houses for the city's wealthy families.

Two clans, the Muntasir and Adgham, dominated the political, social and economic aspects of Misrata and led the local tribes against their Turkish overlords during various periods of tension. There were many wealthy families in the city, but the Muntasirs, who were of Arabian descent, and the Adghams, who descended from Ottoman officers who settled in the province in previous centuries, were the most prominent. They made their income from commerce and protected their wealth by cooperating with the Ottoman provincial authorities. Both had extended families and economic holdings not just in Misrata, but also the provincial capital of Tripoli as well as the eastern Cyrenican towns of Benghazi and Derna. The Aghdams had traditionally resisted efforts by the central Ottoman government in Istanbul to reestablish direct control over Tripoli Province and, under the leadership of Osman al-Aghdam, they led a rebellion against the Ottomans and their local allies in 1835. After their eventual defeat in 1858, they were left in an inferior position to that of the Muntasirs. The Aghdams remained a powerful force nonetheless and their competition with the Muntasirs for leading positions within the local and regional government dominated Misratan politics. Misrata's urban residents did not contribute much to the political scene and avoided contact with the Ottoman authorities out of concern of conscription into the army and provincial tax collection. In contrast, the rural areas of Misrata were populated mostly by fellahin (peasantry) and former Bedouins who had retained their tribal affiliations and loyalties and thus involved themselves in competition for political influence.

Up until 1908, the Muntasirs, led by Umar al-Muntasir, controlled the upper echelons of the newly organized bureaucracy in Tripoli Province and were largely accepted by the local notables as the administrators of Misrata along with Sirte, Gharyan and Tarhuna. However, that year, the Young Turks acquired power in Istanbul and ousted the traditional Ottoman leadership. Viewing the Muntasirs as loyalists of Abdul Hamid II, the ousted sultan, they made efforts to reduce Muntasir power in the region. The Young Turk administration in Tripoli vetoed Muntasir membership in the local parliament and dismissed the governor of Tarhuna who was Umar al-Muntasir's son, Ahmad Dhiya al-Muntasir, from his post. In addition, they allegedly hired a group of local Misratans to assassinate Abd al-Qasim, another one Umar's sons.

Italian occupation

In October 1911, Italy had launched an invasion against Ottoman Tripolitania, but were unable to reach Misrata until June 1912. Ahmad Dhiya al-Muntasir had consulted with the Italians in Rome months prior to the invasion and Umar al-Muntasir used his influence to coordinate with them militarily once they landed on the Libyan coastline. In return for their collaboration, the Muntasirs were able to maintain their administrative role and gained positions as advisers to the Italian military authorities.

During World War I, Misrata played an important role in the Libyan-Ottoman resistance against the occupying Italian Army. Under the leadership of Ramadan al-Swehli, the city was used a base of support for the Ottoman Empire and his Misratan army dealt a major blow to the Italians at Qasr Abu Hadi near Sirte in April 1915. Over 500 Italian troops were killed while Swehli's troops captured over 5,000 rifles, various types of machine guns and artillery and several tons of ammunition. As a result of this Libyan victory, Italy's army and their Muntasir allies withdrew from Misrata. By 1916, Misrata had become semi-autonomous and collected taxes from Sirte, the region of Fezzan and the area between it and Sirte as well as the Warfalla tribal area south of Tripoli. Because of its strategic harbor, Ottoman and German forces used Misrata as one of their principal supply ports during World War I. The city became the headquarters of a wide-ranging administration which supervised military recruitment and tax collection, had its own ammunition factory, printed its own currency and operated its own schools and hospitals. However, once Nuri Bey, the Ottoman officer in charge of the Libyan front, was recalled to Istanbul in early 1918, Ottoman influence waned in Misrata. Suwayhli lost his main backer and a huge source of funding as a result.

Although the Italians reestablished their control of much of Libya following their victory in World War I, al-Swehli retained his position as administrator of Misrata. In 1920 he expelled his Italian adviser from Misrata and controlled the town independently with about 10,000 fighters. Al Rakib, a Tripoli-based newspaper, commended the order and security in place at Misrata under al-Swehli as well as the strict application of Islamic law including the suppression of hard liquor. In June, however, al-Swehli attempted to attack the Muntasirs and Warfalla in the area between Misrata and Tripoli, but his forces were defeated and al-Swehli was executed by Abd al-Qadir al-Muntasir's troops. A few weeks after the battle, the new Italian governor attacked Misrata.

During the mid-1920s and 1930s, Misrata became a center of Italian colonization. A new town was laid out on a grid pattern and several public buildings were constructed including a new municipal office, the first hospital of the area, a modern state-of-the-art church (which was later converted to a mosque) and a large hotel. Giuseppe Volpi was named Conte di Misrata, or the "Count of Misrata." In 1935 the construction of the road connecting Zuwara in the west to Misrata was completed. Later in 1937 was built the Via Balbia, a main road that connected Misrata with Tripoli and Benghazi, and in 1938 Libya governor Italo Balbo created on the outskirts of Misrata the new cities of "Gioda" and "Crispi"

In January 1939, the Kingdom of Italy created the 4th Shore, with Libya's four coastal provinces of Tripoli, Misrata, Bengasi, and Derna becoming an integral part of metropolitan Italy. The last railway development in Libya done by the Italians was the "Tripoli-Benghazi line" that was started in 1941 and was never completed because of the Italian defeat during World War II: a new railway station was built in Misrata, but was destroyed by the British attacks in 1942

Independence
In response to alleged vote rigging during the 1952 parliamentary elections, Misrata witnessed mass riots which contributed to the Libyan monarchy's permanent ban on political parties.

Following Muammar Gaddafi's coup that overthrew the monarchy of King Idris in 1969, Misrata grew rapidly from the 1970s onward. Two iron and steel mills were established in the city resulting in a mass migration of Libyans from nearby rural areas to Misrata and consequently generated population and economic growth. The marina was rapidly developed to host shipping to service the steel plants and other factories with raw materials and other goods.

During this period Misrata became the principal economic, educational and administrative center of eastern Tripolitania. The majority of government ministries have branch offices in the city in addition to several college universities, schools and hospitals. The commercial area of Misrata contains numerous shops, restaurants, and cafes. The extensive development of the city attracted large numbers of immigrants to Misrata, giving it a cosmopolitan atmosphere. The main square adjacent to the old souk resembles those of major Moroccan cities.

Revolution

Starting on 20 February 2011, small demonstrations took place in Misrata in solidarity with anti-government protesters in Benghazi. Libyan police immediately arrested the Misratan protesters, sparking larger demonstrations which Libyan government forces sought to quell using live ammunition. Within a few days, 70 protesters were killed provoking outrage among the city's inhabitants. By 24 February, Benghazi fell under the control of anti-Gaddafi forces in the Libyan uprising against Gaddafi. That same day, Gaddafi regime forces attempted to wrest control of the city, but were repelled.

The battle was renewed with shelling on 20 March as pro-Gaddafi tanks and artillery pushed forward and besieged Misrata. Eyewitnesses reported that pro-Gaddafi soldiers were shooting, killing and injuring unarmed civilians. The city was shelled by artillery, tanks, and snipers for over 40 days and had its water supply shut off by Gaddafi's forces. By late April, over 1,000 people in the city were reported killed while around 3,000 were injured. With air support from NATO which entered the conflict on the rebels' side on March 19, and a vital sea-based life line from neighbouring country the Island of Malta, anti-Gaddafi forces managed to force loyalist troops to retreat on April 21, gaining control of most of the city by mid-May.

Thereafter, forces from Misrata played an important role in other theaters of the war, such as the Battle of Tripoli, the Battle of Sirte and the Battle of Bani Walid (2011).

Geography
Misrata lies on the coast of the Mediterranean Sea  east of Tripoli and  west of Benghazi. The location of the city creates a dualism of sea and sand, bounded by the sea to the north and east and to the south by golden sands dotted with palm and olive trees.

Like Benghazi and Tripoli, Misrata is divided into two distinct sections. Older Misrata consists of small stone houses and narrow arched streets while the newer part of the city, which began to develop in the 20th century, consists of modern buildings, homes, factories and industrial areas. Aside from its distinct location, which makes it a centre for the exchange of commodities and materials with the rest of the cities of the country, Misrata has modern infrastructure, including paved roads, electricity and communications.

Climate
The Köppen-Geiger climate classification system classifies Misrata's climate as a hot semi-arid climate (BSh).

Demographics
The city is considered to be the "main center of the Turkish-origin community in Libya"; in total, the Turks form approximately two-thirds (est.270,000 in 2019) of Misrata's 400,000 inhabitants.

Economy

Serving the role of Libya's commercial hub, Misrata is notably clean and construction is well-organized. Its citizens are largely viewed by other Libyans as business oriented. The city's steel mill industry (which is dominated by the government-owned Libyan Iron and Steel Company) is one its principal income producers and sources of employment. Due to the 1970s-80s renovation of Misrata's marina to better supply the industrial plants with raw material, the industry has been able to expand and the steel mill authorities hold considerable influence in the city. Al-Naseem Dairy, one of the largest private companies in Libya, is also located in Misrata and employs around 750 workers.

A historic aspect of the local economy is the cloth and textile industry. Situated near the city's central square are souks ("open-air markets") where, usually three times a week, merchants continue to sell luxury carpets, furniture cloth and traditional clothing, including abayas (cloaks worn by males for celebratory occasions.)

Most major businesses, shops and social centers are located on Tripoli Street, Misrata's main thoroughfare. During the Siege of Misrata, most of the buildings housing these assets were destroyed. However, several small businesses are beginning to rebuild and reopen. Nonetheless, recovery remains relatively slow partially due to the shortage of banknotes since Libyan banks are only allowing citizens to withdraw or borrow limited amounts of funds. Once the Libyan Central Bank receives most of the assets that had been internationally frozen during the civil war, it is probable that local banks would ease these restrictions.

The city has a great potential for expansion since it attracts a lot of internal immigration and is surrounded by uninhabited flat land with no obstacles. It is home to Misrata Airport, one of Libya's largest airports. There is a port in the neighbouring town of Qasr Ahmad. Misrata is the seat of many national companies such as the Libyan Ports Company, Libyan Iron and Steel Company, the Libyan publishing, distribution and Advertising Company. Besides that, it has branches of public and private sector banks and one locally and privately owned bank.

Government
Misrata is governed by a local council consisting of 28 seats. The city held its first free elections on 20 February 2012 after a month of organizing. It was the first major city to hold local elections in post-Gaddafi Libya while other cities had their municipal officials by the national interim government. Voter registration was at 101,486 and the number of candidates was 28, all of whom were independents. The mayor of Misrata during the civil war was Khalifa al-Zwawy, while first elected mayor became Yousef Ben Yousef.

Education
Misurata University, with its 15 faculties, is located in the city of Misrata. There are several higher education institutions including a number of university faculties that are administratively linked to universities of other cities in Libya. Misurata University is a modern university which was established in 1983, persisting a long-term goal to have an educated community and to end illiteracy and innumeracy in society. Despite its short age, the university has gained excellence in providing the knowledge and skills required for higher education studies, and has enjoyed a great reputation for the teaching, research and training it provides. It has constantly topped the university rankings league in Libya and was recently ranked first in Libya and the 55th in Africa according to the Webometrics Rankings 2013. (e.g. Al-Tahadi University of Sirte and Tripoli University of Tripoli).

Sports clubs
 Asswehly Sports Club (founded 1944)
 Alittihad Misurata Sports Club (founded 1965)
 Alahly Misurata Sports Club (founded 1974)
 Assabah Sports Club (founded 1976)
 Attahaddy Misurata Sports Club (founded 1979)
 Annajem Arrefi Sports Club (founded 1979)
 Aschumooe Sports Club (founded 1982)
 Attasaddy Misurata Sports Club (founded 1983)
 Aljihad Sports Club (founded 1984)
 Assakhra Sports Club (founded 1984)

Transport

A railway line was proposed in 2008 but as of 2016 no actual construction had taken place. It is also served by Misrata Airport.

In September 2019 an express bus service was launched connecting the airport to Tripoli.

Notable people
 Ali Elmusrati
 Ahmad Zarruq
 Ramadan Asswehly

See also
 Apostolic Prefecture of Misurata, pre-diocesan Catholic jurisdiction
 List of cities in Libya
 Transport in Libya
 Tripolitania

References

Bibliography

External links

  Misrata Page on Encarta Online (encarta.msn.com). (Archived 2009-11-01)
 Map of Misrata on the dynamic atlas of Encarta Online (encarta.msn.com).

Port cities and towns in Libya
Populated places established in the 7th century
Populated places in Misrata District
Ports and harbours of the Arab League
Transport in the Arab League
Tripolitania
Baladiyat of Libya

Misrata


The coat of arms of Bulgaria ( ) consists of a crowned golden lion rampant over a dark red shield; above the shield is the Bulgarian historical crown. The shield is supported by two crowned golden lions rampant; below the shield there is compartment in the shape of oak twigs and white bands with the national motto "Unity makes strength" inscribed on them.

Description
The current coat of arms of Bulgaria was adopted in 1997. The current arms are a slightly redesigned version of the coat of arms of Bulgaria from the period 1927–1946. Those arms were based on a similar earlier form, firstly used by Tsar Ferdinand I (1887–1918) as his personal ruler's coat of arms. The previous emblem, which combined the traditional gold lion rampant with the pattern of the coat of arms of the Soviet Union, was abandoned since Communist rule ended in the country in 1989. The new Constitution of Bulgaria, adopted in 1991, describes the Bulgarian coat of arms as follows:

For many years, agreement on the design of the coat of arms was a source of great controversy in the Bulgarian government, as different parties argued over the design elements. The final design was legitimized in the Law for the coat of arms of the Republic of Bulgaria of 4 August 1997:

History

The earliest example of a lion's image as the heraldic symbol of Bulgaria is documented in the Lord Marshal's Roll, composed around 1294 AD and preserved in a copy from about 1640. In its first part under №15 is represented the coat of arms of Le Rey de Bugrie or the King of Bulgaria, most probably this of Tsar Smilets (1292–1298) or may be some of his recent predecessors. It consists of an argent lion rampant with golden crown over sable shield. In the end of 14th century an anonymous Arab traveller, who visited the capital of the Second Bulgarian Empire Tarnovo, saw and depicted three lions guardant passant gules painted on the round golden shields carried by the personal guards of Tsar Ivan Shishman (1371–1395). His manuscript is now kept in the National Library of Morocco.

After 1396, when all Bulgarian lands were subjugated by the Ottoman Empire but the Bulgarian crown was not given to the Ottoman Dynasty formally, the latter Bulgarian heraldic type as a sign of symbolically independent state was preserved in several European and Balkan collections of coats of arms. Gradually, new and in some cases quite different versions appeared, but the lion remained the most widespread heraldic symbol of Bulgaria and its rulers. In the Illyrian collection of Korenich-Neorich from 1595 the three walking lions, usual for some earlier Western Europe's collections, were replaced by one red lion rampant over golden crowned shield. In the beginning of the 18th century the Croatian heraldist Pavao Ritter Vitezović in two editions of his heraldic collection from 1701 and 1702 reversed the colours of this type and thus the lion became golden and the shield dark red.

This variant was adopted by the famous painter Hristofor Zhefarovich in his Stemmatographia, printed in 1741. His version became the most influential among Bulgarian intellectuals and revolutionaries in the period of the national awakening of Bulgaria, when the lion was considered and widely used as a major national symbol. After the liberational Russo-Turkish War (1877–1878) the coat of arms of Zhefarovich was laid in the base of the new state coat of arms, described in the Tarnovo Constitution of 1879 as follows:

The type and the details regarding the state coat of arms were not described clearly and were not standardized by a special Act. Because of this, for several decades they took different forms: lesser form; lesser form without supporters, compartment and motto, but covered with mantle from 1879 to 1880; greater form with supporters, bearing two national flags, compartment, motto and mantle from 1881 to 1927; middle form with supporters, compartment and motto from 1915 until 1918/20. Besides these there were different variations within these types. This perplexed situation was resolved by a special parliamentary commission, which sat after 1923. In 1927 it legitimated the middle form of the coat of arms, similar to these used as personal coats of arms by Bulgarian monarchs Ferdinand I and his son Tsar Boris III (1918–1943), but excluding all dynastic elements and preserving only the pure state symbolism.

Following 1944, new times began for the Bulgarian heraldry. In the communist era, the traditional type of coat of arms was replaced by an emblem which preserved the golden lion rampant placed over a non-historically-justifiable oval azure field, but encircled by the ears of wheat, folded by banners, a gear-wheel, a five-pointed red star and some other elements. This composition was derived principally from the pattern of the emblem of the Soviet Union. After the breakdown of the Bulgarian socialist republic in 1989 and several years of fierce partisan disputes, the traditional middle coat of arms from the period 1927–1946 was restored in 1991 with some minor changes.

The crown on top of the shield, and thus upon the shielded lion, according to the Coat of Arms of the Republic of Bulgaria Act, is supposed to be not that of the last Bulgarian monarchy (1879–1946), but that of the Second Bulgarian Empire (1185–1396). This empire was established by the brothers Peter and Asen, after it was freed from Byzantine control in the end of the 12th century, and it was subjugated by the Ottomans in the very end of the 14th century. In fact it significantly differs from the crowns known from medieval portraits such as these from the Tetraevangelia of Tsar Ivan Alexander (1331–1371).

There is a very popular belief that the three lions represent the three major portions and historical regions of Bulgaria — Moesia, Thrace and Macedonia, which has no connection with the native historical tradition and the principles of heraldry.

Historical coats of arms

See also

Flag of Bulgaria
Emblem of the People's Republic of Bulgaria
Mila Rodino
National Guards Unit of Bulgaria

References
Oswald, G., Lexicon der Heraldik,  Leipzig, 1984, p. 310.

External links

Bulgarian Heraldry and Vexillology Society
History of the Bulgarian coat of arms

National symbols of Bulgaria
Bulgaria

Bulgaria
Bulgaria
Bulgaria
Bulgaria

Coat of arms of Bulgaria


Saisiyat (ya da Saisiat) (Çince: 賽夏), Tayvan'ın yerli halklarından, 12 Tayvan aborjinleri halkı arasında sayılan bir etnik gruptur. Bugün sayıları 4.000 - 5.000 arasında olduğu tahmin edilen Saisiyat'ların 17 klanları kalmıştır; Tayvan'daki en küçük aborjin gruplarından biridir.

Tayvan'ın batısında yaşayan Saisiyatlar, Güney ve Kuzey kolu olmak üzere iki kola ayrılırlar. Her birinin kendi şiveleri vardır. Güney kolu Miaoli ili Nanzhuang ve Shitan kasabalarına; Kuzey kolu ise Hsinchu ili Wufeng kasabasına yerleşmişlerdir.

Saisiyatların en önemli ritüeli iki yılda bir düzenlenen Pastaai, Cüce Ruhlar Törenleridir.

Tayvan aborjinleri

Saisiyatlar


La route régionale 152 ()  est une route régionale allant de Vantaa jusqu'à Tuusula en Finlande.

Présentation
La seututie 152 est une route régionale d'Uusimaa.

La route devrait être élargie à quatre voies et prolongée au nord de l'aéroport d'Helsinki-Vantaa jusqu'à l'Hämeenlinnanväylä, à la jonction de la rocade de Klaukkala ouverte en novembre 2020.
Le projet est appelé Kehä IV.

Galerie

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

152

Transport à Tuusula
Transport à Vantaa

Seututie 152


El hombre que fue Superman (Hangul: 슈퍼맨이었던 사나이; RR: Syupeomaen-ieotteon sanai; Inglés: A Man Who Was Superman) es una película de 2008 de Corea del Sur dirigida por Jeong Yoon-chul. La película aplica técnicas de realismo mágico a los problemas derivados del narcisismo de pequeñas diferencias, que afecta a la conciencia moderna de Corea.

Argumento
Song Soo-jung es una productora que va en su tercer año trabajando para una pequeña empresa. Su especialidad está en filmar historias de interés humano. Ella siente la necesidad de producir estas historias poco profundas en aras de su ambición de convertirse algún día en una Oprah Winfrey de Corea. Sin embargo, ella está llegando al final de lo que queda de su orgullo. Después de meses de no cobrar, un día sale de su oficina como de costumbre con la cámara para producir una historia sobre un león que aparentemente se negaba a comer su comida. En su camino, ella se encuentra con un ladrón, pero es yudada de alguna manera por "Superman" en una camisa hawaiana. Superman dice que es incapaz de aprovechar sus poderes sobrehumanos porque "los malos" han colocado kriptonita en su cabeza.

Lanzamiento

El hombre que fue Superman fue lanzado en Corea del Sur el 31 de enero de 2008, y en su primer fin de semana ocupó el cuarto lugar en la taquilla con 206,858 espectadores. Al 31 de marzo de 2008 había recibido un total de 559,867 entradas, y el 17 de febrero de 2008 había recaudado en total de $ 3.848,034.

Referencias

Enlaces externos
  (Coreano)
 Korean Movie Database
 HanCinema
 El hombre que fue Superman

Películas en coreano
Películas de 2008
Películas de Corea del Sur
Películas dramáticas de Corea del Sur
Películas rodadas en Corea del Sur

El hombre que fue Superman


En dag i Sønderjylland er en dokumentarfilm fra 1940 instrueret af Marcus Lauesen efter eget manuskript.

Handling
En film, der viser Sønderjyllands natur og dagligliv, som man ser det under en rejse gennem landsdelen fra øst til vest.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sønderjylland
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1940

En dag i Sønderjylland


Wimbledon-mesterskaberne 2018 var en tennisturnering, der blev spillet udendørs på græsbaner i perioden 2. - 15. juli 2018 i All England Lawn Tennis and Croquet Club i London, Storbritannien. Kvalifikationen spilledes den 25. - 28. juni 2018 i Bank of England Sports Club i Roehampton. Det var den 132. udgave af mesterskabet og den tredje grand slam-turnering i 2018.

Herresinglemesterskabet blev vundet af Novak Djokovic, som i finalen besejrede Kevin Anderson med 6-2, 6-2, 7-6(3), og som dermed vandt Wimbledon-mesterskabet i herresingle for fjerde gang, og sejren var hans 13. grand slam-titel i karrieren.

Damesingletitlen gik til Angelique Kerber, som sikrede sig karrierens tredje grand slam-titel, men den første ved Wimbledon-mesterskaberne, da hun i finalen besejrede Serena Williams med 6-3, 6-3.

I herredoubleturneringen sejrede Mike Bryan og Jack Sock, efter at de i finalen havde besejret Raven Klaasen og Michael Venus med 6-3, 6-7(7), 6-3, 5-7, 7-5. Det var Mike Bryans 17. grand slam-titel i herredouble, hvilket var ny rekord for den åbne æra, men den første uden hans bror, Bob Bryan, som makker. For Sock var den karrierens anden grand slam-titel i herredouble.

Mesterskabet i damedouble blev vundet af de 22-årige tjekker Barbora Krejčíková og Kateřina Siniaková, der var seedet som nr. 3, og som i finalen vandt med 6-4, 4-6, 6-0 over Nicole Melichar og Květa Peschke, og som dermed vandt den anden grand slam-titel i træk.

Alexander Peya og Nicole Melichar vandt begge deres første grand slam-titel i karrieren, da de sikrede sig mixed double-mesterskabet ved at besejre Jamie Murray og Viktorija Azarenka i finalen med 7-6(1), 6-3.

I forbindelse med mesterskabet blev følgede begivenheder fejret:
 50 år siden introduktionen af tennisportens åbne æra.
 50. Wimbledon-mesterskab med hertugen af Kent som præsident for All England Lawn Tennis and Croquet Club.
 Royal Air Force's 100-års jubilæum
 125-års jubilæet for Wimbledon-mesterskabet i damesingle
 150-års jubilæet for All England Lawn Tennis and Croquet Club.

Præmier

Den samlede præmiesum for Wimbledon-mesterskaberne 2018 androg £ 34.000.000 inkl. per diem, hvilket var en stigning på 7,6 % i forhold til året før. I mesterskabsrækkerne var pengepræmierne fordelt som vist nedenfor.

Pengepræmierne i opvisningsturneringerne med deltagelse af tidligere stjerner, tre rækker med otte par i hver rækker, androg Britisk pund 486.000, hvilket var en stigning på 11,7 % i forhold til 2017. I rækkerne for kørestolstennis androg pengepræmierne £ 300.000, hvilket var en stigning på 20 % i forhold til 2017.

Derudover var der afsat £ 1.079.000 til per diem-udbetalinger.

Resultater

Resultaterne fra ottendedelsfinalerne og frem i singlerækkerne og fra kvartfinalerne og frem i doublerækkerne vises nedenfor. For komplette resultater henvises til de uddybende artikler.

Herresingle

Damesingle

Herredouble

Damedouble

Mixed double

Juniorer

Finalerne i juniorrækkerne fik følgende resultater.

Kørestolstennis

Finalerne i rækkerne for kørestolstennis fik følgende resultater.

Legender

Finalerne i invitationsturneringerne for tidligere topspillere, "legender", fik følgende resultater.

Eksterne henvisninger
 Wimbledon

Noter

WTA Tour 2018
ATP World Tour 2018

Wimbledon-mesterskaberne 2018


An Sphaerocyperus erinaceus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Henry Nicholas Ridley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Kaare Arnstein Lye. An Sphaerocyperus erinaceus in nahilalakip ha genus nga Sphaerocyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sphaerocyperus

Sphaerocyperus erinaceus


فضيحة جنسية هي الفضيحة التي تنطوي على ادعاءات أو معلومات عن الأنشطة الجنسية التي يفعلها العامة. وكثيرا ما ترتبط بين نجوم السينما ورجال السياسة، أو غيرهم في نظر الجمهور، وتكبر وتنتشر الفضيحة على حسب مكانة الشخص المعني بها. وقد تكون الفضيحة حقيقة، أو نتاج ادعاءات كاذبة، أو مزيج من الاثنين معا.

انظر أيضا
مونيكا لوينسكي

مراجع

أفعال جنسية
سوء السلوك الجنسي
فضائح جنسية
قانون
نشاط جنسي بشري

فضيحة جنسية


HCF may refer to:

Arts and entertainment
 Halt and Catch Fire (TV series)
 Hot Club de France, a French jazz group
 Half Circle Forward, a common move in fighting game special moves, popularized by Street Fighter II

Buildings in the United States
 Honolulu Control Facility, an air traffic control complex
 Hutchinson Correctional Facility, Kansas
 Hawaii Correctional Facility

Businesses
 Hard Candy Fitness, an American fitness center chain
 HCF Health Insurance, an Australian insurer

Non-profit organizations
 Hispanic College Fund
 Historic Charleston Foundation, in South Carolina, United States
 Hamilton Community Foundation, in Ontario, Canada

Sports teams and bodies
 Hellenic Cricket Federation
 Hellenic Cycling Federation
 Hércules CF, a Spanish football team
 Hungarian Chess Federation

Science, technology and mathematics
 Halt and Catch Fire (computing), a semi-mythical machine code mnemonic
 High-cycle fatigue
 Highest common factor
 Host cell factor C1
 Hundred cubic feet, a unit of volume
 Hybrid coordination function

HCF


Fred Gallagher (16 de abril, 1952) es un copiloto de rally actualmente retirado que ha competido en el Campeonato del Mundo de Rally desde 1975 a 1999 con diferentes pilotos como Tony Pond, Simo Lampinen, Henri Toivonen, Juha Kankkunen, Bjorn Waldegard, Ari Vatanen, entre otros. Ha conseguido cinco victorias en el mundial.

Trayectoria

Resultados completos en WRC

Referencias

Enlaces externos
 Fred Gallagher.juwra.com

Copilotos de rally
Norirlandeses
Nacidos en Belfast

Fred Gallagher (copiloto)


Mahonri Young (Salt Lake City, - Norwalk (Connecticut), ) fue un artista y escultor de Estados Unidos. Aunque vivió casi toda su vida en Nueva York, Young es más recordado en Utah como el nieto de Brigham Young, y por ser el autor de los monumentos de Salt Lake City "Este es el lugar" (en inglés This is the Place Monument) y el "monumento a la Gaviota" (en inglés Seagull Monument). Young es uno de los artistas más reconocidos de Utah.

Vida y obras
Young nació en Salt Lake City, Territorio de Utah de Mahonri Moriancumer Young y Agnes Mackintosh Young solo 20 días después de la muerte de su abuelo Brigham Young. Su padre  falleció cuando Young tenía solo ocho años.

En lugar de asistir a la escuela secundaria, Young eligió seguir una educación artística con el artista local James T. Harwood. Young ahorró dinero trabajando como grabador para el diario The Salt Lake Tribune; gracias a estos ahorros pudo estudiar en la Liga de estudiantes de arte de Nueva York, en Nueva York, entre 1899 y 1901, regresando por razones financieras. Trabajando para el Salt Lake Herald, Young obtuvo el dinero suficiente para viajar a París, Francia, donde estudió en la Académie Julian hasta 1905. En Francia decidió centrarse en la escultura,  aunque sus acuarelas también fueron famosas.

Al regresar a Utah, se casó con Cecilia Sharp en 1907. Tuvieron dos hijos, pero su esposa murió. Más tarde, en 1931, Young se volvería a casar con Dorothy Weir, hija del pintor J. Alden Weir.

Young no obtuvo encargos locales de escultura suficientes para ganarse la vida, por lo que se trasladó a Nueva York en 1910. Young, sin embargo, mantuvo vínculos geográficos y religiosos con su tierra natal. En 1912 recibió el encargo de la iglesia mormona para hacer el Monumento Gaviota en la Manzana del Templo. Young había presionado mucho a la iglesia para construir el monumento, pero no encontraron dinero para su financiación hasta que se mudó su familia a Nueva York.

Fue uno de los doce escultores invitados a competir por la realización del monumento a la Mujer del Pionero  en el año 1927, pero no pudo ganar.

Entre las estatuas creadas por Young  destacan las de nativos americanos para el Museo Americano de Historia Natural y diferentes obras de arte para los Estudios de la 20th Century Fox. Durante la Gran Depresión fue profesor de la Liga de estudiantes de arte de Nueva York. También completó una serie de esculturas de bronce de boxeadores que le dieron fama internacional. En 1941 la revista Life le llamó "el George Bellows de la escultura americana." Sus obras a menudo retrataron las figuras de agricultores, mecánicos, herreros y otros trabajadores.

Obtuvo una medalla de oro en la competición de escultura de los Juegos Olímpicos de Los Ángeles del año 1932. Superó al húngaro Miltiades Manno (plata) y al checo Jakub Obrovský (bronce).  Presentó la estatua titulada "At the Seaside of Arild".

El escultor estuvo asociado con la Escuela Ashcan, un movimiento artístico que se centró en escenas realistas de la vida cotidiana. Artista del realismo social, el escultor ennobleció la lucha de los trabajadores de la industria. Dos obras que dan ejemplo de estas características son "los trabajadores de fábrica - Factory Worker"  y "Campesinos - Farm Worker", dos esculturas presentes en la Exposición General de segunda categoría de Nueva York de 1939. La estatua del agricultor, un hombre afilando su guadaña, se situó en la entrada de la feria.

El escultor se sintió especialmente orgulloso del Monumento This Is the Place instalado en el This Is The Place Heritage Park, en las estribaciones de Salt Lake City. Le fue otorgado el encargo para construir el monumento en 1939 cuando el escultor tenía 62 años, la obra incluye numerosas esculturas dedicadas a los pioneros mormones. El proyecto resultó frustrante para Young, que tuvo que ganar el contrato a través de un difícil concurso . Después de otorgado, muchas de las cualidades artísticas buscadas por el escultor fueron vetadas por los representantes de gobierno del estado de Utah, la iglesia mormona, y los descendientes de los pioneros. Por ejemplo, el escultor quería que los líderes pioneros vistiesen las ropas que habían llevado al entrar en el Valle del Lago Salado el 24 de julio de 1847. Sin embargo, retratar a líderes como Brigham Young y Heber C. Kimball en tirantes y pantalones bombachos se consideró indigno. En contra, los líderes pioneros fueron retratados con pesados abrigos. El monumento fue dedicado el 24 de julio de 1947, en la fiesta del centenario de  la llegada de Brigham Young al Gran Valle del Lago Salado.

Young murió en Norwalk, Connecticut.

La obra legada por Young incluye 320 esculturas y miles de pinturas y dibujos.
<center>

<small> Pulsar sobre la imagen para ampliar. </center>

 </center>

 Notas y referencias

Bibliografía
Richard Stanton, The Forgotten Olympic Art Competitions'', Trafford Publishing, 01/03/2001 - 412 páginas

Enlaces internos
Estados Unidos en los Juegos Olímpicos
Competencias de arte en los Juegos Olímpicos

Enlaces externos

Works from the Permanent Collection of the Utah Museum of Fine Arts
Springville Museum of Art — Mahonri Macintosh Young
Meridian Magazine — Celebrating the Art of Mahonri Young
Reviews for Mahonri Young: His Life and Art — contiene algunos detalles biográficos
BYU Museum of Art Collection - contiene obras de arte realizadas por Mahonri Young

Pintores de Estados Unidos del siglo XX
Escultores de Estados Unidos en Francia
Escultores de Estados Unidos del siglo XX
Escultores de Estados Unidos del siglo XIX
Medallistas olímpicos de oro de Estados Unidos
Medallistas olímpicos de oro de Los Ángeles 1932
Santos de los Últimos Días de Estados Unidos
Miembros de la Academia Estadounidense de las Artes y las Letras

Mahonri Young


Mi Historia Musical es un álbum recopilatorio de Jaci Velásquez, lanzado a mediados de octubre del 2004. Es una colección de las canciones en idioma español más relevantes de la cantante. De los álbumes: Llegar a ti, Mi Corazón y Milagro (álbum).
El álbum fue realizado sin el consentimiento de Jaci Velásquez por Sony Music, cuando ella dejó esta compañía discográfica.
"Mi Historia Musical" viene con un bonus DVD que contiene algunos de sus videoclips que realizó en idioma español

Canciones
 Como Se Cura Una Herida (Mi Corazón)
 Llegar A Ti (Llegar a ti)
 Milagro (Milagro (álbum))
 Mi Vida No Es Nada Sin Ti (Milagro (álbum)
 A Un Paso De Mi Amor (Milagro (álbum)
 Vida Mia (Mi Corazón)
 No Hace Falta Un Hombre (Milagro (álbum)
 Vaya Con Dios (Mi Corazón)
 En El Centro De Mi Corazón (Milagro (álbum)
 Un Lugar Celestial (Llegar a ti)
 Dueño De Mi Corazón (Mi Corazón)
 Déjame Quererte Para Siempre (Mi Corazón)
 Manantial De Caricias (Llegar a ti)
 Un Trocito De Cielo (Milagro (álbum)

Bonus DVD
 Como Se Cura Una Herida (videoclip)
 Llegar A Ti (videoclip)
 No Hace Falta Un Hombre (videoclip)
 Un Lugar Celestial (A heavenly place) (videoclip)

Referencias

Álbumes de 2004
Álbumes de Jaci Velasquez

Mi historia musical


S. Dariaus ir S. Girėno stadionas er et stadion i Ąžuolynas park i Žaliakalnis i Kaunas, Litauen. Det er indviet i 1925 og har 8.248 siddepladser. I 1998 blev stadionet renoveret i henhold til UEFAs regulativer.

Kaunas
Idrætsanlæg i Litauen

S. Dariaus ir S. Girėno stadionas


Victoria Bieneck(Weilheim in Oberbayern, 26 de março de 1991) é ex-voleibolista indoor e jogadora de vôlei de praia alemã, competindo no vôlei de quadra sagrou-se campeã do Campeonato Europeu Sub-18 na Chéquia, já no vôlei de praia foi medalhista de ouro no Campeonato Europeu Sub-18 na Grécia, também no Campeonato Mundial Sub-19 em 2009 na Turquia, semifinalista no Campeonato Mundial Sub-21 de 2010 e medalhista de bronze no Campeonato Mundial Universitário de 2010 na Turquia e no Campeonato Europeu Sub-23 de 2012, ainda foi medalhista de ouro no Campeonato Mundial Sub-23 na Polônia.

Carreira

Ela passou parte de sua juventude em Schweinsberg (Stadtallendorf) em Hesse , iniciou no voleibol de quadra  desde o ano de 2000 no TV 05 Wetter, depois em 2006 na equipe juvenil do VC Olympia Berlin, competindo na edição da 1ª Bundesliga em 2007, disputou a Copa Federal (Bundespokal) de 2007, categoria Sub-18 representando  Hesse, depois representou a seleção juvenil na edição do Campeonato Europeu de Sub-18 em 2007 em Brno e sagrou-se medalhista de ouro. Em 2009, transferiu-se para o time rival, ou seja, Köpenicker SC s e permaneceu até 2011.

No período de 2004 a 2006 ela competia no vôlei de praia com sua irmã Felicitas Bieneck nas competições juvenis nacionais, a partir de 2007 competiu com Marika Steinhauff e finalizaram em décimo terceiro posto no Campeonato Europeu Sub-20 de 2008 em San Salvoe ganhou a medalha de bronze no  Mundial Universitário de Voleibol de Praia de 2010  em Alanya, ainda em 2008 jogou com  Laura Weihenmaier e conquistou a medalha de prata no Campeonato Europeu Sub-18 em Loutraki

No Campeonato Mundial de Vôlei de Praia Sub-19 de 2009, realizado em Alanya, esteve ao lado de Christine Aulenbrock e conquistaram a medalha de ouro; no mesmo ano, ao lado de Marika Steinhauff esteve no Campeonato Mundial de Voleibol de Praia Sub-21 de Blackpool, quando terminaram na quinta colocação.Em 2010, compete novamente ao lado de Christine Aulenbrock, estrearam no Circuito Mundial no Aberto de Kristiansand, ocasião da vigésima quinta posição, depois, formou dupla com Chantal Laboureur e foram semifinalistas na edição do Campeonato Mundial de Voleibol de Praia Sub-21 em Alanya.No ano de 2014 formou dupla com Julia Großner para disputar o Campeonato Europeu de Vôlei de Praia, Masters de Cagliari, e finalizaram em quarto lugar.

Com Julia Großner  disputou o circuito nacional de 2011 a 2016, conquistando as etapas de Münster e Frankfurt em 2012, finalizando em sétimo na classificação geral no nacional e ficou em sétimo. Na temporada de 2013, terminaram em quarto lugar no torneio CEV Satélite em Antália. E ao lado de Isabel Schneider conquistaram a medalha de ouro no Campeonato Mundial Sub-23 em Mysłowice, juntas disputaram  o Campeonato Mundial de Stare Jabłonki, eliminadas na primeira fase. No Campeonato Alemão 2013, ao lado de Julia Großner ficou em quinto lugar; no ano de 2014 obtiveram o título no Aberto de Anapa no circuito mundial.

No ano de 2014 formou dupla com Julia Großner para disputar o Campeonato Europeu de Vôlei de Praia, Masters de Cagliari, e finalizaram em quarto lugar. e no Campeonato Europeu e no Campeonato Alemão, ficando em quinto no nacional nos anos de 2015 e 2016.

A partir de 2017, retomou a parceria com Isabel Schneider, no circuito mundial terminaram em terceiro lugar em Xiamen (três estrelas), quarto em Moscou (três estrelas) e o nono posto nos cinco estrelas de Poreč e Gstaad. No Campeonato No Mundial de Viena disputaram a repescagem. No Campeonato da Europa de 2017 em Jūrmala e ficou em décimo sétimo lugar, depois alcançaram o quarto lugar no campeonato alemão.

No Circuito Mundial de 2018,  ao lado de Schneider obteve os quartos lugares em Fort Lauderdale (cinco estrelas) e Ostrava (quatro estrelas), na edição do Campeonato Europeu na Holanda terminaram em quinto; ainda em 2018 foi campeã alemã em Timmendorfer Strand . Também no World Tour 2019 eles foram nono em Sydney e quinto em Kuala Lumpur (cada 3 estrelas) e nono em Tóquio (4 estrelas).NO ano de 2019, disputou o Campeonato Mundial em Hamburgo e terminaram em décimo sétimo. No campeonato alemão de 2019 foram superadas nas quartas de final, já no circuito mundial terminaram em nono lugar no Torneio quatro estrelas de Roma.

Em 2020,  terminou em quarto lugar no campeonato alemão e em quinto no Campeonato Europeu em Jūrmala  e no ano de 2021  terminaram em nono lugar em alguns eventos do circuito mundial e terminaram em quinto no Campeonato Europeu em Viena.Também foram as segundas colocadas no torneio nacional King of the Court em Hamburgo. Depois de terminar em quinto no Campeonato Alemão  anunciou sua aposentadoria.

Títulos e resultados

 Aberto de Anapa do Circuito Mundial de Vôlei de Praia de 2014
 3* de Xiamen do Circuito Mundial de Vôlei de Praia de 2017
 5* de Fort Lauderdale do Circuito Mundial de Vôlei de Praia de 2018
 4* de Ostrava  do Circuito Mundial de Vôlei de Praia de 2018
 3* de Moscou do Circuito Mundial de Vôlei de Praia de 2017
 Campeonato Europeu  de Vôlei de Praia:2014
 Campeonato Mundial Sub-21:2010

Ligações externas

Jogadores de voleibol de praia da Alemanha
Pontas de voleibol
Voleibolistas da Alemanha

Victoria Bieneck


Tradicija esperanta u Hrvatskoj, predstavlja zaštićeno kulturno dobro Republike Hrvatske.

Datacija je od poč. 20. do početka 21. stoljeća. Organizirani početci nacionalnoga esperantskog pokreta sežu u godinu 1908. odnosno početak 1909. godine, kada je u Zagrebu osnovano Društvo hrvatskih esperantista što su ga predvodili leksikograf, publicist, antologičar i prevoditelj Mavro Špicer te nastavnica Danica Bedeković pl. Pobjenički. Hrvatski esperantisti daju izniman doprinos globalnoj zajednici esperantista svijeta. Kao što očuvanje mjesnih govora na nacionalnoj razini izravno doprinosi očuvanju globalne jezične raznolikosti, tako je očuvanje međunarodnoga jezika esperanta kao globalne kulturno-jezične baštine čovječanstva važno i na nacionalnim razinama jer omogućuje malim narodima poput hrvatskoga da svoja kulturna dostignuća upravo putem ovoga nacionalno neutralnoga sredstva međunarodne komunikacije prezentiraju svjetskoj esperantskoj javnosti. Uloga esperanta kao jezika posrednika za promicanje hrvatske kulturne i umjetničke, a napose književne baštine i suvremene književne produkcije, argument je za upisivanje ovoga jezika kao nematerijalnoga dobra u Registar kulturnih dobara Republike Hrvatske.

Smještaj kulturnog dobra
Smještaj kulturno dobra: Zagreb, Rijeka, Osijek, Split, Bjelovar, Đurđevac, Sisak, Hrašćina i Velika Gorica.

Zaštita
Pod oznakom Z-7298 zavedena je pod vrstom "nematerijalna kulturna baština", pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "usmena predaja, izričaji i govori".

Izvori

Zaštićena usmena predaja, izričaji i govori Republike Hrvatske
Esperanto u Hrvatskoj

Tradicija esperanta u Hrvatskoj


دورنير كونسلتنق جي ام بي اتش  شركة دولية للاستشارات وإدارة المشاريع في مجالات الحركة، والنقل، والبيئة، والمياه .

تأسست الشركة عام 1962 من الشركة الأم Dornier Planungsberatung في مدينة Friedrichshafen في ألمانيا والتي ركزت على مشاريع البحث والتطوير للمنشآت العامة والعسكرية.

في عام 1995 سجلت Dornier من خلال دايملر بنز Daimler-Benz لتكون شركة استشارية مستقلة ذات مسؤولية محدودة (GmbH).
مع تأسيس شركة إيدس(EADS) في عام 2000 ، أصبحت Dornier مملوكة بنسبة 100 ٪ من ايدس دويتشلاند جي ام بي اتش (EADS Deutschland GmbH).
في الوقت الحاضر لدى Dornier Consulting نحو 350 موظف في جميع أنحاء العالم. حيث تدير أكثر من 100 مشروع في 25 بلد بتكلفة إجمالية تقدر بـ 30 مليار يورو.

تعمل Dornier Consulting مع كبار العملاء مثل الاتحاد الأوروبي ومختلف الحكومات والوكالات والبنك الدولي والدويتشه بان (Deutsche Bahn) ودايملر(Daimler) و(EADS) وغيرها.

وقد تم إعادة هيكلة وحدات الأعمال في عام 2007 ، وهي الآن التخصصات الأربعة التالية :
 Transportation / Infrastructure النقل / البنية التحتية
 Automotive السيارات
 Aerospace / Security الفضاء والطيران / الأمن
 Environment / Water البيئة والمياه

لدى Dornier Consulting شركات فرعية وهي : (PM Academy GmbH) وتعمل في التدريب في مجال إدارة المشاريع، و(wpm Projektmanagement GmbH)وتعمل في الخدمات الاستشارية في مجال إدارة مشاريع البناء، و(Dornier Consulting Engineering & Services) وتعمل في دعم المصنعين والموردين في تنمية وضمان الجودة) ، وقد افتتح مؤخرا فرع لـ Dornier Consulting في جنوب أفريقيا.

كما يوجد لدى Dornier Consulting فروع في كل من :أبو ظبي (الإمارات العربية المتحدة) ، موسكو (روسيا) والخرطوم (السودان) والرياض (المملكة العربية السعودية) .

إي إيه دي إس
تأسيسات سنة 1962 في ألمانيا الغربية
تأسيسات سنة 1962 في ألمانيا
شركات ألمانيا
شركات ألمانية أسست في 1962
شركات صناعة
شركات مقرها في فريدريشسهافن

دورنير كونسلتنق


Aceasta este o listă de evenimente care vizează comunitatea LGBT. Lista cuprinde, în principal, parade de pride, dar include, de asemenea, și alte tipuri de evenimente, precum competiții sportive și concursuri de frumusețe destinate persoanelor LGBT și festivaluri de film cu tematică LGBT.

Africa

America Centrală

America de Nord

America de Sud

Asia

Europa

Note

Liste de evenimente
LGBT

Listă de evenimente LGBT


Fyrtøjet er en dansk børnefilm fra 1993 instrueret af Mihail Badica efter eget manuskript.

Handling
Der kom en Soldat marcherende henad Landevejen: Een, To!, Een To! han havde sin Tornyster paa Ryggen og en Sabel ved Siden, for han havde været i Krigen, og nu skulle han hjem. Den rumænsk/danske dukkefilmmester Mihail Badica genfortæller frejdigt og frit H.C. Andersens prægtige eventyr i sit eget dukkefilmunivers: soldaten er blevet en tørstig landsknægt og prinsessen en buttet matrone. Denne dukkefilm har international standard og er helt enestående, idet dukkerne gestikulerer på tegnsprog, således at døve børn og voksne hjælpes på vej, uden at det på nogen måde generer hørende.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Dukkefilm fra Danmark
Børnefilm fra Danmark
Danske film fra 1993

Fyrtøjet (film fra 1993)


Castillejo es una localidad del municipio de Puebla de Azaba, en la comarca del Campo de Argañán, provincia de Salamanca, Castilla y León, España.

Historia

Los orígenes de Castillejo de Azaba se remontan a la repoblación llevada a cabo por los reyes de León en la Edad Media, quedando integrado en el Campo de Argañán, dentro de la jurisdicción de Ciudad Rodrigo, denominándose entonces la localidad simplemente como Castillejo. Con la creación de las actuales provincias en 1833, Castillejo de Azaba quedó encuadrado en la provincia de Salamanca, dentro de la Región Leonesa.

Demografía
En 2017 contaba con una población de 34 habitantes, de los cuales 16 son varones y 18 son mujeres (INE 2017).

Véase también
 Puebla de Azaba

Referencias

Enlaces externos

Castillejo de Azaba
Castillejo de Azaba

Castillejo de Azaba


O USS Kansas foi um couraçado pré-dreadnought operado pela Marinha dos Estados Unidos e a quarta embarcação da Classe Connecticut, depois do ,  e , e seguido pelo  e . Sua construção começou em fevereiro de 1904, na New York Shipbuilding Corporation, sendo lançado ao mar em agosto de 1905 e comissionado em abril de 1907. Era armado com uma bateria principal composta por quatro canhões de 305 milímetros montados em duas torres de artilharia duplas, tinha um deslocamento carregado de quase dezoito mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade máxima de dezoito nós.

O Kansas teve uma carreira relativamente tranquila que envolveu sobretudo exercícios de rotina, atuando principalmente na Costa Leste dos Estados Unidos e no Caribe. Ele deu uma volta ao mundo entre 1907 e 1909, como parte da Grande Frota Branca. Fez viagens diplomáticas para a Europa em 1910 e 1911. A partir de 1913 envolveu-se na Revolução Mexicana para proteger interesses norte-americanos. Isto culminou com a Ocupação de Veracruz no ano seguinte. Foi usado como navio-escola durante a Primeira Guerra Mundial e ao final conflito como transporte de tropas para repatriar soldados norte-americanos. Foi descomissionado em 1921 e desmontado em 1923.

Projeto
A classe Connecticut seguiu a classe Virginia, mas corrigiu algumas das deficiências mais significativas no projeto anterior, principalmente o arranjo sobreposto dos canhões principais e alguns dos secundários. Uma bateria terciária mais pesada de 178 milímetros substituiu os canhões de 152 milímetros que foram usadas em todos os projetos anteriores dos EUA. Apesar das melhorias, os navios tornaram-se obsoletos com a construção do revolucionário encouraçado britânico , concluído antes da maioria dos membros da classe.

O Kansas tinha 139,1 metros de comprimento total, boca de 23,4 metros e calado de 7,5 metros. Ele deslocava 16 mil toneladas conforme projetado e até 17 949 em plena carga. O navio era movido por motores a vapor de expansão tripla com dois eixos avaliados em 16 500 cavalos indicados de potência, com vapor fornecido por doze caldeiras Babcock & Wilcox movidas a carvão canalizados em três funis. O sistema de propulsão gerou uma velocidade máxima de dezoito nós (33 quilômetros por hora). Como construído, ele foi equipado com mastros militares pesados, mas estes foram rapidamente substituídos por equivalentes treliçados, em 1909. Quando finalizado, sua tripulação era de 827 oficiais e homens, posteriormente aumentado para 881 e 896.

O navio era armado com uma bateria principal de quatro canhões Mark 5, de 305 milímetros (calibre 45) em duas torres de canhão gêmeas na linha central, uma à frente e outra à ré. A bateria secundária consistia em oito canhões de 203 milímetros (calibre 45) e doze canhões de 178 milímetros (calibre 45). Os canhões de 203 milímetros foram montados em quatro torres gêmeas no meio do navio e os canhões de 7 polegadas foram colocados em casamatas no casco. Para defesa de curto alcance contra torpedeiros, ele carregava vinte canhões de 76 milímetros (calibre 50) montados em casamatas ao longo da lateral do casco e doze canhões de 3 libras. Também carregava quatro canhões de 1 libra. Como era padrão para os navios capitais da época, o Kansas carregava quatro tubos de torpedo de 533 milímetros, submersos em seu casco na lateral.

O cinturão blindado do Kansas tinha 279 milímetros de espessura sobre os paióis e os espaços das máquinas de propulsão e 152 milímetros sob outros espaços. As torres de canhão da bateria principal tinham 305 milímetros em suas faces, e as barbetas de sustentação tinham 254 milímetros de blindagem. As torres secundárias tinham 178 milímetros de blindagem frontal. A torre de comando tinha 229 milímetros nos lados.

Histórico de serviço

Construção e Grande Frota Branca

A quilha do Kansas foi batida no New York Shipbuilding Corporation de Camden, New Jersey. Ele foi lançado em 12 de agosto de 1905. Depois de concluir o trabalho de adaptação, o navio foi comissionado na frota em 18 de abril de 1907 na Filadélfia. O capitão Charles E. Vreeland foi o primeiro comandante do navio. Ele iniciou um cruzeiro de lançamento em 17 de agosto ao largo de Provincetown, Massachusetts, que revelou a necessidade de modificações, que começaram na Filadélfia em 24 de setembro. Em 9 de dezembro, ele se juntou aos navios que seriam designados para a Grande Frota Branca em Hampton Roads.

Em 16 de dezembro, o Kansas partiu de Hampton Roads com a Grande Frota Branca para uma circum-navegação. O cruzeiro da Grande Frota Branca foi concebido como uma forma de demonstrar o poder militar americano, particularmente para o Japão. As tensões começaram a aumentar entre os Estados Unidos e o Japão após a vitória deste último na Guerra Russo-Japonesa em 1905, particularmente sobre a oposição racista à imigração japonesa para os Estados Unidos. A imprensa de ambos os países começou a convocar a guerra, e Roosevelt esperava usar a demonstração de poderio naval para deter a agressão japonesa. O cruzeiro também pretendia afirmar o status dos Estados Unidos como uma potência naval global e convencer o Congresso da necessidade de apoiar o aumento dos gastos navais. A frota navegou para o sul até o Caribe e depois para a América do Sul, fazendo escalas em Port of Spain, Rio de Janeiro, Punta Arenas e Valparaíso, entre outras cidades. Depois de chegar ao México em março de 1908, a frota passou três semanas praticando artilharia. A frota então retomou sua viagem pela costa do Pacífico das Américas, parando em São Francisco e Seattle antes de cruzar o Pacífico para a Austrália, parando no Havaí no caminho. As paradas no Pacífico Sul incluíram Melbourne, Sydney e Auckland.

A frota então virou para o norte para as Filipinas, parando em Manila, antes de seguir para o Japão, onde uma cerimônia de boas-vindas foi realizada em Yokohama. Seguiram-se três semanas de exercícios na Baía de Subic, nas Filipinas, em novembro. Os navios passaram por Cingapura em 6 de dezembro e entraram no Oceano Índico; eles carvoaram em Colombo antes de prosseguir para o Canal de Suez e carvoar novamente em Porto Saíde, Egito. A frota fez escala em vários portos do Mediterrâneo antes de parar em Gibraltar, onde uma frota internacional de navios de guerra britânicos, russos, franceses e holandeses saudou os americanos. Os navios então cruzaram o Atlântico para retornar a Hampton Roads em 22 de fevereiro de 1909, tendo percorrido 86 542 quilômetros. Lá, eles realizaram uma revisão naval para o presidente Theodore Roosevelt.

Tempos de paz

Uma semana depois de retornar da viagem, o Kansas partiu para o Estaleiro Naval da Filadélfia para uma revisão após o longo período no mar. O trabalho foi concluído em 17 de junho e, a partir de então, o encouraçado iniciou uma rotina de manobras e vários exercícios de treinamento em tempo de paz que continuaram ao longo do ano seguinte. Em 15 de novembro de 1910, o navio ingressou na 2.ª Divisão de Encouraçados para um cruzeiro à Europa, parando em Cherbourg, na França, e em Portland, na Inglaterra. Os navios então cruzaram novamente o Atlântico, parando em São Domingos e Cuba antes de seguirem para Hampton Roads. Uma segunda viagem à Europa ocorreu em meados de 1911; desta vez, a divisão navegou para o Mar Báltico, visitando vários portos da região, incluindo Copenhaga, Dinamarca, Estocolmo, Suécia, Kronstadt, Rússia, e Quiel, Alemanha. Os navios chegaram de volta a Provincetown em 13 de julho e depois disso se juntaram aos exercícios de treinamento da frota em Virginia Capes. O Kansas partiu para o Norfolk Navy Yard em 3 de novembro para outra revisão.

O Kansas iniciou uma série de extensas manobras no início de 1912, baseado na Baía de Guantánamo, Cuba. Ele voltou a Hampton Roads para cumprimentar um esquadrão de navios de guerra alemães - o cruzador de batalha  e os cruzadores leves Bremen e Stettin — que visitaram o porto de 28 de maio a 8 de junho. O Kansas então embarcou em um cruzeiro de treinamento ao longo da costa leste dos Estados Unidos para aspirantes da Academia Naval dos Estados Unidos em 21 de junho. Ele desembarcou os aspirantes em Annapolis no dia 30 de agosto. Em 15 de novembro, a belonave iniciou um cruzeiro de treinamento para o Golfo do México, chegando de volta à Filadélfia para uma revisão em 21 de dezembro. O navio voltou ao serviço em 5 de maio de 1913 e cruzou a costa leste nos meses seguintes. Em 25 de outubro, ele cruzou o Atlântico e o Mar Mediterrâneo, que incluiu uma escala em Gênova, na Itália. Depois de retornar à Baía de Guantánamo, ele foi enviado para a costa do México para proteger os interesses dos Estados Unidos durante a Revolução Mexicana. O navio estava de volta a Norfolk em 14 de março de 1914, e outra revisão na Filadélfia ocorreu em 11 de abril. Em 1º de julho, o Kansas partiu de Norfolk para levar os restos mortais do recém-falecido embaixador venezuelano nos Estados Unidos de volta ao seu país de origem. Ele chegou a La Guaira em 14 de julho antes de retornar à costa mexicana para apoiar as forças que ocupavam Veracruz. Ele deixou a área em 29 de outubro para responder aos distúrbios em Porto Príncipe, Haiti, chegando em 3 de novembro. O encouraçado permaneceu lá por um mês antes de partir em 1º de dezembro para a Filadélfia. O navio então retomou a rotina normal de exercícios de treinamento em tempos de paz na costa leste e em Cuba até 30 de setembro de 1916, quando passou por outra revisão na Filadélfia.

Primeira Guerra Mundial

O navio ainda estava em doca seca quando os Estados Unidos declararam guerra à Alemanha em 6 de abril de 1917. Em 10 de julho, ele foi designado para a 4.ª Divisão de Encouraçados e foi incumbido principalmente de treinar pessoal na Baía de Chesapeake. Em setembro de 1918, ele foi designado para o serviço de escolta de comboio, com a primeira missão desse tipo em 6 de setembro. O navio partiu com seu navio irmão  e o dreadnought  para proteger o comboio de tropas HX. Em 16 de setembro, os três couraçados deixaram o comboio no Atlântico e voltaram para os Estados Unidos, enquanto outras escoltas trouxeram o comboio para o porto. No dia 17, o South Carolina perdeu sua hélice de estibordo, o que a obrigou a reduzir a velocidade para onze nós (vinte quilômetros por hora) usando apenas a hélice de bombordo. O Kansas e o New Hampshire permaneceram com o South Carolina para escoltá-lo de volta ao porto. O dever do comboio não durou muito, pois os alemães assinaram o Armistício que encerrou a guerra em 11 de novembro.

Após o fim da guerra em novembro de 1918, ele se juntou ao esforço para devolver os soldados americanos da França, fazendo cinco viagens a Brest, na França. A primeira delas ocorreu em dezembro; o Kansas e o encouraçado  partiram em 10 de dezembro e chegaram a Brest no dia 22. Os dois navios embarcaram um total de 2.732 soldados entre eles ao longo de quatro dias antes de partir para a viagem de volta. Uma grande reforma na Filadélfia ocorreu de 29 de junho de 1919 a 17 de maio de 1920. Ele então seguiu para Annapolis, chegando no dia 20 e embarcando aspirantes para outro cruzeiro de treinamento, desta vez para o Oceano Pacífico. O encouraçado passou pelo Canal do Panamá e visitou vários portos na costa oeste, incluindo Honolulu, Seattle, São Francisco e San Pedro. Ele deixou San Pedro em 11 de agosto com destino ao Canal do Panamá e cruzou para o Caribe para uma parada na Baía de Guantánamo. O Kansas voltou a Annapolis em 2 de setembro, onde desembarcou os aspirantes. O contra-almirante Charles Frederick Hughes ergueu sua bandeira a bordo do Kansas, na Filadélfia, como a nau capitânia da 4.ª Divisão de Encouraçados.

O navio partiu no dia 27 de setembro para um cruzeiro no Caribe. Enquanto em Grassey Bay, nas Bermudas, em 2 de outubro, Eduardo, Príncipe de Gales, visitou o navio. No dia 4, ele passou pelo Canal do Panamá e navegou até a Samoa Americana, parando em Pago Pago, Samoa em 11 de novembro. O Kansas então visitou o Havaí antes de cruzar de volta o Canal do Panamá e, finalmente, retornar à Filadélfia em 7 de março de 1921. Outro cruzeiro de treinamento de aspirantes ocorreu em 4 de junho; três outros encouraçados juntaram-se a ele para uma visita às águas europeias. As paradas incluíram Oslo, Noruega, Lisboa, Portugal e Gibraltar. Eles passaram pela Baía de Guantánamo antes de retornar a Annapolis em 28 de agosto. Uma visita a Nova York ocorreu de 3 a 19 de setembro. Ele voltou à Filadélfia no dia seguinte, onde foi desativado em 16 de dezembro. O Kansas foi retirado do Registro Naval em 24 de agosto de 1923, de acordo com os termos do Tratado Naval de Washington, e foi posteriormente desmontado.

Bibliografia

Ligações externas

Classe Connecticut
Navios de 1905
Navios construídos em Nova Jérsei
Couraçados da Marinha dos Estados Unidos

USS Kansas (BB-21)


The year 1806 in architecture involved some significant events.

Buildings and structures

Buildings

January 30 – The original span of the Lower Trenton Bridge over the Delaware River in the United States is opened.
August 15 – Construction work starts on the Arc de Triomphe in Paris, commissioned by Napoleon Bonaparte from Jean Chalgrin. Also this year a competition for design of a Temple de la Gloire de la Grande Armée is won by Claude Étienne de Beaumont but Napoleon instead commissions Pierre-Alexandre Vignon to construct what will become La Madeleine, Paris.
December 1 – The Olympic Theatre opens in Drury Lane, London.
December 6 – The African Meeting House (Boston, Massachusetts), designed by Asher Benjamin, is dedicated.
The Old West Church (Boston, Massachusetts), designed by Asher Benjamin, is built.
The Circular Congregational Church in Charleston, South Carolina, designed by Robert Mills, is completed.
The Basílica del Juramento de San Rafael in Córdoba, Andalusia, is completed.
Iglesia de la Inmaculada in Heredia, Costa Rica, is completed at about this date.
Latrobe Gate to Washington Navy Yard in Washington, D.C., designed by Benjamin Henry Latrobe, is completed.
Gore Place, Waltham, Massachusetts, probably incorporating designs by Joseph-Guillaume Legrand, is completed.
Württembergisches Palais in Regensburg, Bavaria, is completed by Emanuel Herigoyen.
Sándor Palace, Budapest, designed by Mihály Pollack, is completed.
New Sloswicke's Hospital in Retford, Nottinghamshire, England, is built.
New Royal Military Academy, Woolwich, England, designed by James Wyatt, is opened.
The Admiralty building, Saint Petersburg is designed by Andreyan Zakharov; it will be completed in 1823 after his death.
Rosneath House in Scotland, designed by Joseph Bonomi the Elder is finished.
Demolition of al-Baqi.

Awards
 Grand Prix de Rome, architecture: Jean-Baptiste Desdeban.

Births

April 9 – Isambard Kingdom Brunel, English civil engineer (died 1859)
October 14 – Niels Sigfred Nebelong, Danish historicist architect (died 1871)
November 23 – Philipp Hoffmann, German architect and builder (died 1889)

Deaths
June 17 – Henry Holland, English architect to the British aristocracy (born 1745)
November 18 – Claude Nicolas Ledoux, French neoclassical architect (born 1736)

References

Architecture
Years in architecture
19th-century architecture

1806 in architecture


Yukarıçinik, Samsun ilinin Tekkeköy ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 25 km, Tekkeköy ilçesine 12 km uzaklıktadır.

Nüfus

Tekkeköy'ün mahalleleri

Yukarıçinik, Tekkeköy


Plexul lombar se formează din ramurile ventrale ale nervilor spinali L1,L2,L3 și parțial L4. Ramurile colaterale sunt: Nervul ilioinghinal, iliohipogastric, genito-femural, cutanat femural lateral. Ramurile terminale sunt: nervul femural, obturator și obturator accesor. Plexul lombar e așezat în planurile musculare ale mușchiului Psoas mare.

Nervii membrului inferior

Plexul lombar


ස්කූබි-ඩූ යනු, 1969 සිට වර්තමානය දක්වා නිපැයුනු, සජීවිකරණ රූපවාහිනී කතාමාලා කිහිපයකින් සමන්විත,  ඇමරිකානු සජීවිකරණ කාටූන් පෞරාධිකාරියකි. ස්කූබි-ඩූ, වෙයාර් ආ යූ! නමැති මුල් කතාමාලාව, හන්නා-බාර්බරා නිෂ්පාදන වෙනුවෙන් 1969දී නිමැවුනේ,  ජෝ රූබි සහ කෙන් ස්පියර්ස් යන රචකයන් විසිනි. අධිස්වභාවික ජීවින් සම්බන්ධිත බැව් පෙනෙන අභිරහස් සිදුවීම්, විගඩම් හා වැරදි උපාය මාලාවන් සංකලනයක් ඔස්සේ විසඳන, ගැටවර/ගැටවරියන් සතර දෙනා —ෆ්‍රෙඩ් ජෝන්ස්, ඩැෆ්නි බ්ලේක්, වෙල්මා ඩින්ක්ලි සහ නෝර්විල් "ෂැගී" රොජර්ස්—සහ ස්කූබි-ඩූ නම්, ඔවුන්ගේ කතා කල හැකි දුඹුරු ග්‍රේට් ඩේන් බල්ලා, මෙම  සෙනසුරාදා උදයේ කාටූන් මාලාවෙහි විෂය මාතෘකා වෙති.

මුල් කතාමාලාවේ සාර්ථකත්වය හා සමගම, හන්නා-බාර්බරා සහ එහි අනුප්‍රාප්තික වෝනර් බ්‍රදර්ස් ඇනිමේෂන් විසින්, බොහෝ අනුබැඳුම් සහ පෝතක-වැඩසටහන්මය සජීවිකරණ කතා මාලා මෙන්ම, රූපවාහිනී විශේෂ වැඩ සටහන් හා ටෙලිචිත්‍රපට,  සදෘශ්‍ය-වෙත-සෘජුව චිත්‍රපට මාලාවක් සහ, වෝනර් බ්‍රදර්ස්–නිෂ්පාදිත නාට්‍යමය වෘත්තාන්ත චිත්‍රපට දෙකක්ද අඩංගු ආශ්‍රිත කටයුතු කිහිපයක්ද, නිෂ්පාදනය කෙරිණි.

ස්කූබි ඩූ ගැන කෙටියෙන්

ස්කූබි ඩූ සහ අපූරු යහළුවන් කණ්ඩායම හොල්මන් අවතාර සම්බන්ධයෙන් අභිරහස් විසදීමට සමත් වෙයි. හැම කතාවක්ම අවසානයෙ හොල්මන් අවතාර හෝ අද්භූත බලවේගයන් නොමැති බවත් පෙන්වා දෙමින් සිදුවන අත්භූත දේවල් පසුපස ඇති පැහැදිලි හේතු නරඹන්නන්ට ඉදිරිපත් කරන්නේ රහස් පරීක්ෂක කතා මාලාවක් ලෙසිනි. කතා කරන්නත් පුලුවන් දුඹුරු පාට, ස්කූබි විස්කෝතු ලැබෙනවානම් ඕනම දේකට ඔට්ටු වෙන්න ලෑස්ති කෙනෙකි. ස්කූබු ඩූ බල්ලා සහ යහළුවන් ගැන නොදන්නා කෙනෙක් දැන් නොමැත. ලොකු කුඩා කොයි කවුරුත් වයස් සීමාවකින් තොරව ස්කූබු ඩූ කාටූන් නැරඹීමෙන් සතුටු වෙති.ඇමරිකානු නිෂ්පාදිත දීර්ඝතම කාටුන් කතා පෙළ වන්නේ ද ස්කූබි ඩූ කාටුන් කතා පෙළයි. 1969 වසරේ සැප්තැම්බර් මස 13 වැනිදා මුලින්ම විකාශය වූ ස්කූබි ඩූ ගේ වික්‍රමයන් අද දක්වාද කාලයෙන් කාලයට වෙනස් කරමින් නැවත නිර්මාණය වේ.

ස්කූබි ඩූ බල්ලා හදපු හැටි

ස්කූබි ඩූ නිර්මාණය කර ඇත්තේ ජැක් හනා හා ජෝසප් බාබරාගේ සුප්‍රකට කාටූන් නිෂ්පාදක සමාගමයි. රූබි සහ කෙන් ස්පියර් එහි කතා නිර්මාණය කරන ලදී. එහි කාටූන් චිත්‍ර ඇදීම පැවරුනේ ජපානයේ සිට ඇමරිකාවට ගිය ඊවෝ ටකමෝටෝ වෙතයි. මේ කතාවේ එන ස්කූබි නිර්මාණය කිරීම පිළිබදව රූබි සහ කෙන් දින ගණනක් කල්පනා කර ඇත. අවසානයේ විශාල වර්ගයක බල්ලෙක් කථාවට සුදුසු යැයි තීරණය කර ඇත. ඉන් පසුව එම බල්ලා නිර්මාණය කිරීම ඊවෝට භාර කර ඇත. ඊවෝ අවසානයේදී මීට "ෂිප්ඩෝග්" වර්ගයේ බල්ලෙක් සුදුසු ඇයි තීරණය කරන ලදී.නමුත් පසුව ඔහු තම තීරණය වෙනස් කොට මීට "ග්‍රේන්ඩේන්" වර්ගයේ බල්ලෙකු යොදා ගැනීමට තීරණය කරන ලදී.ඉන් පසුව ඔහු "ග්‍රේන්ඩේන්" බල්ලෙකුව නිරීක්ෂණය කොට ඒ ආධාරයෙන් අමුතුම වර්ගයේ බල්ලෙකු නිර්මාණය කලේය. ඒ අද ලොව සුප්‍රකට වූ ස්කූබි ඩූ චරිතයයි.

ආශ්‍රිත
සටහන්

ස්කූබි ඩූ
රූපවාහිනී කාටූන් කථාමාලා

ස්කූබි ඩූ


Laccaria amethystina (Mordecai Cubitt Cooke, 1884) este o  specie de ciuperci comestibile din încrengătura Basidiomycota în familia Hydnangiaceae și de genul Laccaria, denumită în popor amăgitoarea de ametist. Ea coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). Această specie foarte comună se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord, crescând în grupuri mari, adesea în tufe, prin păduri de conifere și de foioase, preferând un factor de mediu mai umed și răcoros. La vreme potrivită apare din iunie până în noiembrie.

Numele epitetului este derivat din cuvântul de limba greacă veche (, transliterat în limba  = de culoarea ametistului, împânzit cu ametist).

Descriere

 Pălăria: are un diametru de 2-7 (10) cm, foarte rar chiar până la 15 cm, este destul de subțire, higrofană (își schimbă culoarea atunci când pierde sau absoarbă apă), inițial semisferică și aproape închisă, apoi convexă cu marginea răsucită în jos, fiind, progresată în vârstă, întinsă cu centrul pălăriei deprimat (în formă de pâlnie sau ombilic), îndoită neregulat și lobată. Cuticula este mată, netedă sau fin solzos-fibroasă. Culoarea tinde între lila, violet viu și albăstrui, dar buretele se decoloreze la secete sau bătrânețe gri-albicios.
 Lamelele: sunt groase, clar distanțate între ele, cu lamele intermediare și câteodată bifurcate, în tinerețe aderente, mai târziu slab decurente la picior. Sunt de aceeași culoare cu pălăria și acoperite în vârstă de o pulbere fină, albicioasă a sporilor.
 Piciorul: este mereu mai lung ca diametrul pălăriei cu o înălțime de 4-10 cm și cu o lățime de 0,4-0,8 cm destul de subțire, fiind plin, fibros, cilindric,  adesea sinuos, nu rar ceva curbat și fără inel. El este de aceeași culoare cu pălăria.
 Carnea: este mai fragedă în partea pălăriei și mai fibroasă în cea a piciorului, de culoarea pălăriei și piciorului respectiv. Mirosul este plăcut și slab aromatic (amintind ușor de ciuperci) și gustul dulceag. Buretele este variabil, deoarece modifică aspectul său în stare uscată și, prin urmare, este nu prea ușor de determinat.
 Caracteristici microscopice: are spori rotunzi și verucoși punctați-țepoși, neamilozi (nu se decolorează cu reactivi de iod), sub microscop hialini (translucizi), cu o mărime de 8-10 microni. Pulberea lor este albă.
 Reacții chimice: Cuticula se colorează cu Hidroxid de potasiu negru.

Confuzii
Buretele poate fi confundat cu mai multe alte specii, între altele cu forme mici ale lui Cortinarius traganus (otrăvitor) sau Cortinarius violaceus (comestibil), cu Entoloma chalybeum (necomestibil), Entoloma dichroum (necomestibil), Entoloma euchroum (fără valoare culinară, un gust sau miros particular lipsește), Entoloma serrulatum (necomestibil, fără valoare culinară), Inocybe geophylla var. lilacina (otrăvitoare), cu forme rozalii ale lui Laccaria laccata (comestibil), Laccaria maritima (comestibil),  Laccaria proxima (comestibil) sau cu Cuphophyllus lacmus (comestibil), Mycena pura ((condiționat comestibilă, ușor otrăvitoare, margine canelată, miros de ridiche), și Mycena diosma (otrăvitor, margine canelată, miros de cutie de țigări).

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Amăgitoarea de ametist este o ciupercă de calitate medie. Deși în mod normal destul de mică, crește mereu în cantități respectabile. Astfel este adesea culeasă și consumată, dar confuzia cu ciuperci otrăvitoare sunt posibile (datorită marii variabilități). Ea poate fi preparată și consumată ca buretele de rouă și să fie foarte delicioasă după conservarea în oțet.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto: "Der große Pilzführer", vol. 1-7, vezi sub "Note"
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Laccaria amethystina, film

Laccaria
Micoriză
Ciuperci comestibile
1778 în știință

Laccaria amethystina


Se denominan girogonitos a las partes calcificadas de los oogonios de las algas de la Clase Charophyceae. Su diámetro suele oscilar entre 400 y 600 µm. Se pueden conservar como fósiles, siendo útiles en bioestratigrafía. Se han establecido biozonas en el Mesozoico y el Terciario a partir de fósiles de girogonitos. El primer científico en emplear el término fue Lamarck en 1809, aunque no se asoció estas estructuras con las algas carofíceas hasta el año 1822, después de que Leman lo propusiera en 1812.

Referencias

Characeae
Micropaleontología

Girogonito


Die Hallenradsport-Weltmeisterschaften 2010 fand vom 26. bis 28. November 2010 in Stuttgart statt. Es wurden Wettkämpfe im Radball und Kunstradfahren ausgetragen. Die erfolgreichste Nation war Deutschland, welche fünf Goldmedaillen gewann. Bis auf den Wettbewerb im Einer-Kunstradfahren konnten sie alle Disziplinen gewinnen.

Es haben insgesamt 132 Sportler teilgenommen, welche fast alle aus dem europäischen oder asiatischen Raum stammen, mit Ausnahme zweier Kunstradfahrer aus Kanada und einem aus Australien.

Die WM 2010 ist mit 6.000 Zuschauern pro Tag die größte in der Geschichte des Hallenradsports.

Organisation
Für die Organisation dieser WM wurde vom Organisationskomitee auf die Expertise der in.Stuttgart Veranstaltungsgesellschaft mbH als Betreiber mehrere Großveranstaltungen im Ballungsraum Stuttgart erfolgreich zurückgegriffen.

Veranstaltungsort
Die ganze Veranstaltung wurde in der Porsche-Arena in Stuttgart durchgeführt.

Radball
Es wurde ein 2er-Teamwettkampf bei den Herren durchgeführt.

Modus
Das Turnier umfasste zwei Gruppen: Gruppe A mit den sechs stärksten Nationen des Vorjahres und die Gruppen B mit acht schwächeren Mannschaften.

In Gruppe B gab es zwei Gruppen à je vier Teams. Diese beiden Gruppen spielten jeweils eine Round Robin und anschließend spielten die Sieger der beiden Gruppen um Rang 1 und 2, die beiden Zweitplatzierten um Rang 3 und 4 usw.

In Gruppe A gab es eine Runde, in der alle einmal gegen alle spielten. In der Zwischenrunde der Gruppe-A-Teams traf die zweitplatzierte Mannschaft der Vorrunde auf die fünftplatzierte und die dritt- auf die viertplatzierte. Die beiden Sieger dieser Zwischenrunde und der Sieger der Vorrunde qualifizierten sich für die Halbfinale. Im ersten Halbfinale traf der Sieger der Vorrunde auf den Sieger aus dem Spiel zwischen dem zweit- und fünftplatzierten. Der Verlierer dieses Spiels musste in einem zweiten Halbfinale gegen den Sieger aus dem Spiel zwischen dem dritt- und viertplatzierten antreten. Die beiden Sieger aus den Halbfinalen spielten schließlich im Finalspiel den Weltmeister aus. Der Sieger der Gruppe B trat schließlich gegen den Tabellensechsten der Gruppe A um den Aufstieg respektive Verbleib in Gruppe A an.

Gruppe A

Auf-Abstiegsspiel Gruppe A/B
Frankreich konnte den Ligaerhalt erfolgreich verteidigen.

 –  3 : 0

Gruppe B

Kunstradfahren
Es wurden Wettkämpfe im 1er- 2er- und 4er-Kunstradfahren der Damen, im 1er-Kunstradfahren der Herren und 2er-Kunstradfahren in einer offenen Klasse durchgeführt.

Modus
Jeder Teilnehmer bzw. jedes Team hatte eine Kür zu fahren. Diese dauerte maximal sechs Minuten und beinhaltete bei den Einzelstartern 28 und bei den Duos 22 verschiedene Elemente mit je einer gewissen Schwierigkeitsstufe, die mit der Grundpunktzahl addiert als Basis für die Bewertung dienten (eingereichte Punkte). Das Endresultat ergab sich nach Abzug der Fehlerpunkte (ausgefahrene Punkte).

Frauen

Einzel
Insgesamt nahmen am Wettkampf 19 Athletinnen aus 12 Nationen teil.

Medaillengewinner

Doppel
Insgesamt nahmen am Wettkampf 13 Teams aus 10 Nationen teil.

Medaillengewinner

4er-Team
Das Teilnehmerfeld bestand aus 6 Teams.

Das deutsche Team stellte mit 191.74 ausgefahrenen Punkten in der Finalrunde einen neuen Weltrekord auf.

Medaillengewinner

Herren Einzel
Insgesamt nahmen am Wettkampf 23 Athleten aus 15 Nationen teil.

David Schnabel stellte in der Finalrunde mit 206.57 ausgefahrenen Punkten einen neuen Weltrekord auf.

Medaillengewinner

Mixed Doppel
Es nahmen insgesamt sechs Duos aus fünf Nationen teil.

Medaillengewinner

Weblinks
Offizielle Webseite der Hallenradsport-WM 2010
Alle Resultate auf www.radball.at

2010
Radsportveranstaltung 2010
Weltmeisterschaften 2010
Radsportwettbewerb in Stuttgart

Hallenradsport-Weltmeisterschaften 2010


Ernst Eduard Hirsch (20 Ocak 1902; Friedberg (Hessen) – 29 Mart 1985; Königsfeld im Schwarzwald), Yahudi kökenli Alman-Türk hukuk profesörüdür. Ankara Üniversitesi ve İstanbul Üniversitesinde yirmi yıl ders vermiştir. Hirsch, Türk hükûmetine çeşitli konularda danışmanlıklar yapmış ve bazı kanunların hazırlanmasında öncülük etmiştir.

Almanya'da Mart 1933 yılında Yahudi kökenli olması nedeniyle üniversitedeki görevinden çıkarılması sonrasında aynı yıl Türkiye'ye iltica etti.

Hirsch, bilimsel anlamda, Türk hukukunun her alanında önemli etkinliklerde bulunmuştur. Birçok yasanın kodifikatörüdür. Hirsch Ticaret yasasının oluşturulmasında çok büyük katkıda bulunmuştur. Özellikle Medeni Kanun ile Ticaret Kanunu arasındaki ikilik bu bilim adamının katkılarıyla giderilmiştir. "Atatürk Yasası" nın hazırlanmasını (1951) sağlamıştır. Bu yasa ile sadece, çağdaş Türk Devletinin kurucusu değil, fakat aynı zamanda onun fiziksel anısı olan heykeller de, ceza hukukunun yaptırımlarına bağlanarak korundu. Yine CHP'nin Altı (6) okunun Anayasa'ya girişini de sağlamıştır. Pratik Hukukta Metot isimli eseri hâlâ yeni baskıları yapılan bir hukuk kaynağıdır.

Berlin Belediye Başkanı Ernst Reuter tarafından Almanya'ya dönmesi konusunda ikna edildi ve 1953-1955 yılları arasında Berlin Serbest Üniversitesi'nde rektör yardımcılığı yaptı ve sonra rektör seçildi.

Almanya'ya döndükten sonra Alman vatandaşlığına yeniden kabul edildi ve Türk vatandaşlığından geri çekildi, ama ölümüne kadar Türk pasaportunu muhafaza ettiği rivayet edildi.

Türkiye Cumhuriyeti'nden yapılan çağrı
1933 mayıs ayı sonunda, Türk Türkiye Cumhuriyeti Millî Eğitim Bakanlığı'nın çalışmaları doğrultusunda, Zürih'te bulunan Prof. H. Malche'ye İstanbul Üniversitesi için hazırlanan bir yeniden yapılandırma ve reform planı sunulmuştur.  Hazırlanan bu plana göre, bir dizi yabancı üniversite hocasına iş sunulabileceği ve tek şart olarak da hocaların kendi alanlarında "isim sahibi" yetkili kişiler olmaları belirtilmişti. Prof. H. Malche ile yazıştıktan sonra Prof. Philip Schwartz, yurt dışına göçmüş ya da göçmeye niyetli Alman profesörlerinin listesiyle 1933 yılının temmuz ayında Ankara'da dönemin Millî Eğitim Bakanı Dr. Reşit Galip ve reform planı üzerine çalışan uzmanlar ile görüşmüştür. Bu görüşme sonucunda, Rof. Schwartz'a 30 kürsü ve her bir kürsü için birden fazla Alman biliminsanının adı yazılı olan bir liste verilmiştir. Prof. Schwartz'a bakan tarafından protokolde adı geçen biliminsanlarına teklif götürmesi ve İstanbul Üniversitesi'nden resmi davet yazısının iletilmesi için tam yetki verilmiştir.

Hirsch, Almanya'daki iki işini de yitirdikten sonra, 1 Ekim 1933'te Almanya'dan göç etmek durumunda kalmıştır. O dönemde, Armsterdam Üniversitesi Hukuk Fakültesi'nde 1933/1934 eğitim-öğretim döneminde geçici doçentlik kadrosunda bir iş bulmuştur ve birkaç yıl içerisinde kalıcı olarak hukuk fakültesinde öğretim görevlisi olarak çalışabilecek şartlara da sahiptir. Hirsch, Armsterdam'da Zonneheuvel otelinde kalırken,  Prof. Philip Schwartz tarafından telefonla kendisine İstanbul Üniversitesi Ticaret Hukuku Kürsüsü'nün başına geçmesi için teklif yapılmış ve Prof. Hirsch tarafından bu teklif kabul edilmiştir.

Eserleri
 Ernst E. Hirsch, Aus des Kaisers Zeiten durch die Weimarer Republik in das Land Atatürks. Eine unzeitgemäße Autobiographie. München (J. Schweitzer Verlag) 1982. ISBN 3-88709-027-6 Türkçesi: Ernst E. Hirsch, Anılarım. (Çeviren:Fatma Suphi) Tübitak Yayınları, 1997 ISBN 9754030677
 Prof. Dr. Ernest Hirş, Hukuk Felsefesi ve Hukuk Sosyolojisi Dersleri. (Uyarlayan: Selçuk Baran Veziroğlu) Banka ve Ticaret Hukuku Araştırma Enstitüsü(Türkiye İş Bankası Vakfı-Hukuk Fakültesi, Cebeci/Ankara) 1949,1996,2001 ISBN 975-537-059-5
 Prof. Dr. Ernest Hirş, Pratik Hukukta Metot. (Genişletip değiştiretek çeviren Av. Volf Çernis-3.baskı(1977)) Banka ve Ticaret Hukuku Araştırma Enstitüsü(Türkiye İş Bankası A.Ş Vakfı) 1944,1948,1978,1996,2001 ISBN 975-537-078-1
 Ernst E. Hirsch, Fikri ve Sınai Haklar. Ankara Üniversitesi Hukuk Fakültesi Yayınlarından (Ankara AR Basımevi,1948)

1902 doğumlular
Yahudi asıllı Almanlar
Türkiye vatandaşlığına kabul edilenler
Almanya Yahudisi asıllı Türkler
Alman hukukçular
Alman akademisyenler
Türk hukuk akademisyenleri
Türk hukukçular
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi öğretim üyeleri
Ankara Üniversitesi öğretim üyeleri
1985 yılında ölenler

Ernst E. Hirsch


La gare d'Écaussinnes-Nord est une gare ferroviaire belge, fermée, de la ligne 106, d'Écaussinnes à Lembeek, via Clabecq en bordure de la ville d'Écaussinnes, dans la province de Hainaut en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare d'Écaussinnes-Nord était établie au  (PK) 18,8 de la ligne 106, d'Écaussinnes à Lembeek, via Clabecq (fermée) entre les gares d'Henripont et d'Écaussinnes.

Histoire
La première gare d'Écaussinnes est mise en service dès 1843 par les Chemins de fer de l'État belge sur la ligne de Braine-le-Comte à Luttre se prolongeant vers Charleroi et Namur (actuelle ligne 117. Elle prendra le nom d'Écaussinnes-Carrières de 1895 à 1991 lorsqu'une seconde gare est créée au nord de la ville.

En 1870, ceux-ci l'État belge rachète une série de chemins de fer privés regroupés au sein de la Société générale d'exploitation de chemins de fer (SGE), dont une ligne d'Écaussinnes (carrières) à Haine-Saint-Pierre. Ce contrat engendre en contrepartie l'attribution d'un contrat lucratif à la Compagnie des Bassins Houillers, actionnaire majoritaire de la SGE, en vue de construire à forfait pour l'État belge une série de lignes nouvelles parmi lesquels on retrouve un chemin de fer des Écaussinnes à Ronquières ainsi qu'une ligne de Rebecq-Rognon à Tubize (Lembeek) avec un embranchement vers le canal. L'État belge modifiera par la suite ce projet en traçant la ligne le long du canal, de Ronquières jusque Clabecq, d'où partiront des voies ferrées vers Tubize, Lembeek et Braine-l'Alleud.

Les travaux prennent du retard et la ligne de Lembeek à Écaussinnes (carrières) est finalement complétée le  ; elle comprend une gare plus proche du cœur historique d'Écaussinnes : Écaussinnes-Nord.

En 1981, le bâtiment de la gare n'ayant plus d'utilité, il est revendu à un particulier et devient une maison. Les trains de voyageurs de la ligne 106 continuent de s'arrêter à Écaussinnes-Nord, devenue une simple halte,
mais finissent par disparaître le . La cour à marchandises reste desservie un temps, elle est encore mentionnée en , mais la SNCB déclasse finalement la ligne 106 en dehors de la section électrifiée conduisant à Clabecq. Les rails entre Clabecq et la bifurcation d'Écaussinnes sont retirés en  malgré le souhait de l'association Patrimoine ferroviaire et tourisme d'y faire circuler des trains touristiques. À la fin des , la région finance la création d'un chemin RAVeL sur l'assiette de la ligne 106.

Nom de la gare
En 1884, la gare principale porte le nom d'Écaussinnes et la gare de la ligne 106 ouvre en tant qu'Écaussinnes (Nord).

En 1895, les Chemins de fer de l'État prennent la décision de renommer Écaussinnes (Nord) « Écaussinnes » tandis que la gare historique devient Écaussinnes-Carrières. Dans l'intervalle, elle était parfois officieusement désignée « Écaussinnes-Sud ».

La gare de la ligne 106 redevient « Écaussinnes-Nord » dans les années 1970 et ferme avec ce nom ; il faudra toutefois attendre 1991 pour que la gare d'Écaussinnes-Carrières ne (re)devienne simplement « Écaussinnes » ; nom qu'elle porte toujours à l'heure actuelle.

Patrimoine ferroviaire
Le bâtiment de la gare correspond à une version tardive du plan type 1873 des Chemins de fer de l'État belge avec une aile basse de quatre travées (quatre portes à l'origine). Il est similaire à celui des gares de Ronquières (restauré en bon état), Virginal (démoli) et Clabecq (abandonné), sur la même ligne mais s'en distingue par une façade couverte d'enduit. Les nouveaux propriétaires ont modifié l'aile de service à toit plat avec un toit à deux pentes.

Notes et références

Bibliographie
 Hugo de Bot, Architecture des gares en Belgique, tome I (de 1835 à 1914), Brepols, Turnhout, 2002.

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne 106 (Infrabel)
 Liste de gares en Belgique

Lien externe
 Collections du musée Train World : Ronald Mardaga, photographie de l'Autorail 4503 en gare d'Ecaussinnes (Nord)

Gare
Ligne 106 (Infrabel)
Gare fermée dans la province de Hainaut
Gare mise en service en 1884

Gare d'Écaussinnes-Nord


Le refuge du Soreiller est un refuge de montagne situé dans le massif des Écrins, dans les Alpes françaises, sur la commune de Saint-Christophe-en-Oisans.

Localisation

Ce refuge est situé à  d'altitude, dans le vallon du Soreiller, à proximité de l'aiguille Dibona. Depuis le refuge, sont accessibles des courses en haute montagne et des voies d'escalade. Ce refuge est dans le parc national des Écrins mais hors de sa zone centrale.

Historique
Le refuge du Soreiller est bâti en 1956 et ouvert en 1957. Il connaît des rénovations en 1999 puis en 2014. Il appartient à la Société des touristes du Dauphiné (STD).

Description
Ce refuge comporte, après 2014, 74 places (ou 81) en été et 20 places en hiver — période où il n'y a pas de gardien. En été, parmi ses équipements, se trouvent une salle hors-sac, une terrasse, une bibliothèque, des jeux de société, mais aussi des panneaux photovoltaïques, des éléments consacrés à la production d'eau chaude solaire et des toilettes sèches. En hiver, moins d'équipements sont disponibles.

Évènements artistiques et culturels
À l'instar d'autres refuges de montagne, le refuge du Soreiller accueille des artistes en résidence dans le cadre du programme de résidences d'artistes contemporains en refuges L'envers des pentes.

Notes et références

Liens externes
 Site Internet du refuge du Soreiller.

Soreiller
Soreiller
Soreiller
Oisans

Refuge du Soreiller


A cúpula do G20 Delhi de 2023 é a décima oitava reunião do Grupo dos Vinte (G20), uma cúpula programada para ocorrer em Pragati Maidan, Nova Delhi em 2023. A presidência da Índia começará em 1º de dezembro de 2022, levando à cúpula no quarto trimestre de 2023. A cerimônia de entrega da presidência foi realizada como um evento íntimo, no qual a Presidência do G20 Gavel foi transferida do presidente indonésio Joko Widodo para o primeiro-ministro indiano Narendra Modi no encerramento da cúpula de Bali.

Conferências diplomáticas na Índia
Nova Deli
2023 na Índia
Reuniões de cúpula do G20
Conferências diplomáticas do século XXI

18.ª reunião de cúpula do G20


Donorbarn er en dansk dokumentarfilm fra 2011, der er instrueret af Michael Dinesen.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2011

Dokumentarfilm fra Danmark

Donorbarn


Hava de Manosque, appelée aussi Hana ou Fava, est une femme médecin du .

Elle appartenait à une famille juive provençale et son mari et son fils étaient également médecins et chirurgiens.

Les archives de Manosque donnent des informations sur une femme chirurgienne nommée Fava (Fava, judea, surgica de Manuasca) qui était intervenue en 1321 pour secourir un gentilhomme chrétien blessé aux testicules du nom de Poncius Porcelli.

Références

Bibliographie
 Joseph Shatzmiller, Jews, Medicine, and Medieval Society, University of California Press, 1995, pp. 111-112.

Liens externes

Femme médecin du Moyen Âge
Femme médecin française
Médecin français du XIVe siècle
Femme médecin du XIVe siècle
Manosque
Date de naissance incertaine (XIIIe siècle)
Date de décès incertaine (XIVe siècle)

Hava de Manosque


O Campeonato Catarinense de Futsal de 2023 está sendo a 64ª edição da principal competição da modalidade no estado, sua organização é de competência da Federação Catarinense de Futebol de Salão. O campeão tem vaga garantida na Taça Brasil e na Recopa Catarinense. O vice-campeão representará o estado na Copa Sul.

Regulamento

Na primeira fase os nove clubes jogam entre si em turno único, classificando as oito melhores equipes para a segunda fase.

Na segunda fase, as oito equipes classificadas são divididas em dois grupos, sendo o A com o 1º, 4º, 6º e 8º colocados e o grupo B com o 2º, 3º, 5º e 7º colocados respectivamente. Nesse fase as equipes jogam entre si, dentro da chave, em turno e returno.

A terceira fase começa com a semifinal, onde as duas melhores equipes de cada grupo se enfrentam em jogos de ida e volta. Nessa fase, caso cada equipe vença um jogo ou tenha dois empates, terá uma prorrogação de 10 minutos divididos em dois tempos de 5 minutos. Se persistir o empate, será declarada vencedora a equipe com melhor campanha na segunda fase.

A quarta fase é a grande final, que também terá jogos de ida e volta, onde o time com melhor campanha joga em casa o segundo jogo em casa. Na final, caso cada equipe vença um jogo ou tenha dois empates, terá uma prorrogação de 10 minutos divididos em dois tempos de 5 minutos. Se persistir o empate, a decisão será através da cobrança de penalidades máximas.

Primeira fase

Segunda fase
 Grupo A

 Grupo B

Fase final
Em itálico, as equipes que possuem o mando de campo no primeiro jogo do confronto e em negrito as equipes classificadas.

Premiação

Classificação final

Ligações externas
Site FCFS
Tabela de jogos
Artilharia

2023


مصدق سنوسي (24 سبتمبر 1977 في قبلي)  لاعب كرة قدم فرنسي الجنسية تونسي المولد يلعب حاليا لصالح نادي بوردز دي ساوني الهاوي الفرنسي في خط الوسط .

أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بريست
لاعبو روين
لاعبو كريتيل
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو أولمبيك ليون
مواليد 1977

مصدق سنوسي


Karlovića Tovari je skupina od 3 hridi uz sjevernu obalu Lastova, od kojeg su udaljene oko 300 metara. Najbliži susjedni otok je Maslovnjak Veli, oko 120 metara istočno, a zapadno od ovih hridi je hrid Hljeb Velji.

Ukupna površina ove 3 hridi je 369 m2, a visina oko 2 metra.

Izvori

Lastovsko otočje

Karlovića Tovari


ماري سليمان (1961-) مغنية لبنانية

حياتها
ولدت في بلدة كفر شيما، تأثرت بالأجواء الأدبية والفنية وبمن سبقها بالفن من أبناء بلدتها. كان والدها يقوم بإنشاد أغاني الموسيقار محمد عبد الوهاب تلقّت علومها في مدرسة «راهبات الأنطونيات» في كفرشيما. تفـتحت موهبتها أثناء التراتيل الدينية في المدرسة بتشجيع من زوجها لاحقا

مشوارها الفني
في عام 1980 شاركت في برنامج ستديو الفن، الذي أشرف على إعداده الاعلامي رشاد بيبي، إذ لم تكن قد اكملت السادسة عشرة من العمر. تقدّمت وفازت عن فئة الأغنية الكلاسيكية  للحضور والصوت معا وقدّمت أثنائها أغنية الفنان محمد عبد الوهاب " في يوم وليلة وحصلت على المرتبة الأولى عن محافظة جبل لبنان.انضمت إلى المعهد الموسيقي واستكمال علومها الموسيقية إلى جانب التوجيهات من الملحن والناقد الساخر سامي الصيداوي أحد مؤسّسي الأغنية اللبنانية. أغنيتها الأولى كانت مع الموسيقار ملحم بركات بأغنية "لما الحب بتشعل نارو" وصورت أول فيديو كليب مع المخرج باسم كريستو كما قدمت أغاني ميلادية أهمها ميلاد يسوع، نجمة بعيدي، أنا الأم الحزينة وشاركت بمهرجانات عربية عديدة

الغياب والعودة
غابت عن الساحة الفنية سنوات طويلة، لكنها عادت من جديد في صيف 2006 عبر شركة روتانا التي أنتجت لها ألبومها بكرا منشوف لتعتزل بعدها الفن
عام 2016 طرحت أغنية منفردة بعنوان صرت أحلى من كلمات الأديب جورج جرداق، وألحان الفنان فيلمون وهبي

مشاركتها كعضو لجنة تحكيم
كانت عضو في لجنة تحكيم لجوائز الموريكس دور الذهبية عام 2011، حيث قدمت في حفل تسليم الجوائز دويتو مع الفنان وائل كفوري حمل عنوان «شو قيمة النظرة» بأداء رائع أعاد إلى الساحة السؤال عن سر غياب هذا الصوت.

الألبومات

الأغاني المصورة

أشهر أغانيها
 بفهم عليك
 بيني وبينك
 ده مكاني
 في عينيك بدوّر
 نجوم الظهر
 أول دقة
 لما الحب تشعل نارو

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
متسابقون في ستوديو الفن
مغنيات لبنانيات في القرن 20
مواليد في كفر شيما
مواليد كفر شيما
مغنيات لبنانيات في القرن 21

ماري سليمان