භර්හුත් හෙවත් භාරුත් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ මධ්‍යම ඉන්දියාවේ මධ්‍ය ප්‍රදේශ් හි සත්නා දිස්ත්‍රික්කය තුළ පිහිටි ගම්මානයකි. මෙය ප්‍රකට වූයේ එහි වූ බෞද්ධ ස්තූපයෙන් හමුවූ පුරාවස්තූන් නිසායි. භර්හුත් ස්තූපයේ වඩාත්ම ප්‍රසිද්ධ දානපතියා වූයේ ධනභූති රජුයි.

භර්හුත් ප්‍රතිමා ඉන්දීය බෞද්ධ කලාවේ පැරණිතම නිදසුන් අතුරින් එකකි. මේවා අශෝක යුගයේ කලාකෘතිවලින් (ක්‍රි.පූ. 260 අවට) පසුව, සහ සාංචි ස්තූප අංක 2 (ක්‍රි.පූ. 115 අවට ඇරඹි) හි ගරාදියෙහි දක්නට ලැබෙන මුල්කාලීන ශුංග යුගයේ කලාකෘතිවලට මඳ කාලයකට පසුව නිර්මාණය වන්නට ඇතැයි විශ්වාස කෙරේ. සාංචි, අමරාවතී ස්තූපය වැනි ස්ථාන හා සැසඳීමේ දී මෙහි වූ පුරාවස්තූන් සාපේක්ෂව හොඳ තත්ත්වයකින් පවතියි. එසේම ප්‍රතිමා විශාල සංඛ්‍යාවක් ද හමුවේ. මෑතකාලීන විද්වතුන් විසින් භර්හුත් හි කැටයම් සහ ගරාදි වැට ක්‍රි.පූ. 125–100 කාලයට අයත් බවත්, සහ නිසැකවම එය සාංචි ස්තූප අංක 2ට පසුව නිර්මාණය වූ බවත් සඳහන් කරනු ලබන්නේ භර්හුත් හි ඇති වැඩිදියුණු වූ කැටයම් ලක්ෂණ නිසායි. මෙහි වූ තොරණ ගරාදි වැට නිර්මාණය කොට මඳ කලකට පසු නිර්මාණය කොට ඇති අතර එය ක්‍රි.පූ. 100–75 පමණ කාලයට අයත් යැයි සැළකේ. අජිත් කුමාර් නම් ඉතිහාසඥයා විසින් පවසන්නේ භර්හුත් ක්‍රි.ව. 1වන සියවසට අයත් බවයි. ඔහු පවසන්නේ භර්හුත් කැටයම් මථුරා කලාවේ කැටයම්, විශේෂයෙන් සෝදස පාලකගේ නම සහිත ප්‍රතිමා සමඟ කලා ලක්ෂණ අතින් සැසඳෙන බවයි. භර්හුත් හි පුරාවස්තූන්ගෙන් වැඩි ප්‍රමාණයක් කොල්කතාවේ ඉන්දියානු කෞතුකාගාරයේ ප්‍රදර්ශනයට තබා ඇත.

ගැලරිය

මේවාත් බලන්න
 සාංචි
 දියෝර්කෝථාර්

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

 Bharhut sculpture images
 Birth of classic form, BENOY K. BEHL, Frontline, Volume 24 - Issue 17 :: Aug. 25-Sep. 07, 2007,  covering the art of the Bharhut Stupa
 Life of the Historical Buddha on the Bharhut Railing
 Medallions from Barhut
 Railing at Indian Museum

මධ්‍ය ප්‍රදේශ් හි ගොඩනැගිලි සහ ව්‍යූහ
බෞද්ධ ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
ඉන්දියාවේ බෞද්ධ වන්දනා ස්තාන
මධ්‍ය ප්‍රදේශ් හි ඉතිහාසය
ඉන්දියාවේ ස්තූප
මධ්‍ය ප්‍රදේශ් හි පුරාවිද්‍යා අඩවි
මධ්‍ය ප්‍රදේශ් හි බෞද්ධ අඩවි
ඉන්දියානු බෞද්ධ ප්‍රතිමා කලාව

භර්හුත්


Die Division 1 1973/74 war die 36. Austragung der professionellen französischen Fußballliga. Meister wurde erstmals seit 1970 wieder die AS Saint-Étienne, die ihren insgesamt siebten Titel seit 1957 gewann.

Erster Spieltag war der 7. August 1973, letzter Spieltag der 25. Mai 1974. Eine "Mini-Winterpause" gab es vom 23. Dezember bis 6. Januar.

Vereine
Teilnahmeberechtigt waren die Vereine, die die Vorsaison nicht schlechter als auf dem 17. Platz abgeschlossen hatten, sowie drei direkte Aufsteiger aus der zweiten Division. Somit spielten in dieser Saison folgende Mannschaften um den Meistertitel:
 ein Klub aus dem äußersten Norden (Aufsteiger Racing Lens),
 vier aus Paris bzw. der Champagne-Ardenne (Paris FC, Stade Reims, CS Sedan, Aufsteiger Troyes Aube Football),
 vier aus dem Nordosten (FC Metz, AS Nancy, Racing-Pierrots Strasbourg-Meinau, FC Sochaux),
 vier aus dem Westen (Stade Rennes, Titelverteidiger FC Nantes, SCO Angers, Girondins Bordeaux),
 sechs aus dem Südosten (AS Saint-Étienne, Olympique Lyon, Olympique Nîmes, Olympique Marseille, OGC Nizza, Aufsteiger AS Monaco),
 einer aus Korsika (SEC Bastia).

Saisonverlauf
Es galt die Zwei-Punkte-Regel; bei Punktgleichheit gab die Tordifferenz den Ausschlag für die Platzierung. Einen zusätzlichen Bonuspunkt erhielt jede Mannschaft unabhängig vom Spielausgang für jedes Spiel, in dem sie mindestens drei Tore geschossen hatte; dadurch sollte der Angriffsfußball gefördert werden.

In der Hinrunde zeigte sich zwar, dass Saint-Étienne der Umbau seiner Mannschaft, in der etliche 20-Jährige spielten, gelungen war; aber nach Abschluss der Hinrunde wies die ASSE lediglich einen Punkt Vorsprung vor Angers sowie zwei vor Nantes und Lens auf. Der SCOA hatte sich zu einem ernsthaften Konkurrenten entwickelt, vor allem dank seines Spiellenkers Guillou und des besten Angriffs der Division 1, aus dem die Torjäger-Troika Antić/Berdoll/Edwige herausstach. Berdoll schoss bei Angers' 4:0-Hinspielsieg gegen Saint-Étienne sämtliche vier Treffer, eine Zahl, die in dieser Saison auch Braun bei Metz' 5:1 über den späteren Meister gelungen war. Aber in der Rückrunde ließ Angers sich zu häufig "den Schneid abkaufen". Und Nantes hielt sogar noch länger Schritt, ehe Saint-Étienne sich durch einen Schlussspurt – lediglich noch eine Niederlage in den 14 letzten Partien – abzusetzen vermochte. Nach Beendigung der Punktspiele gewann die junge Elf von Saint-Étienne auch noch das Pokalfinale und damit den dritten Doublé ihrer Klubgeschichte.

Die Bonuspunktregelung bedeutete zwar für einige angriffsschwache Teams ein gewisses Problem und kostete Rennes – die Bretonen profitierten erstmals am 27. Spieltag von dieser Neuheit – und Nîmes, die Mannschaft mit der besten Abwehr, einen Platz im oberen Tabellendrittel. Aber die mit ihr verknüpfte Hoffnung auf eine spürbare Erhöhung von Torzahl und Attraktivität der Liga erfüllte sich nicht. Selbst im hauchdünn verlaufenden Abstiegskampf – den Elften trennten am Ende nur zwei Punkte vom Achtzehnten –  wirkte sie sich letztlich nicht aus. Nancy wähnte sich nach dem Schlusspfiff seiner letzten Saisonbegegnung bereits gerettet, weil das 3:1 über Lyon den Lothringern sogar drei Punkte bescherte. Doch kurz darauf trafen die Ergebnisse der Konkurrenten ein: Troyes hatte in Sedan bis zehn Minuten vor Ende 0:4 zurückgelegen, aber dann noch drei Tore geschossen, und auch Monaco geriet in Reims zwar unter die Räder, aber "nur" mit 4:8. Somit erhielten alle drei Vereine ihren jeweils achten Bonuspunkt. Nancy konnte daher nur die zwei Punkte für den Sieg aufholen und musste aufgrund der schlechteren Tordifferenz gemeinsam mit Paris und Sedan in die Division 2 absteigen. Von dort kehrten zur folgenden Spielzeit der OSC Lille, Red Star FC und Paris Saint-Germain in die erste Liga zurück.

Abschlusstabelle

Kreuztabelle

Die Meistermannschaft AS Saint-Étienne

Dazu kam ein Eigentor.

Erfolgreichste Torschützen

Siehe auch
 Division 2 1973/74
 Coupe de France 1973/74

Literatur
 Hubert Beaudet: Le Championnat et ses champions. 70 ans de Football en France. Alan Sutton, Saint-Cyr-sur-Loire 2002, ISBN 2-84253-762-9
 Sophie Guillet/François Laforge: Le guide français et international du football éd. 2009. Vecchi, Paris 2008, ISBN 978-2-7328-9295-5
 Jean-Philippe Rethacker: La grande histoire des clubs de foot champions de France. Sélection du Reader's Digest, Paris/Bruxelles/Montréal/Zurich 2001, ISBN 2-7098-1238-X

Weblinks
 Statistiken auf lfp.fr

Anmerkungen und Nachweise

1973/74
Fußballsaison 1973/74

Division 1 1973/74


Happy Days es una banda de black/doom metal originaria de Florida, Estados Unidos, creada por Morbid (guitarra, teclado, voz) y Karmageddon (batería).
Las letras de sus canciones hablan de la depresión, el suicidio, la negatividad y la misantropía.
Los sonidos en general de esta banda son lentos y fúnebres, voz agónica y riffs melancólicos que producen una atmósfera lúgubre y depresiva.
A pesar de que la banda esté conformada por dos personas, Morbid, creador de la banda, asegura que él es el único e irrefutable miembro de esta.

A pesar de que la banda tiene orígenes de Estados Unidos, la mayoría de sus canciones son cantadas en Noruego, influenciados por la ola "True Norwegian Black Metal"

Historia

En el 2007 editaron su primer demo llamado «Alone and Cold», fue el primer trabajo de la banda, sus letras son muy duras y explícitas. La voz gutural se combina con sollozos de Morbid en la mayoría de las canciones. A lo largo de sus siguientes trabajos discográficos la temática
lírica permanece intacta, no así con el sonido, que mejoró notablemente hasta la actualidad,
con su último disco: Cause of death: Life publicado en marzo de 2012.

Discografía

 Alone and Cold (Demo - 2007)
 A World of Pain (Demo - 2007)
 Drowning in Negativity (Demo - 2007)
 The Bitter Taste of Life (Split - 2008)
 Melancholic Memories (CD - 2008)
 Defeated by Life (CD - 2008)
 Children of Failure (Split - 2009)
 Happiness Stops Here... (CD - 2009)
 The First Step Towards Suicide (Split - 2010)
 Cause of Death: Life (CD - 2012)
 Save Yourself (CD - 2018)
 Reaching for Silence (Split - 2018)

Enlaces externos

 Happy Days en Encyclopedia Metallum
 My Space oficial de Happy Days
 Facebook oficial de Happy Days

Grupos de música de Florida
Grupos de rock de Florida
Grupos de black metal de Estados Unidos
Grupos de doom metal de Estados Unidos
Grupos de depressive suicidal black metal
Grupos de música de los años 2000
Grupos de música de los años 2010
Grupos de música formados en 2007
Grupos de música formados en los años 2000

Happy Days (banda)


Dublör, film çekilirken özellikle tehlikeli sahnelerde bir oyuncunun yerine oynayabilecek başka oyunculara denir.
Dublörlüğe ilk kez 1903 yılında ilgi ve istek duyuldu. Bunun nedeni, sessiz filmlerde de zaman zaman tehlikeli sahnelerin bulunması ve heyecanlı anların artmaya başlamasıydı. (Dublör aynı zamanda olağanüstü sahneleri yaratan demektir). Ancak bu isteğin gerçekleşmesi 1908 yılında "The Count of Monte Christo" filminde gerçekleşti ve bu filmde ilk kez bir dublör görev aldı. Bu filmde ve geçmişte yapılan ilk tehlikeli hareket, yüksek bir kayalıktan şelalenin içine atlamak oldu. Bu hareketi gerçekleştiren kişi bir akrobat ve sirk artistiydi; bu atlayış için de tam 5 $ ücret aldı. Aslında aldı demek yanlış olur, çünkü söz konusu paranın çok düşük olması bir yana, yaptığı tehlikeli atlayış onun ilk ve son işi oldu. Böylece yapılan ilk dublörlük ile birlikte bu mesleğin ne kadar tehlikeli olduğu ortaya çıktı.

Bu filmlerden önce piyasada genellikle drama filmleri ile drama aktörleri vardı çünkü seyirci ve yönetmen başka filmlerin gerçekleşmesinde henüz tecrübeli değildi. Bu filmden sonra maceralı sahnelere merak doğdu ve böylece ilk aksiyon filmleri çekildi. Aksiyon filmleri alanındaki ilk dublörlük deneyimleri, ilk aksiyon filmi yıldızı Broncho Bill Anderson'ın tehlikeli sahnelerde oynayamaması nedeniyle oldu. Sanatçı tehlikeli sahneleri kendisi gerçekleştiremediği için, dublörlüğü icat etti. Böylelikle "aksiyon filmi aktörleri" doğmuş oldu. 1912 yılında ilk kez kadınların başrol alıp, dublörlük yaptığı "What Happended to Mary" dizisi piyasaya sürüldü. Burada rol alan en ünlü kadın dublörler (aynı zamanda öncüler ve dizi yıldızları) Pearl White, Helen Holmes ve Helen Gibson'dur. 1924 yılında Harry Arias Froboss dublörlüğün çeşitlerini icat etti ve Yakima Canutt bu çeşitleri gerçekleştirerek, bütün dublörlük çeşitlerinin öncüsü oldu. Film sektöründe oldukça ünlendi ve Jon Wayne gibi aktörleri kovboy olarak yetiştirdi. En ünlü dublör hareketlerini "Ben Hur" filminde yaratıp, bu sanata önemli bir adım atmış oldu. Onun yolunu izleyen dublörlerden bazıları da aksiyon filmi aktörlüğünden, drama ve aksiyon yıldızı olmayı başardılar, örneğin Terence Hill.

Ayrıca bakınız
 Özel efekt
 Simulakrum

Sinema ve video terminolojisi
Film yapımı meslekleri
Tiyatro terimleri

Dublör


String Oriented Symbolic Language (Karakter Zincirlerine Yönelik Sembolik Dil, kısaca SNOBOL), 1962 ve 1967 yılları arasında AT&T Bell Laboratuvarları'nda David J. Farber, Ralph E. Griswold ve Ivan P. Polonsky tarafından geliştirilen ve SNOBOL4 ile doruklanan bilgisayar programlama dillerinin soysal (jenerik) adıdır.

SNOBOL dili, çok güçlü fakat eksantrik bir programlama dili olarak nitelendirilmiştir; çünkü çok özel bir alan için, yani karakter zinciri (string) işlemleri için tasarlanmıştır. SNOBOL'da klasik dillerdeki gibi aritmetiksel değişkenler ve atama deyimleri de mevcuttur, fakat ağırlık karakter zinciri işleme fonksiyonlarına verilmiştir.

Dilin sözdizimi (sentaksı), inanılmaz derecede güçlü karakter zinciri tanıma ve işleme olanakları sağlamaktadır. Kontrol akışı, genellikle karakter zinciri eşleme işlemlerindeki başarı ya da başarısızlık durumuna göre tasarlanmıştır.

Dış bağlantılar
 Catspaw, Inc. offers implementations of and support for SNOBOL4

 Introduction to Snobol by James Ford
 SNOBOL için örnek bir program
 Oral history interview with Ralph E. Griswold—Griswold discusses development of SNOBOL Charles Babbage Institute, University of Minnesota, Minneapolis.
 Charles Hall Collection on the SNOBOL Programming Language. Charles Babbage Institute, University of Minnesota, Minneapolis.

Örüntü eşleme programlama dilleri
Metin tabanlı programlama dilleri
Assembly yazılımları
1962'de oluşturulan programlama dilleri

SNOBOL


حي زيزينيا  من الأحياء الراقية في الإسكندرية بمصر. ويقع حي «زيزينيا» في منطقة الرمل بين منطقة جليم ومنطقة جناكليس وحي سان ستيفانو، واخر جنوبها حي باكوس وتنضم الي محطة ترام «قصر الصفا».

تاريخ

ويرجع تاريخ تسمية الحي بهذا الاسم نسبة إلي اليوناني «ستيفان زيزينيا» قنصل «بلجيكا» العام في مصر... والذي أدرك أهمية مدينة«الإسكندرية» العاصمة الثانية لمصر وقام بشراء أرض وبعد مرور فترة من الزمن باع الخواجة «زيزينيا» جزءاً من الأرض إلى الحكومة وذلك لمد خط الترام... وبعد مد الخط بدأت المنطقة في العمران وعرفها الناس وأقاموا بها فسميت المنطقة بحي «زيزينيا» نسبةً إلى صاحب المنطقة الأول وهو ذلك الاسم الذي يطلق على الحي إلي وقتنا هذا.

حدود زيزنيا

يمتد حي زيزنيا شمالا إلى طريق الكورنيش ويقطع حي زيزنيا خط ترام النصر وكذلك طريق الحرية وينتهي حي زيزنيا جنوبا حتى اخر شارع إبراهيم العطار وشارع رياض. وينتمى حي زيزنيا إلى حي شرق الإسكندرية.

أشهر المعالم

ويوجد بالحي العديد من القصور التي اشتهر بها منها:
 «قصر الصفا» التابع لرئاسة الجمهورية.
 قصر الأميرة فاطمة الزهراء (متحف المجوهرات الملكية حالياً).
 قصر عائشة فهمي والذي يجري تحويله لفندق عالمي بعد إعادة ترميمه.
 كما يوجد مقر الإقامة الدائم لمحافظة الإسكندرية (استراحة المحافظ).
 جامع أحمد يحيى باشا.

أحياء الإسكندرية
أماكن مأهولة في محافظة الإسكندرية
الطبقة العليا

زيزينيا (الإسكندرية)


La Estación Ferroviaria de Cête, también conocida como Estación de Cête, es una plataforma ferroviaria de la Línea del Duero, que sirve a la localidad de Cete, en el Distrito de Porto, en Portugal.

Características

Localización y accesos
Se encuentra en la localidad de Cete, con acceso por la calle António Pinto Lopes.

Descripción física
En 2010, la estación poseía tres vías de circulación, con 409, 421 y 342 metros de longitud; las plataformas tenían 318 y 228 metros de extensión, y una altura de 70 centímetros.

Servicios
Esta plataforma era utilizada, en agosto de 2010, por servicios urbanos de la División de Porto de la transportista Comboios de Portugal.

Historia
Esta plataforma se encuentra en el tramo entre Ermesinde y Penafiel de la Línea del Duero, que abrió a la explotación en 1875.

En 1902, tenía la clasificación de estación, y era denominada como Cette.

Referencias

Bibliografía

Véase también
Red Ferroviaria Nacional
Estación Ferroviaria de Recarei-Sobreira
Estación Ferroviaria de Valongo
Estación Ferroviaria de Caíde
Apeadero de Aguas Santas/Palmilheira
Estación Ferroviaria de Río Tinto
Estación Ferroviaria de Contumil
Estación Ferroviaria de Porto-Campanhã
Estación Ferroviaria de Porto-São Bento

Enlaces externos

Cete
Cete
Paredes

Estación de Cête


نبذة عنه
طراد حمادة (من مواليد الهرمل سنة 1950)، سياسي لبناني مقرب من حزب الله ووزير سابق. تلقى دروسه الابتدائية في الهرمل والثانوية في الحكمة الأشرفية ودرس الفلسفة في الجامعة اللبنانية.

دراسته العليا وحياته العملية
حاصل على دكتوراة بالفلسفة من جامعة السوربون في فرنسا. عمل أستاذاً في التعليم الثانوي وأستاذا محاضراً في الجامعة اللبنانية وفي جامعة أزاد الإسلامية بيروت. في 19 أبريل 2005 عين وزيراً للزراعة ووزيراً للعمل في حكومة الرئيس نجيب ميقاتي بعهد الرئيس إميل لحود. وعين في 19 يوليو 2005 وزيراً للعمل في حكومة الرئيس فؤاد السنيورة بعهد الرئيس إميل لحود ممثلاً لحزب الله، وبقي في منصبه إلى 11 نوفمبر 2006 تاريخ استقالته مع صحبة الوزراء الشيعة الآخرين.

مقالاته ومؤلفاته في الأدب والشعر
له عدة مقالات في الصحف العربية وعدة كتب في الفلسفة والأدب والشعر نذكر منها: فنطاسيا - الاسفار المكية - قمة الرجال العشرة - مشهد البحر - اجنحة الاشواق - تسبيح الروح - اسرار الحكمة والعرفان في شعر الإمام الخميني - ابن رشد في كتاب فصل المقال - تحديات الإصلاح والتنمية - اعلام الفكر في الإسلام.

عائلته
متأهل من ديبة فهمي علو، ولهما سبعة أولاد·

مراجع

وصلات خارجية
مقال عن طراد حمادة في موقع إيلاف الموقع معطوب

أساتذة الجامعة اللبنانية
أشخاص على قيد الحياة
خريجو الجامعة اللبنانية
سياسيو حزب الله
شيعة لبنانيون
كتاب وكاتبات لبنانيون
مواليد 1950
وزراء زراعة لبنانيون
وزراء عمل لبنانيون
وزراء لبنانيون

طراد حمادة


An indirect presidential election (officially the 12th Federal Convention) is held in Germany on 23 May 2004.

The President of Germany (Bundespräsident) was the titular head of state of the Federal Republic of Germany. Germany is today often referred to as a "chancellor democracy", reflecting the role of the chancellor as the country's chief executive, and so consequently the president's tasks are mostly ceremonial, but for the signing of all new federal laws before they go into effect. In practice however, all presidents have had informal influence on politics and society but mostly in a non-partisan way.

The president is not elected directly by the voters but by a special Federal Convention (Bundesversammlung) which is assembled every five years for this task alone, the exception being if the Federal President's term of office ends prematurely. This body consists of the members of the Bundestag and an equal number of members selected by the sixteen federal state parliaments.

The election date was set for 23 May in Berlin, the anniversary of the adoption of the German constitution. Of the 1,206 members only 549 belonged to the parties that controlled the federal government - the Social Democrats (SPD) and the German Green Party. Also in their camp were the 31 members of the Party of Democratic Socialism (PDS). The opposition parties, the  (Christian Democratic Union/Christian Social Union (CDU/CSU) and Free Democratic Party (FDP)), however, had a majority of 624 members because they commanded more seats in the federal states. One member belonged to a regional party; one was non-aligned.

Parties nominate candidates for the position, although the outcome of the election is very predictable because the members of the convention normally vote with strict party loyalty. As the majority of the opposition was not overwhelming (624 of 604 needed), "dissident" members could cause a surprise.

CDU/CSU and FDP nominated Horst Köhler, the head of the International Monetary Fund in Washington, D.C. Before that, he had been a senior official and was involved in negotiating both the German reunification treaty and the Maastricht Treaty on behalf of the German government. He is said to be rather modest but independently minded.

SPD and Greens had nominated Gesine Schwan, the head of the Viadrina European University in Frankfurt (Oder). She is a political scientist who also has been active for a long time in politics for the SPD - but has not always been in line with the party.

All eight preceding presidents had been men. Once in office, the President can be subsequently re-elected only once. The previous president Johannes Rau (SPD) cited personal reasons for his decision not to run for a second term and died in 2006.

Köhler won in the first voting round, receiving an immediate absolute majority of 604 (50.1%). Schwan won 589 votes, apparently attracting opposition voters.

References

2004
Presidential election
Presidential election
Horst Köhler

2004 German presidential election


Acest articol cuprinde lista eclipselor de Soare care s-au produs sau se vor produce în secolul al XXI-lea.

Statistici
Secolul al XXI-lea numără 224 de eclipse de Soare, dintre care: 77 parțiale, 72 inelare, 68 totale și 7 hibride. Două eclipse inelare și o eclipsă totală sunt excentrate: în aceste trei cazuri, centrul conului de umbră al Lunii nu atinge Pământul.

În fiecare an din secolul al XXI-lea se produc cel puțin două eclipse de Soare. În anii 2018, 2019, 2036, 2038, 2054, 2057, 2058, 2069, 2083, 2084, 2087 și 2098 se produc câte trei eclipse de Soare, iar în anii 2011, 2029, 2047, 2065, 2076 și 2094 se produc câte patru eclipse de Soare.

Durate maxime:
 eclipsă inelară: 15 ianuarie 2010 (11 min 8 s);
 eclipsă totală: 22 iulie 2009 (6 min 39 s);
 eclipsă hibridă: 3 noiembrie 2013 (1 min 40 s).

Durate minime:
 eclipsă inelară: 16 decembrie 2085 (19 s);
 eclipsă totală: 31 mai 2068 (1 min 6 s);
 eclipsă hibridă: 6 decembrie 2067 (8 s).

Lista
Lista următoare rezumă eclipsele de Soare din secolul al XXI-lea. Coloanele "Ora", "Magnitudinea", "Durata", "Localizarea" se referă la momentul maxim al eclipsei. Pentru fiecare eclipsă, este indicat Sarosul, cât și tipul său (totală, inelară, parțială, hibridă). Datele din listă provin de la Centrul de Zbor Spațial Goddard.

Referenințe și note
 Acknowledgement: Eclipse Predictions by Fred Espenak, NASA's Goddard Space Flight Center

Bibliografie

Legături externe
 AstroInfo, by Sorin Hotea, Eclipsele de Soare vizibile din România până în 2100
 Observatorul Astronomic "Amiral Vasile Urseanu" din București, Eclipse de Soare
 Observatorul Astronomic "Amiral Vasile Urseanu" din București, Eclipse totale sau inelare de Soare, vizibile de pe teritoriul României, între anii 1000-3000

Vezi și
 Lista eclipselor de Soare din secolul al XX-lea

Secolul al XXI-lea în astronomie
Liste astronomie

Lista eclipselor de Soare din secolul al XXI-lea


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

 13. siječnja – Ljudevit Vukotinović, hrvatski književnik, političar, državni činovnik, znanstvenik i gospodarstvenik († 1893.)
 14. siječnja – Antun Nemčić, hrvatski književnik († 1849.)

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1813.


Stuyvesant Fish (June 24, 1851 – April 10, 1923) was an American businessman and member of the Fish family who served as president of the Illinois Central Railroad. He owned grand residences in New York City and Newport, Rhode Island, entertained lavishly and, along with his wife "Mamie", became prominent in American high society during the Gilded Age.

Early life and ancestry
Stuyvesant Fish was born on June 24, 1851, in New York City. He was the third son of Hamilton Fish (1808–1893), the 16th Governor of New York, a United States senator and United States Secretary of State who is recognized as the "pillar" of the Grant Administration and considered one of the best U.S. Secretaries of State by scholars. His mother was Julia Ursin Niemcewicz Kean (1816–1887), a descendant of New Jersey governor William Livingston. His parents' marriage has been described as a happy one, and his mother was known for her "sagacity and judgement".  His father was named after his grandfather's friend, Alexander Hamilton.  Fish had two older brothers, Nicholas Fish II (1846–1902) and Hamilton Fish II (1849–1936), and five sisters, Sarah Morris Fish (1838–1925), Julia Kean Fish (1841–1908), Susan LeRoy Fish (1844–1909), and Edith Livingston Fish (1856–1887).

His paternal grandparents were Nicholas Fish (1758–1833) and Elizabeth Stuyvesant (a great-great-granddaughter of Peter Stuyvesant). Nicholas Fish was a leading Federalist politician and notable figure of the American Revolutionary War who was active in the Yorktown Campaign that resulted in the surrender of Lord Cornwallis. Peter Stuyvesant was a prominent founder of New York, then a Dutch Colony, and his family owned much property in Manhattan.

Fish graduated from Columbia College in Manhattan where he was a member of St. Anthony Hall.

Career
Fish was an executive of the Illinois Central Railroad. He served as its president from 1887 to 1906, overseeing its period of greatest expansion. He also served on the board of directors of the National Park Bank.

In 1906, Fish was removed from his position at the Illinois Central by E. H. Harriman, possibly because of Fish's cooperation and participation with the state government in investigating the Mutual Life Insurance Company. However, it is also possible that the reason was because his wife, Mamie, had snubbed Harriman's wife, Mary, from a society tea party. Mamie found Mary too "dull" and so snubbed her from a tea party at their home in Newport, Rhode Island, where they spent the summer season.

His wife, Marion, known as "Mamie", was a leader in New York and Newport society. When in Newport, they lived in a grand Colonial Revival house named "Crossways", where her annual Harvest Festival Ball in August signaled the end of the Newport social season.

When Grand Duke Boris of Russia visited Newport, Mrs. Fish issued invitations for a dinner and ball in his honor; the night of the ball the Duke was detained by Mary Wilson Goelet, a.k.a. Mrs. Ogden Goelet, Mrs. Fish's rival as social leader, at whose home he was staying. About 200 guests had assembled in the hall at Crossways, and when the hour for dinner approached and there was no sign of the Duke, Mrs. Fish  announced that the Duke was unable to come, but the Czar of Russia had agreed to be her guest. Suddenly the doors of the room were flung open and in walked His Imperial Majesty, dressed in his royal robes, wearing the Imperial Crown and carrying a scepter. The guests, including Senator Chauncey Depew, Pierpont Morgan, and Lord Charles Beresford, sank in a court curtsy, only to recover themselves with shrieks of laughter when they realized they were paying homage to Harry Lehr.

Fish had no great interest in the doings of high society, and he bore great patience with his wife's peculiar parties.

Personal life
On June 1, 1876, he married Marion Graves Anthon (1853–1915), the daughter of Sarah Attwood Meert and Gen. William Henry Anthon (1827–1875), a successful lawyer and Staten Island assemblyman.  Her paternal grandfather was John Anthon (1784–1863). Together, they had four children, three of whom lived to adulthood:

 Livingston Fish (1879–1880), who died at six months.
 Marian Anthon Fish (1880–1944), who married Albert Zabriskie Gray (1881–1964), the son of the Judge John Clinton Gray, on June 12, 1907. They divorced on December 5, 1934.
 Stuyvesant Fish, Jr. (1883–1952), who married Isabelle Mildred Dick (1884–1972), daughter of Evans Rogers Dick, in 1910.
 Sidney Webster Fish (1885–1950), who married Olga Martha Wiborg (1890–1937), daughter of Frank Bestow Wiborg, in 1915.  In 1939, he married Esther Foss, the daughter of Gov. Eugene Noble Foss. She had previously been married to George Gordon Moore, a polo player whom she divorced in 1933, and Aiden Roark, another polo player whom she married in 1934 and divorced in 1937.

Stuyvesant Fish was a vestryman at Trinity Church, New York, and a member of the Republican Party.

Fish died on April 10, 1923, in New York.

Residences

From 1887 to 1898, Fish and his family lived at 19 Gramercy Park South, a brick row house located at the corner of Gramercy Park South (East 20th Street) and Irving Place in the Gramercy neighborhood of Manhattan, New York City.

Fish and his wife also maintained his grandmother's Federal-style house at 21 Stuyvesant Street, but after 1898, their New York residence was a brick and limestone Italianate mansion at 25 East 78th Street, at the corner of Madison Avenue. The house, which was designed by architect Stanford White, is now the headquarters of Bloomberg Philanthropies.

The Fish family built a grand Colonial Revival home named "Crossways" in Newport, Rhode Island, where they entertained during the summer social season. It was designed by Dudley Newton. Fish also had an estate named "Glenclyffe" in Philipstown, New York, which had belonged to his father.

See also
 Fish family
 List of railroad executives
 Stuyvesant Fish House (disambiguation)

References
Notes

Sources

The Newport Postcard Museum website Crossways and other Newport cottages.
John F. Stover, "The management of the Illinois Central Railroad in the 20th century." (pdf file)
Cleveland Amory, Last Resorts.
 Vanderbilt II, Arthur T., Fortune's Children. Morrow: 1989.

External links

1851 births
1923 deaths
19th-century American railroad executives
20th-century American railroad executives
American socialites
Businesspeople from the Upper East Side
Columbia College (New York) alumni
Stuyvesant
Illinois Central Railroad people
New York (state) Republicans
People from Gramercy Park
Presidents of the Saint Nicholas Society of the City of New York
Schuyler family
Winthrop family

Stuyvesant Fish


Huey, Dewey și Louie Duck sunt personaje de desene animate tripleți, create în 1937 de către Ted Osborne și Al Taliaferro și deținute de Compania Walt Disney. Aceștia sunt nepoții rățoiului Donald. Ca și unchiul lor, băieții sunt rațe albe antropomorfice cu cioc și picioare galbene spre portocaliu. De obicei aceștia poartă cămăși și șepci a căror culoare diferă pentru a-i distinge pe fiecare.

Huey, Dewey și Louie au avut parte de diverse apariții atât în filme cât și în televiziune, cu toate că benzile desenate rămân teritoriul lor primar. Trio-ul reprezintă în mod colectiv cele mai mult lansate personaje de benzi desenate pe locul al 11-lea, imediat după Donald.

În timp ce personajele au fost inițial create ca niște scandalagii care să-i ridice temperamentul lui Donald, aparițiile de mai târziu i-au pus în lumină ca fiind parteneri valoroși pentru el și Scrooge McDuck în aventurile lor. Toți trei sunt membrii ai organizației fictive de cercetași cu numele de Marmotele Junior (en. Junior Woodchucks).

Origini
Huey, Dewey și Louie au fost inițial ideea lui Al Taliaferro, artistul benzilor desenate Silly Symphonies care îl aveau și pe Donald Duck. Pe 5 februarie 1937, compania Disney l-a recunoscut pe Taliaferro ca sursa de inspirație pentru scurt-metrajul planificat "Donald's Nephews" ("Nepoții lui Donald"). Cei trei nepoți și-au făcut debutul în banda lui Taliaferro pe 17 octombrie 1937, luându-i-o înainte lansării în cinematografe a lui "Nepoții lui Donald" cu aproape 6 luni. Numele au fost alese de scenarista Dana Coty, care le-a reprodus de la Huey Long, Thomas Dewey și Louis Schmitt, un animator al studioului care a lucrat în anii 30 și 40. Introducerea lui Taliaferro a nepoților i-a emulat în seria Happy Hooligan (Huliganul fericit), iar o mare influență li se datorează și lui Morty și Ferdie Fieldmouse (nepoții lui Mickey Mouse).

Despre personaje
Huey, Dewey și Louie sunt băieții lui Della Duck, sora lui Donald. În desenele originale clasice, aceștia au fost trimiși prima oară să-și viziteze unchiul pentru o zi dar în benzi desenate au fost trimiși să stea cu Donald temporar până când tatăl lor se va întoarce de la spital (cei trei au sfârșit în a-l trimite acolo după ce aceștia i-au petarde sub scaun drept o farsă). Atât în benzi desenate cât și în desene animate, părinții băieților nu au mai fost de loc menționați după aceste întâmplări, iar băieții au sfârșit stând permanent cu Donald. Toți patru trăiesc în orașul fictiv Macburg (Duckburg) din California.

Cele trei rățuște sunt bine cunoscute pentru aparițiile și personalitățile lor identice. O fază comună constă în cei trei chiar terminându-și reciproc propozițiile. În desenele cinematrografice, Huey, Dewey și Louie au un comportament răutăcios și neastâmpărat iar uneori ei chiar comit acte de retorsiune și răzbunare asupra unchiului lor Donald. Însă în cadrul benzilor desenate, ei sunt mai mult înfățișați ca fiind civilizați, preferând să-i asiste pe Donald și pe Scrooge McDuck în aventurile lor la mână. În primele benzi ale lui Carl Barks, rățuștele încă erau neascultătoare și sălbatice, dar caracterul lor a evoluat grație aderării la cercetașii Marmotele Junior și buna influență a stră-bunicii Elvira Coot (Bunica Duck). Conform lui Don Rosa, Huey, Dewey și Louie au devenit membrii Marmotele Junior de la vârsta de 11 ani. În noul serial Povestirile Rățoiului (2017), aceștia au fiecare propria personalitate: Huey este cel rațional care concepe planurile și gândește realist, Dewey este cel care vrea tot timpul să se distreze, iar Louie este cel leneș și delăsător.

Fiecare din cei trei băieți au o culoare a șepcii și cămășii diferită unul față de altul. În primele serii de benzi și desenele mai vechi, culorile fiecăruia erau aleatorii în fiecare episod, și uneori chiar aveau fiecare aceeași culoare. Până la un moment dat, s-a decis ca Huey să poarte roșu, Dewey albastru și Huey verde. În alte benzi desenate, cei trei purtau toți negru. (A fost și un episod de benzi desenate în care Donald a petrecut atâta timp diferențiindu-i pe cei trei nepoți încât acesta a dezvoltat un simț al văzului sporit).

Voci
Clarence Nash, actorul lui Donald, le-a dat voce băieților în scurt-metraje făcându-i la fel de greu de înțeleși ca și unchiul lor. Russi Taylor i-a jucat în Povestirile Rățoiului (Ducktales), în vreme ce Jeannie Elias, Pamela Segall și respectiv Elizabeth Daily îi joacă în Gașca Rațelor (Quack Pack). Tony Anselmo le-a dat vocea personajelor în filmul de tip documentar Down and Out with Donald Duck (1987), Fabrica de râs a lui Mickey (Mickey Mouse Works) și Casa lui Mickey Mouse (House of Mouse), însă Russi Taylor încă îi mai joacă în alte proiecte, cum ar fi jocuri video (Donald Duck: Goin' Quackers). Danny Pudi, Ben Schwartz și Bobby Moynihan îi joacă pe nepoți în reboot-ul Povestirile Rățoiului din 2017.

Apariții
După scurt-metrajele cinematografice, pe lângă benzi desenate, Huey, Dewey și Louie au apărut în următoarele filme și seriale TV:

 Banii lui Scrooge McDuck (Scrooge McDuck and Money) (1967) - scurt-metraj special în care băieții apar doar cu unchiul Scrooge, în care acesta îi învață pe cei trei despre importanța banilor
 Colindul lui Mickey (Mickey's Christmas Carol) (1983) - apariție cameo
Down and Out with Donald Duck (1987) - un film de tip documentar ce redă istoria lui Donald Duck, în care sunt prezentate numeroase clipuri din desenele animate clasice în care apar și Huey, Dewey și Louie.
 Povești cu Mac-Mac (Ducktales) (1987-1990) - în acest serial cei trei se aventurează cu Scrooge McDuck într-o mulțime de aventuri de rezolvare a enigmelor misterioase, după ce Donald se înrolează în Forțele Navale ale Statelor Unite. Personalitatea băieților aici a fost mai mult bazată pe aparițiile lor din benzi desenate.
 Sport Goofy in Soccermania (1987) - cei trei băieți, cu ajutorul lui Goofy, concurează într-un meci de fotbal pentru a câștiga înapoi un vechi trofeu de-al lui Scrooge, după ce acesta îi captează atenția unui custode al muzeului.
 Cine vrea pielea lui Roger Rabbit? (Who Framed Roger Rabbit?) (1988) - băieții fac o apariție cameo într-o poză dintr-un ziar din biroul lui Eddie Valiant.
 Povestirile rățoiului: Comoara lămpii pierdute (DuckTales the Movie: Treasure of the Lost Lamp) (1990) - băieții merg cu Scrooge într-o vânătoare de comori și sfârșesc în a se împrieteni cu un duh bun la suflet. Dar cei trei își procură dorințe inimaginabile și la sfârșit trebuie să-l ajute pe unchiul lor să se înfrunte cu un vechi inamic.
 Gașca Rațelor (Quack Pack) (1996–1997) - aici băieții sunt portretizați acum ca niște adolescenți, și din nou au fiecare personalitatea lor distinctă.
 Fabrica de râs a lui Mickey (Mickey Mouse Works) (1999–2000) - aceștia apar în desenele cu Donald Duck, unde aceștia de obicei îi provoacă lui Donald bătăi de cap ca în filmele clasice cinematografice
 Mickey: A fost odată de Crăciun (Mickey's Once Upon a Christmas) (1999) - apar în propriul sketch ce se bazează pe povestea Christmas Every Day de William Dean Howells, în care băieții își pun o dorință ca Crăciunul să fie în fiecare zi. Dorința li se îndeplinește, doar că la un moment dat aceștia se satură de atâta Crăciun.
 Casa lui Mickey Mouse (House of Mouse) (2001–2003) - aceștia (din nou prezentați ca adolescenți) servesc drept trupa de muzică rock a localului într-o varietate de stiluri diferite. Au apariții și în episoadele speciale direct-pe-video Crăciunul magic al lui Mickey: Ninsoare în casa șoricelului (Mickey's Magical Christmas: Snowed in at the House of Mouse) (2001) și Casa de răufăcători a lui Mickey (Mickey's House of Villains) (2002).
 Mickey: A fost de două ori Crăciunul (Mickey's Twice Upon a Christmas) (2004) - nepoții apar în propriul sketch în care aceștia călătoresc până în Polul Nord pentru a-și șterge numele de pe lista copiilor răi a Moșului. Între timp cei trei cauzează o grămadă de probleme în atelierul acestuia, și sunt obligați să repare toate stricăciunile.
 Mickey Mouse (2013-prezent) - apar în câteva desene alăturându-se aventurilor trăsnite ale lui Mickey și ale prietenilor săi.
 Povestirile Rățoiului (2017-prezent) - aici au din nou propria personalitate, și pe lângă asta mai sunt și desenați diferit și au și voci diferite. În această versiune a serialului clasic ei se mută în casa lui Scrooge împreună cu Donald după ce barca în care locuiau înainte este accidental distrusă. De asemenea, Donald se alătură și el aventurilor lui Scrooge și ale nepoților. În primul episod este arătată o imagine a lui Della, mama tripleților, care obișnuia și ea să călătorească în aventuri cu Scrooge și Donald.

Non-Disney:
 Cartoon All-Stars to the Rescue (1990) - Huey, Dewey și Louie se unesc cu alte personaje de desen animat celebre din anii 80 pentru a îl ajuta pe un adolescent să înțeleagă că nu este indicată consumarea de droguri, arătându-i-se toate riscurile vieții unui drogat.

În jocuri video
 Povești cu Mac-Mac (Ducktales) (1989)
 The Lucky Dime Caper starring Donald Duck (1991)
 QuackShot Starring Donald Duck (1991)
 Disney's Magical Quest 3 Starring Mickey & Donald (1995)
 Donald Duck: Goin' Quackers (2000)
 Mickey's Speedway USA (2000)
 Dance Dance Revolution: Disney Mix (2000)
 Kingdom Hearts (2002)
 Kingdom Hearts II (2005)
 Kingdom Hearts Birth by Sleep (2010)
 Kingdom Hearts χ (2013)

În parcurile și atracțiile Disney
Huey, Dewey și Louie apar ca personaje costumate doar la Tokyo Disney și Disneyland Paris. Ei sunt mai mult văzuți în petreceri sezoniere de Paști, Halloween și Crăciun, precum și într-o paradă a numărătorii inverse pentru anul 2011.

Însă ei apar cel mai mult la Paris, cum ar fi în intermediul programelor Disneyland Paris's Magic Kingdom, Disney's Once Upon a Dream Parade și Disney's Fantillusion (unde au haine strălucitoare).

Legături externe
 Huey Duck pe IMDb
 Dewey Duck pe IMDb
 Louie Duck pe IMDb
Pagină Toonopedia despre Huey, Dewey și Louie

Personaje de desen animat
Disney
Personaje Disney
Personaje fictive
Mickey Mouse
Rațe

Huey, Dewey, și Louie


Hidemaro Watanabe (24. september 1924 - 12. oktober 2011) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1954||2||0
|-
!Total||2||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Hidemaro Watanabe


University of the Arctic (UArctic) er et netværk af universiteter og institutter i den arktiske region, der arbejder for fremme af uddannelse og forskning inden for Arktis. Netværket blev grundlagt af Arktisk Råd på 10 årsdagen for Rovaniemi-processen og vedtagelsen af Arctic Environmental Protection Strategy (Den arktiske miljøbeskyttelsesplan) den 12. juni 2001.

Medlemsorganisationer
University of the Arctic har (pr. 2009) 110 medlemsorganisationer, hvoraf 85 er uddannelsesinstitutioner i landene i Arktis: Canada (21), Danmark (3), Finland (11), Island (2), Norge (10), Rusland (15), Sverige (4) og USA (5). Hertil kommer, University of the Highlands and Islands i Skotland, som et ekstra medlem.

Canada

Danmark

Finland

Island

Norge

Rusland

Sverige

USA

Organisation
UArctic er styret af et repræsentationssystem, hvor de enkelte medlemmer deltager. System er udviklet over tiden. Som det sidste blev netværkets rektorforum grundlagt.

En del af dette repræsentationssystem et UArctic Rådet, der består af repræsentanter for alle medlemsorganisationer. Rådet fastsætter reglerne for UActics' direktion. Mellem møderne i Rådet varetager eksekutivkommitéen Toyon, de aktuelle opgaver. Rådet vælger også Board of Governors, der svarer til en bestyrelse. Øverst ansvarlig er organisationens præsident. Nuværende præsident er nordmanden Lars Kullerud (UNEP-GRID Norge). Sekretariatet er ansvarlig for organisationens hjemmeside, nyhedsbrev og andre medier om UArktis.

Sekratariatets hovedkontor er beliggende i Rovaniemi (University of Lapland) i Finland.

Programmer
 Bachelor of Circumpolar Studies, med mulighed for studier om landene, befolkningen og kulturen i Arktis, udvikling af turisme i nord, de oprindelige folk i Arktis og klima-beskyttelse.
 UArctic Atlas, et Online Atlas i tæt samarbejde med UNEP/GRID-Arendal, en del af netværket FNs Miljøprogram og Miljøorganisation  (UNEP). Projektleder af UArctic Atlas er Scott Forrest (2013). I UNEP/GRID-Arendal offentliggøres forskningsresultater.

Eksterne henvisninger
 University of the Arctic
 Medlemmer af University of the Arctic
 Forvaltningsstruktur  (PDF; 200 kB)

The Arctic
Kultur i Arktis
Etableret i 2001

University of the Arctic


Jean De Dieu Tchegnebe aussi connu sous le nom de Man No Lap est un acteur, réalisateur, scénariste et producteur camerounais né le  au Cameroun.

Biographie

Jean De Dieu Tchegnebe est né en 1972 dans le département de la Menoua (département) dans la région de l'ouest Cameroun.

Il commence sa carrière de comédien en 1994 à travers l'audio comique. Il présente une émission satirique sur les antennes de radio CRTV Douala la FM 105  Suelaba de 1995 à 1997. Son premier album comique intitulé L'argent facile sort en 1999. L'album est très apprécié du grand public et lui ouvre les porte du succès. L'histoire est ensuite adaptée dans un téléfilm produit par la maison de production française CEASS Production, qui par la suite produit également ses films La Mort Subite de Mokouaye, Mon Frère a pris ma Femme, La Passion du Marabout et Le Menteur Epinglé.

En 2002, il est recruté par la chaine de télévision Canal 2 International au poste de responsable fiction. Il y produit  et réalise de nombreuses séries télévisées à succès parmi lesquelles Fourberies de Ménage, Illusion, Les déboires de Man No Lap, Mon Histoire, Le procès et Un Père de Trop.

Il est le fondateur de la maison de production MNL Production.  En 2021, il lance Mabecam TV, une plateforme de vidéo  à la demande sur laquelle sont distribuées les séries produites par sa maison de produites par sa maison de production<ref>{{Lien web |langue=fr-FR |prénom=Laura |nom=Dave |titre=Cinema : "Man no Lap lance sa chaine VOD baptisée Mabecam TV. |url=https://lauradavemedia.com/cinema-man-no-lap-lance-sa-chaine-vod-baptisee-mabecam-tv/ |site=Laura Dave Média |date=2021-11-23 |consulté le=2022-05-22}}</ref>.

 Filmographie

 Films

 Acteur

 Ultime Résolution Force de Frappe Les Veuves Volontaires.

 Réalisateur et Producteur
 1997: Argent Facile (Mokouaye) 1998: La Mort Subite de Mokouaye 1999: Mon Frère a pris ma Femme 2001: La Passion du Marabout 2002: Le Menteur Epinglé 2014: Un Père de Trop 2018: A qui la faute Séries
 Fourberies de Ménage Illusion Les déboires de Man No Lap 2006: Mon Histoire 2010: Le procès 2014: Amour et Tradition 2015: La Guerre des biens 2016: L'École en fumée2020: Samba le Général Prix et Distinctions

 2009: Meilleure série télé aux Canal 2'Or avec la série Mon Histoire 2011: Meilleure série télé Canal 2'or avec la série le procès
 2014: 3ème place au Discop Africa avec la série Amour et Tradition 2017: Nomination au Fespaco avec la  série la Guerre des biens 2019: Prix Spécial Komane
 2020: Série télé de l'année avec la série Samba le Général  aux Awards des médias''

Voir aussi

Articles connexes
 Ebenezer Kepombia
 Hervé Nguetchouang

Notes et références

Acteur camerounais
Réalisateur camerounais
Producteur camerounais
Naissance au Cameroun
Naissance en mars 1972

Jean De Dieu Tchegnebe


Formula 2 je klasa jednosjeda u automobilizmu kodificirana 1948.

Prvenstva

Europska Formula 2

International Formula 3000

GP2 Series

FIA Formula 2 prvenstvo

Ostala prvenstva

Super Formula

Australska Formula 2

Meksička Formula 2

Britanska Formula 2

Trophées de France
Trophées de France je bilo popularno prvenstvo koje se održavalo u Francuskoj između 1964. i 1967. u bolidima Formule 2. Jack Brabham je osvojio dva naslova 1964. i 1966. u bolidima Brabham-Cosworth i Brabham-Honda, dok je Jochen Rindt 1967. osvojio naslov u bolidu Brabham-Cosworth. Jedini prvak u bolidu koji nije bio Brabhamov, bio je Jim Clark, koji je 1965. osvojio naslov u bolidu Lotus-Cosworth. Denny Hulme je 1964. i 1966. bio viceprvak. Osim navedene četvorke, u natjecanju su sudjelovali: Jackie Stewart, Graham Hill, Jacky Ickx, Jean-Pierre Beltoise, Pedro Rodríguez, Chris Amon i drugi. Prvenstvo se vozilo na francuskim stazama Pau, Reims, Albi, Clermont-Ferrand, Montlhéry, Le Mans, Rouen-Les-Essarts i na njemačkom AVUS-u. Nakon što je 1967. formirana Europska Formula 2, prvenstvo Trophées de France je ukinuto.

Izvori

Vanjske poveznice
 Formula 2 - službena stranica

Formula 2


Aluminium er en dansk dokumentarfilm fra 1940.

Handling
Aluminiumsfabrikkens beliggenhed ved Høyanger i Norge. Den anvendte kraft. Losning af bauxit. Fremstilling af aluminiumoxyd. Ekstraktion af aluminiumilte. Fabrikation af kulelektroder til elektrolysekarret. Oparbejdning af råkryolit. Udskilning af aluminium i elektrolysekarret. Støbning af blokke.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1940

Aluminium (dokumentarfilm)


Hotelangrebet i Bamako skete den 20. november 2015. Ved angrebet skød terrorister imod og stormede Radisson Blu-hotellet i Bamako, hovedstaden i Mali. Ved en efterfølgende gidseltagning på hotellet blev 170 mennesker holdt fanget, og terroristerne dræbte i alt 19 menneske ifølge rapporter, før militæret stormede hotellet og befriede gidslerne. Al-Mourabitoun, en afrikansk jihadgruppe, der samarbejder med al-Qaeda, har på deres Twitter-konto taget ansvaret for angrebet.

Malis præsidentkontor rapporterede om 19 dræbte. Blandt de dræbte var to civile fra Mali, 6 russere, 3 kinesere, en israeler og en belgier, der var wallonsk parlamentarisk embedsmand, samt en amerikansk statsborger. Seks dræbte var ansatte fra det russiske luftfartsselskab Volga-Dneper Airline.

Ofre

Noter

Begivenheder i 2015
Terrorhandlinger i Mali
Bamako
Gidseltagninger

Hotelangrebet i Bamako 2015


Prunus subg. Amygdalus es un subgénero del género Prunus de la familia Rosaceae. Entre las especies que lo componen, figura el almendro, el árbol cuyo fruto es la almendra.

Amygdalus,  comprende al melocotonero y el almendro, con floración a comienzos de primavera, caracterizado por presentar brotes axilares en grupos de tres, drupas marcadas por una depresión a uno de los lados, y vainas de las semillas surcadas profundamente.

Especies seleccionadas

 Prunus bucharica (Korsh.) Hand.-Mazz.
 Prunus davidiana (Carrière) Franch.
 Prunus dulcis D.A.Webb
 Prunus fenzliana Fritsh
 Prunus havardii (W.Wight) S.C.Mason
 Prunus kansuensis Rehder
 Prunus minutiflora Engelm.
 Prunus mira Koehne
 Prunus pedunculata (Pall.) Maxim.
 Prunus persica (L.) Batsch
 Prunus × persicoides (Ser.) M.Vilm. & Bois
 Prunus spinosissima (Bunge) Franch.
 Prunus tangutica (Batalin) Koehne
 Prunus tenella Batsch
 Prunus texana D.Dietr.
 Prunus triloba Lindl.

Referencias

  1894. Die Naturlichen Pflanzenfamilien 3(3): 53.
  Germplasm Resources Information Network - (GRIN) [Online Database].

Enlaces externos

Prunus

Prunus subg. Amygdalus


Na području Hrvatske nalazi se šest izgrađenih džamija.

Popis džamija u Hrvatskoj

Povijest
Godine 1864. u austro-ugarskoj vojarni Marije Terezije izrađena je džamija s minaretom za potrebe vojnika muslimana.

U neovisnoj Hrvatskoj u planu su bile gradnje džamija u Poreču (Stancija Vergotini) i Labinu (Vinež), čemu se usprotivilo lokalno stanovništvo, 1996. u Labinu i 2011. u Poreču. Islamski centar Pula trebao se graditi na Valmadama, prigradskom naselju, ali se od toga odustalo nakon prosvjeda građana. Gradnju islamskog centra u Puli 2000-ih pokušao je financirati libijski vođa Moamer Gadafi. Nakon prosvjeda, krenule su informacije da će pulska džamija biti izmještena s Valmada na jednu od tri ponuđene lokacije na Velom Vrhu (uvala Mandrač, parcela kraj uljare i parcela negdje na cesti od Velog Vrha prema Industrijskoj zoni). Nova lokacija o kojoj se govori je livada na Verudi.

Osim velikih islamskih centara u Hrvatskoj je dvadesetak mesdžida, bez minareta i kupole. Postoje projekti za još tri: u Puli, Osijeku i Sisku. Gradnju financiraju islamske zemlje i bogati muslimani. Osječka džamija trebala bi biti u ulici Rastanci nadomak Bikari, na Jugu 2. Na razini ideje je izgradnja islamskog centra koji uz društvene prostorije podrazumijeva i džamiju s minaretom u marokanskom stilu u Gružu, u Radničkoj ulici 4 na prostoru bivšeg GP-a. U javnost je vijest plasirana travnja 2019. godine.

Izvori

Vanjske poveznice
Hrvatska revija 2/2015. Zlatko Karač: Zlatko Karač: Mjesta islamske molitve - Osmanske džamije, tekije i mezari u Hrvatskoj

Popisi

Islamska zajednica u Hrvatskoj

Popis džamija u Hrvatskoj


Kenneth Toft-Hansen (født 1982 i Silkeborg) er en dansk kok, der i januar 2019 som den blot anden dansker vandt Bocuse d'Or, det uofficielle kokkeverdensmesterskab.

Han var elev på Munkebo Kro 2000-2004 og har siden arbejdet på en række fremtrædende spisesteder i Danmark. Han er for tiden forpagter af Svinkløv Badehotel, som han driver sammen med sin hustru Louise.

I sit arbejde som kok har Toft-Hansen benyttet 3D-printede forme, der har været udviklet i samarbejde med Teknologisk Institut.

Han har deltaget i EM og VM flere gange og vandt sølv ved EM 2014 og bronze i 2018. Ved Bocuse d'Or blev han i 2015 nummer 6, inden han i 2019 vandt guld. Han blev op til denne konkurrence coachet af den tidligere Bocuse d'Or-vinder, og medejer af den trestjernede Michelin Restaurant Geranium, Rasmus Kofoed.

Referencer

Kokke fra Danmark

Kenneth Toft-Hansen


El 13.º Regimiento Aéreo (13. Flieger-Regiment) fue una unidad de la Luftwaffe de la Alemania nazi.

Historia
Fue formado el 16 de agosto de 1942, a partir del 13.º Regimiento de Instrucción Aérea. En noviembre de 1942 es redesignado como 13.ª División de Campaña de la Luftwaffe.

Véase también

Referencias
Lexikon Der Wehrmacht - 13. Flieger-Regiment
WW2 - 13. Flieger-Regiment

Luftwaffe (Wehrmacht)
Regimientos Aéreos alemanes de la Segunda Guerra Mundial

13.º Regimiento Aéreo


Open du Canada (badminton)
 Open du Canada (taekwondo)
 Open du Canada (tennis)

Open du Canada


Ryota Suzuki (født 10. februar 1994) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub JEF United Chiba.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ryota Suzuki


Italika es una marca mexicana de motocicletas que se dedica a ensamblar motocicletas en Toluca, (Estado de México), con diseño y partes fabricadas por Hyosung (esto en sus primeros modelos), provenientes de Corea del Sur Actualmente la mayoría de sus diseños son ensamblados con partes de Loncin y Zongshen de China, fundada en el año 2004 en la Ciudad de México por Ricardo Salinas Pliego, que comercializa sus productos en México y exporta parte de su producción a Guatemala, Honduras, El Salvador, Panamá, Brasil, Argentina y Perú.

Cuenta con varías líneas de productos y diversos modelos tanto para el trabajo, motonetas, deportivas, Línea-z, doble propósito, Chopper (crucero), Crossover, eléctricas, Adventure, Cafe Racer y modelos infantiles.

Comercializa sus productos por medio de una red propia de distribución y de concesionarios que solo en México son un poco más de 3,500 puntos de venta a lo largo de todo el país. En cuanto a los puntos de venta de terceros donde tiene presencia se encuentran: Liverpool, Walmart, Sam's Club, Bodega Aurrerá, Soriana, entre muchos otros; además de sus propias agencias y su Tienda en Línea.

Historia
Italika inició sus operaciones en el año 2004. En el año 2008, fundó su planta de ensamblaje en Toluca, Estado de México, México. con capacidad de producción de 760,000 motocicletas anuales. En el año 2010, ITALIKA se hizo con el 55% del mercado de motocicletas en México. En el año 2011, había alcanzado el 70% de cuota de mercado, en gran parte por su bajo costo inicial. ITALIKA vendió su motocicleta un millón el 23 de marzo del año 2011, y en el año 2014 la cifra de motocicletas vendidas alcanzó las dos millones de unidades. y se mantiene con una cuota del mercado mexicano de más del 50%. Desde el año 2013, tiene un almacén de repuestos de 2,700 m² en la ciudad de Toluca en el  Estado de México, cerca de la Ciudad de México.

Planta Ensambladora
La planta Ensamblika (ensambladora de ITALIKA) se encuentra en el Parque Industrial Toluca 2000, en el Estado de México. Cuenta con cuatro líneas de ensamble, lo que permite una capacidad de producción de 760 mil motocicletas anuales, es decir, estima una fabricación de 2,080 motocicletas diarias.

Italika Racing

Entendiendo la dualidad que ofrecen las motocicletas como un sistema de transporte eficaz y una disciplina deportiva, en el año 2016 Italika emprendió un ambicioso proyecto: Italika Racing, plataforma que tiene el objetivo de impulsar el motociclismo deportivo y fomentar el desarrollo de nuevos talentos.

Italika Racing acerca el motociclismo deportivo a pilotos de todas las edades, con competencias monomarca de bajos costos que les permiten integrarse a diferentes campeonatos nacionales e internacionales.

Las competencias del programa deportivo se disputan con modelos Italika sin ningún tipo de modificación, por lo que las competencias destaca exclusivamente las habilidades de cada piloto. Tal situación permite monitorear y dar seguimiento a los nuevos talentos, que en el futuro puedan representar a su país en campeonatos mundiales.

Campeonatos
Campeonato Nacional Talento Italika Junior

Infantil / Juvenil | Serial de formación, con certificado Road to MotoGPTM y avalado por la Federación Mexicana de Motociclismo (FMM). Esta competencia representa el primer escalón de nuestro programa de formación. Participan niños y jóvenes (hombres y mujeres) de hasta los 17 años de edad, quienes inician su camino dentro del motociclismo deportivo.

Campeonato Nacional Talento Italika

Serial de formación, con certificado Road to MotoGPTM y avalado por la FMM, en el que participan los jóvenes más talentoso del continente americano, hombres y mujeres de 12 a 21 años de edad, con experiencia en competición.

ITALIKA Women's International Cup

Campeonato Iberoamericano Femenil, con certificado Road to MotoGPTM y avalado por la FIMLA, en el que participan las pilotos más rápidas del planeta.

 Abrir espacios a la mujer para la práctica del motociclismo deportivo.
 Posicionar a la mujer dentro del motociclismo deportivo.
 Formación integral, para que las pilotos den el paso de la práctica amateur al desarrollo profesional.
 Alcanzar la categoría de Copa del Mundo Femenil.

* Todos los campeonatos de Italika Racing cuentan con certificado Road to MotoGPTM, distintivo otorgado por Dorna.

Centro ITALIKA de Alto Rendimiento (CIAR)

Con el objetivo de impulsar la práctica del motociclismo deportivo, potencializar el talento de pilotos desde temprana edad y acercar esta disciplina a cualquier economía, ITALIKA Racing, en conjunto con Lorenzo Competición México, crearon el Centro ITALIKA de Alto Rendimiento (CIAR), escuelas de formación deportiva.

 Centro ITALIKA Sierra Esmeralda (Edo. de México) https://www.facebook.com/ciar.sierra.esmeralda/

Véase también
 Anexo:Marcas de motocicletas

Referencias

Enlaces externos

 Web Oficial Italika
 Web Oficial Refacciones Italika

Grupo Elektra
Empresas de México fundadas en 2004
Fabricantes de motocicletas de México
Motocicleta
Empresas de México

Italika


Diese Liste enthält alle Spiele der US-amerikanischen Fußballnationalmannschaft der Frauen. Gelistet werden alle von der FIFA als offizielle Länderspiele anerkannten Spiele sowie in der Statistik der Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation (RSSSF) geführten Spiele. Die US-Frauen haben von allen Frauennationalmannschaften die meisten Spiele bestritten.

Legende
Dieser Abschnitt dient als Legende für die nachfolgenden Tabellen.

 WM = Weltmeisterschaft
 OS = Olympische Spiele
 n. V.= nach Verlängerung
 i. E.= im Elfmeterschießen
 Gegner = fett markierte Gegner waren zum Zeitpunkt des Spiels amtierender Meister ihrer Konföderation, mit Stern markierte Gegner waren zum Zeitpunkt des Spiels amtierender Weltmeister
 grüne Hintergrundfarbe = Sieg der US-Mannschaft
 rote Hintergrundfarbe = Niederlage der US-Mannschaft
 gelbe Hintergrundfarbe = Remis (Unentschieden)

1985 bis 1989

1990 bis 1994

1995 bis 1999

2000 bis 2004

2005 bis 2009

2010 bis 2019

Seit 2020

Statistik
In den Statistiken sind auch die vier Spiele bei den CONCACAF Women's Championship 1991 und CONCACAF Women's Championship 1993 sowie die zwei "Vermissten Länderspiele" berücksichtigt, die von der FIFA nicht gezählt werden.

Anlässe

Gegner

Länderspielbilanzen

Die USA sind die einzige Mannschaft, die eine positive Bilanz gegen amtierende Weltmeister hat: 12 Siege, vier Remis und drei Niederlagen (5-0-2 gegen Norwegen, 5-2-0 gegen Deutschland und 2-2-1 gegen Japan). Folgende Länder kassierten ihre höchsten Niederlagen gegen die USA: Australien (1:9), Brasilien (0:6), Costa Rica (3× 0:8, zudem ein 0:8 gegen Brasilien), Dänemark (0:7), Deutschland (0:6), Dominikanische Republik (0:14), Haiti (0:10, sowie ein 1:11 gegen Kanada), Japan (0:9, sowie ein 0:9 gegen Italien), Jugoslawien (0:8), Kanada (zweimal 1:9, zudem einmal 1:9 gegen Norwegen), Mexiko (0:12), Panama (0:9), Paraguay (0:9), Schweden (0:4, zudem 0:4-Niederlagen gegen Norwegen (3), England (2), Australien, Dänemark und Deutschland sowie ein 1:5 gegen Brasilien), Sowjetunion (0:8) und Trinidad und Tobago (0:11, sowie zweimal 0:11 gegen Brasilien).

Spielorte

Spielstädte

Bisher spielte die Mannschaft in 32 der 50 Bundesstaaten sowie im District of Columbia. Für Dezember 2015 war das erste Spiel auf Hawaii geplant, das aber wegen der schlechten Platzverhältnisse abgesagt wurde.

Siehe auch
 Liste der Länderspiele der Fußballnationalmannschaft der Vereinigten Staaten

Einzelnachweise und Fußnoten

Weblinks
 FIFA-Statistik
 rsssf.com-Statistik Stand: 29. Januar 2011
 U.S. Women's National Team Historical Stats
 Statistik des US-Verbandes (2012-2015)
 Mia Hamm and Julie Foudy to Be Inducted Into The National Soccer Hall of Fame (umfangreiche Statistik der beiden Spielerinnen)

Vereinigte Staaten
!

Liste der Länderspiele der US-amerikanischen Fußballnationalmannschaft der Frauen


عين درافيل هي قرية لبنانية من قرى قضاء عاليه في محافظة جبل لبنان.

المراجع

أماكن مأهولة في محافظة جبل لبنان

عين درافيل


Los espacios de trabajo compartido son áreas de trabajo comunes en entornos interconectados, donde todos los integrantes pueden tanto interactuar entre sí como si se encontraran dentro de una misma entidad, como realizar sus propios proyectos de forma independiente.

Este tipo de espacios fomentan y promueven el trabajo colaborativo para asumir determinados proyectos en los que pueden participar varios de sus integrantes. Tanto los procesos desarrollados para generar ideas, como la creatividad del entorno físico de los espacios, son parámetros muy importantes que se tienen muy en cuenta en los resultados de un proyecto colaborativo.

Referencias

Véase también
 Coworking
 Trabajo colaborativo
 Oficina Ejecutiva

Enlaces externos
 María Beatriz Paz, Espacios de trabajo compartido (workspace): metodología y posibles aplicaciones telemáticas, documento pdf.
 TRABAJO COMPARTIDO : Lo que usted debe saber acerca del Plan de Trabajo Compartido de su empleador, sitio digital 'NYS Department of Labor', documento pdf.

Sociología del trabajo
Términos de administración

Espacio de trabajo compartido


La amilina, polipéptido amiloide de los islotes o IAPP (del inglés: islet amyloid polypeptide) es una hormona peptídica de 37 residuos secretada por las células beta pancreáticas al mismo tiempo que la insulina (alrededor de la razón 1:100 amilina a insulina).

Importancia clínica
El polipéptido amiloide insulinoma (IAPP, o amilina) es comúnmente encontrado en los islotes pancreáticos de pacientes sufriendo de diabetes mellitus tipo 2, o albergando un insulinoma. Mientras que la asociación de la amilina con el desarrollo de la diabetes tipo 2 se conoce desde ya algún tiempo, ha sido más difícil establecer una función causante directa para la amilina. Resultados recientes sugieren que la amilina, como el relacionado beta-amiloide (Abeta) asociado con la enfermedad de Alzheimer, puede inducir muerte celular apoptótica en células beta que producen insulina, un efecto que podría ser relevante en el desarrollo de la diabetes tipo 2. Finalmente, un estudio reciente informó un efecto sinérgico para la pérdida de peso con la coadministración de leptina y amilina en ratas obesas al restaurar la sensibilidad hipotalámica a la leptina.

Función
La amilina funciona como parte del páncreas endocrino y contribuye al control glucémico. El péptido es secretado de los islotes pancreáticos hacia el torrente sanguíneo y es eliminado por las peptidasas en el riñón. No se encuentra en la orina. La función metabólica de la amilina es caracterizada como un inhibidor de la aparición de nutrientes (especialmente la glucosa) en el plasma sanguíneo. Por lo tanto funciona como un compañero sinérgico a la insulina, y es cosecretado por las células beta pancreáticas en respuesta a las comidas. El efecto en general de la amilina de reducir la velocidad de aparición (Ra) de una comida es mediada a través de una reducción coordinada de la ingesta de alimentos, disminución del vaciamiento gástrico, inhibición de la secreción digestiva (ácido gástrico, enzimas pancreáticas y eyección de bilis). La aparición de glucosa nueva es frenada vía la inhibición de la secreción de la hormona gluconeogénica glucagón. Estas acciones, que son mayoritariamente mediadas vía una parte del tronco cerebral sensible a la glucosa, el área postrema, podrían ser anuladas durante la hipoglucemia. Ellos reducen colectivamente la demanda total de insulina. La amilina también actúa en el metabolismo óseo, junto con los péptidos relacionados calcitonina y péptido relacionado con el gen de la calcitonina.

El bloqueo de genes de la amilina en roedores son conocidos por no lograr alcanzar la anorexia normal luego del consumo de comida. Debido a que es un péptido amidado, como muchos neuropéptidos, se cree que es responsable de los efectos anorexígenos.

Estructura

La forma humana de la IAPP tiene la secuencia de aminoácidos KCNTATCATQRLANFLVHSSNNFGAILSSTNVGSNTY, con un puente disulfuro entre los residuos de la cisteína 2 y 7. Ambos el C-terminal y el puente disulfuro son necesarios para la actividad biológica completa de la amilina. La IAPP es capaz de formar fibrillas amiloides in vitro. Dentro de la reacción de fibrilación, las estructuras prefibrilares son extremadamente tóxicas para los cultivos de células beta e insulinomas. Las estructuras amiloides fibrilares también parecen tener un efecto citotóxico en cultivos celulares. Estudios han demostrado que las fibrillas son el producto final y no son necesariamente la forma más tóxica de amiloide proteico/peptídico en general. Un péptido que no forma fibrillas (1-19 residuos de una amilina humana) es tan tóxico como el péptido de longitud completa pero el segmento respectivo de una amilina de rata no lo es. También fue demostrado por espectroscopia de resonancia magnética nuclear que los fragmentos 20-29 de la amilina humana fragmentan membranas. Las ratas y ratones tienen seis sustituciones (tres que son sustituciones prolinas en las posiciones 25, 28, y 29) que se cree que previenen la formación de fibrillas amiloides. La IAPP de ratas no es tóxica para las células beta, incluso sobreexpresadas.

Historia y nomenclatura
La IAPP fue identificada independientemente por dos grupos como la componente principal de los depósitos de islotes amiloides asociados a la diabetes en 1987.

La diferencia en nomenclatura es en gran parte geográfica; los investigadores europeos tienden a preferir IAPP mientras que los investigadores estadounidenses tienden a preferir amylin (amilina). Algunos investigadores desalientan el uso de "amylin" (amilina) con el argumento de que podría ser confundido con la compañía farmacéutica Amylin Pharmaceuticals.

Farmacología
Un análogo sintético de la amilina humana con sustituciones prolinas en las posiciones 25, 26, y 29, o pramlintida (nombre de marca Symlin), fue recientemente aprobada para el uso de pacientes adultos con ambos diabetes mellitus tipo 1 y diabetes mellitus tipo 2. La insulina y pramlintida, inyectadas separadamente pero ambas antes de una comida, trabajan juntas para controlar el ascenso de la glucemia después de comer.

La amilina es en parte degradada por la enzima degradante de insulina.

Receptores
Parece que hay por lo menos tres complejos de receptores que se unen a la amilina con alta afinidad. Los tres complejos contienen un receptor de calcitonina en su núcleo, más una de tres proteínas modificantes de la actividad receptora, RAMP1, RAMP2, o RAMP3.

Véase también
 Diabetes tipo II

Referencias

Hormonas peptídicas
Proteínas humanas
Diabetes
Sistema endocrino

Amilina


An Diuris venosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Herman Montague Rucker Rupp. An Diuris venosa in nahilalakip ha genus nga Diuris, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Diuris

Diuris venosa


Pipaluk Freuchen (fullt nafn: Pipaluk Jette Tukuminguaq Kasaluk Palika Häger Freuchen), fæddist 1918 í Uummannaq, Grænlandi, lést 1999, var dansk-sænskur rithöfundur, sem meðal annars er þekkt fyrir barnabókina Ivik. Hún var þýdd á íslensku 1955 og einnig á fjölda annarra tungumála.

Pipaluk var dóttir danska heimskautakönnuðarins og ævintýramannsins Peter Freuchen og Navarana Mequpaluk, grænlenskrar konu af inúítaættum. Móðir hennar dó frá þeim ungum og ólst Pipaluk og bróðir hennar upp hjá föður þeirra í Grænlandi. Um líf þeirra saman ritaði Peter Freuchen í Arctic Adventure: My Life in the Frozen North (1935).

1944-1953 var Pipaluk gift Bengt Häger (Bengt Nils Richard Häger), og eignaðist með honum dótturina Navarana.

Ritverk
 Pipaluk Freuchen, Ivik, den faderløse , Geber Förlag, Stockholm, Sweden, 1945 Á íslensku heitir bókin Ívik bjarndýrsbani. gefin út af Prentsmiðja Odds Björnssonar 1955 (ensk útgáfa er Eskimo boy, 1953)
 Pipaluk Freuchen, Inaluk , Almqvist & Wiksell / Geber Förlag, Stockholm, Sweden, 1955
 Pipaluk Freuchen, Bogen om Peter Freuchen , Fremad Förlag, København, Denmark, 1958

Tilvísanir

Danskir rithöfundar
Sænskir rithöfundar

Pipaluk Freuchen


Con la musica nel cuore este un CD publicat în 2008, distribuit împreună cu cartea lui Al Bano care poartă același titlu.
În afară de vechile hituri, conține o uvertură simfonică a piesei Nel sole și o nouă versiune a melodiei La zappa picca pane pappa din 1972.

Track list

 Nel sole (Ouverture)  (Albano Carrisi, Pino Massara)  In controluce  (Albano Carrisi, Paolo Limiti)
 I fiori del tempo  (Albano Carrisi, Pino Massara, Pino Aprile)  La siepe  (Pino Massara, Vito Pallavicini)
 Il bambino non è più re  (Albano Carrisi)  Il covo delle aquile  (Albano Carrisi, Andrea Lo Vecchio)
 La zappa picca pane pappa  (Albano Carrisi, Romina Power)  Nel sole  (Albano Carrisi, Pino Massara, Vito Pallavicini)
 I cigni di Balaka  (Albano Carrisi, Willy Molco, Albano Carrisi)  Il mondo degli angeli  (Maurizio Fabrizio, Romina Power, Oscar Avogadro)
 Figlio delle Ande  (Albano Carrisi, Fabrizio Berlincioni, Albano Carrisi, Andrea Sacchi)  13, storia d'oggi  (Albano Carrisi, Vito Pallavicini)
 Nostalgia canaglia  ((Albano Carrisi, Mercurio, Romina Power, Vito Pallavicini, Willy Molco)  È la mia vita  (Maurizio Fabrizio, Pino Marino)
 Libertà (Live)  (Springbock, L.B.Horn, Willy Molco, Romina Power, Vito Pallavicini)  Felicità  (Cristiano Minellono, Dario Farina, Gino De Stefani)

Albume pop
Albume de Al Bano
Albume din 2008

Con la musica nel cuore


ශ්‍රී ලංකාවේ අධ්‍යාපන ආයතන
ශ්‍රී ලංකාවේ පාසල්
ශ්‍රී ලංකාවේ රජයේ පාසල්
ජාතික පාසල් - ශ්‍රී ලංකා
බෞද්ධ පාසල් - ශ්‍රී ලංකා
ශ්‍රී ලංකාවේ පිහිටි පාසල්

මිනු/නාලන්ද ජාතික පාසල


San Giovanni Suergiu (sardinski: Santu Giuànni Suèrgiu, Santu Juanni Sruèxu) je grad i općina (comune) u pokrajini Južnoj Sardiniji u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 16 metara i ima 6 055 stanovnika. Prostire se na 72,37 km². Gustoća naseljenosti je 84 st/km².Susjedne općine su: Carbonia, Giba, Portoscuso, Sant'Antioco i Tratalias.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

San Giovanni Suergiu


الحلوة بضم اللام وتشديد الواو. وهو أحد أنواع التمور التونسية، مستدير الشكل، بسره أصفر ويؤكل بسرا. وتتميز النخلة بكثرة إنتاجها. وهو ينضج في أكتوبر.

تمور تونسية
نخيل

الحلوة (تمر)


Lotzorai (sardinski: Lotzorài) je grad i općina (comune) u pokrajini Nuoru u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 11 metar i ima 2 186 stanovnika. Prostire se na 16,87 km². Gustoća naseljenosti je 130 st/km².Susjedne općine su: Baunei, Girasole, Talana, Tortolì, Triei i Villagrande Strisaili.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Lotzorai


بلدية السُّدُس أو (نقحرة: السودوكس) , هي بلدية تقع في مقاطعة المرية. جنوب شرق إسبانيا. يبلغ عدد سكانها 121 نسمة.

وصلات خارجية
  (بالإسبانية)

مراجع

أماكن مأهولة في المرية
بلديات المرية

السودوكس


زهيليزنودوروزهنيي  هي مدينة في مقاطعة إركوتسك أوبلاست في روسيا. يبلغ عدد سكانها حوالي 8175 نسمة.

مراجع

بروسيا الشرقية
مدن مقاطعة إركوتسك

جيليزنودوروجني (مقاطعة إركوتسك)


Departamentul pentru lupta antifraudă – DLAF este instituția de contact a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) din cadrul Comisiei Europene și Serviciul de Coordonare Antifraudă (AFCOS) în România.
DLAF asigură, sprijină și coordonează îndeplinirea obligațiilor ce revin României privind protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene, în conformitate cu prevederile art.325 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene.

Prezentare generală
 Departamentul pentru lupta antifraudă – DLAF este instituția de contact a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF)din cadrul Comisiei Europene și Serviciul de Coordonare Antifraudă (AFCOS) în România.
 Departamentul pentru lupta antifraudă - DLAF este structură cu personalitate juridică în cadrul aparatului de lucru al Guvernului, în coordonarea prim-ministrului.
 DLAF acționează pe bază de autonomie funcțională și decizională, independent de alte autorități publice.
 DLAF asigură protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene în România.
 DLAF este un serviciu de investigații administrative, responsabil cu activități de prevenție și control pentru protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene în România.

Structură
 Șeful DLAF este un demnitar al Guvernului României, cu expertiză în domeniul protecției intereselor financiare ale UE în România (PIF), neafiliat politic. El are un mandat de 5 ani și beneficiază de independență decizională. Șeful DLAF nu solicită și nu primește instrucțiuni de la nicio autoritate, instituție sau persoană, pe durata exercitării atribuțiilor sale.
 DLAF este structurat astfel: Direcția control, Direcția managementul informațiilor, Direcția afaceri juridice, Direcția economică și administrativă, Direcția resurse umane, Serviciul relații mass-media, protocol și registratură.

Atribuții și responsabilități
Coordonare

DLAF este coordonatorul național al luptei împotriva fraudei ce afectează bugetul UE

Departamentul coordonează, la nivel național, adoptarea de măsuri legislative, administrative și operaționale pentru combaterea fraudei și a oricăror altor activități ilegale care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii Europene, colaborând în acest sens cu toate instituțiile naționale implicate în domeniu. DLAF cooperează cu autoritățile din Statele Membre, cu instituțiile europene sau cu alte entități financiare europene, pentru a asigura o protecție efectivă și echivalentă a intereselor financiare ale Uniunii Europene.
În calitate de Serviciu de coordonare antifraudă, DLAF centralizează rapoartele trimestriale de nereguli, le analizează și le transmite la OLAF.

Investigații

DLAF efectuează controale la fața locului, în urma sesizărilor primite cu privire la posibile nereguli, fraude sau alte activități care aduc atingere intereselor financiare ale UE
DLAF are calitatea de organ de constatare cu privire la faptele care pot constitui infracțiuni împotriva intereselor financiare ale UE, astfel actele de control pot constitui mijloace de probă în cadrul acțiunii penale.
În cazul constatării unor elemente de natură infracțională, Departamentul sesizează Direcția Națională Anticorupție (DNA). În cazul identificării unor nereguli, DLAF transmite actele de control autorităților cu competențe în gestionarea fondurilor respective, în vederea luării măsurilor prevăzute de lege.
Sesizările pot fi primite de la Oficiul European de Luptă Antifraudă - OLAF, de la orice persoană fizică  sau juridică, sau DLAF se poate autosesiza.

Prevenție

 Rolul DLAF în prevenirea fraudei ce afectează bugetul UE este foarte bine subliniat prin atribuțiile sale legislative, de politici publice, precum și prin cele de formare profesională și de comunicare în domeniul luptei antifraudă

Legislație și politici publice - DLAF inițiază proiecte de acte normative sau politici publice, cooperează, emite și comunică (doar OLAF și instituțiilor partenere) puncte de vedere în cadrul grupurilor de lucru specifice privind protecția intereselor financiare ale UE. Mai mult, DLAF coordonează implementarea Strategiei Naționale de Luptă Antifraudă (SNLAF).

Pregătire profesională - DLAF coordonează, la nivel național, activitatea de pregătire și perfecționare profesională în domeniul protecției intereselor financiare ale UE în România.

 Identifică nevoile de formare profesională ale Departamentului, precum și ale instituțiilor naționale partenere.

 Organizează și desfășoară seminarii, stagii de pregătire, grupuri de lucru, vizite de lucru, conferințe sau alte asemenea activități.

Comunicare - Comunicarea DLAF are loc pe două direcții: pe de-o parte, cu instituțiile naționale și europene implicate în protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene, DLAF fiind totodată și membru în cadrul Rețelei Comunicatorilor Antifraudă OLAF – OAFCN, și, pe de altă parte, cu reprezentanții mass-media.

Cooperarea cu Oficiul European de Luptă Antifraudă – OLAF

În România, reprezentanții DLAF și OLAF efectuează acțiuni comune de control la fața locului și își acordă sprijin operațional sau asistență tehnică pe durata investigațiilor. În afara României, DLAF poate asista la investigațiile efectuate de OLAF. În cazul în care OLAF transmite DLAF informații obținute în cursul investigațiilor externe care nu s-au finalizat prin raportul final de control, Departamentul declanșează, după caz, propria acțiune de control. În situația în care OLAF transmite Departamentului raportul final de control, care conține indicii de fraudă, DLAF sesizează parchetul competent.
OLAF sesizează DLAF în ceea ce privește posibilele nereguli, fraude sau alte activități ce aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii Europene în România.
 DLAF este membru în toate comitetele sau grupurile de lucru ale OLAF, participând la reuniunile OLAF: Comitetul Consultativ pentru Coordonarea Luptei Antifraudă - COCOLAF și ale subgrupurilor de lucru, Rețeaua Comunicatorilor Antifraudă OLAF - OAFCN.
Departamentul oferă informațiile și clarificările necesare privind legislația națională aplicabilă în domeniul protecției intereselor financiare ale Uniunii Europene în România, la solicitarea OLAF.
 DLAF, împreună cu OLAF, derulează programe de pregătire profesională și sesiuni privind protecția intereselor financiare ale Uniunii Europene.

Scurt istoric DLAF – AFCOS
 mai – iulie 2002 : Direcția control al modului de contractare și utilizare a fondurilor acordate de Uniunea Europeană și combaterea fraudelor în legătură cu acestea, structură fără personalitate juridică, în cadrul Corpului de control al primului-ministru
 iunie 2003 : Direcția OLAF, structură fără personalitate juridică, în cadrul Corpului de Control al Guvernului
 septembrie 2004 : Departamentul de Inspecție al Primului-Ministru și Urmărire a Utilizării Transparente a Fondurilor Comunitare, structură fără personalitate juridică, în cadrul aparatului de lucru al ministrului delegat pentru controlul implementării programelor cu finanțare internațională și urmărirea aplicării acquis-ului comunitar, aflat în Cancelaria Primului-Ministru
 iunie 2005 : Departamentul pentru lupta antifraudă, structură fără personalitate juridică, în subordinea ministrului delegat pentru controlul implementării programelor cu finanțare internațională și urmărirea aplicării acquis-ului comunitar, din cadrul Cancelariei Primului-Ministru
 iulie 2007 : Departamentul pentru lupta antifraudă, structură fără personalitate juridică, în cadrul Cancelariei Primului-Ministru
 mai 2011 : Departamentul pentru lupta antifraudă, structură cu personalitate juridică, care acționează pe bază de autonomie funcțională și decizională, independent de alte autorități și instituții publice, în cadrul aparatului de lucru al Guvernului, în coordonarea Primului-Ministru

Conducerea DLAF – AFCOS
 2019 - prezent:  Bogdan Ionuț DINȚOI , secretar de stat, șeful Departamentului pentru lupta antifraudă – DLAF
 octombrie 2018 - noiembrie 2019:  Andrei - Atila - Luca CHENDI , exercitare atribuții șef, cu rang de secretar de stat, al Departamentului pentru lupta antifraudă – DLAF
iulie 2016 – octombrie 2018: Marius - Cătălin VARTIC, secretar de stat, șeful Departamentului pentru lupta antifraudă – DLAF
 iulie 2013 - iulie 2016: Andrei - Atila - Luca CHENDI a exercitat atribuțiile șefului cu rang de secretar de stat al Departamentului pentru lupta antifraudă – DLAF
 august 2010 – iulie 2013: Claudiu Constantin DUMITRESCU, secretar de stat, șeful Departamentului pentru luptă antifraudă – DLAF
 martie 2009 – august 2010: Adina PETRESCU, secretar de stat, șeful Departamentului pentru luptă antifraudă – DLAF
 iunie 2007 – ianuarie 2009: Florin - Ovidiu DOBLEAGĂ, secretar de stat, șeful Departamentului pentru lupta antifraudă – DLAF
 ianuarie 2005 - aprilie 2007: Tudor - Alexandru CHIUARIU, secretar de stat, șeful Departamentului de Inspecție al Primului - Ministru și Urmărire a Utilizării Transparente a Fondurilor Comunitare, secretar de stat, șeful Departamentului pentru lupta antifraudă – DLAF
 martie - decembrie 2004: Ion LAZĂR, secretar de stat, șeful Departamentului de Inspecție al Primului - Ministru și Urmărire a Utilizării Transparente a Fondurilor Comunitare
 iulie 2002 – martie 2004: Victor - Viorel PONTA - secretar de stat, șeful Corpului de Control al Primului - Ministru

Legături externe
 Site oficial

Organizații guvernamentale din România


Makhonjwa gorje (afrikaans: Makhonjwa-berge), poznato i kao Barbertonski pojas zelenog kamenja (afrikaans: Barberton Groensteen Gordel) je gorje malih planina i brda koje pokriva područje od 120 x 60 km u Južnoafričkoj pokrajini Mpumalanga i susjednom Esvatiniju. Njegovih 40% je upisano na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Africi 2018. godine kao "jedna od najstarijih geoloških formacija". Naime, gorje Barberton Makhonjwa predstavlja najbolje očuvan slijed vulkanskog i sedimentnog stijenja koji datira od 3,6 do 3,25 milijardi godina, kada su se prvi kontinenti počeli oblikovati na primitivnoj Zemlji. Ono sadrži utjecaje meteorita nastalih neposredno nakon "velikog bombardiranja" (prije 4,6 do 3,8 milijardi godina), koji su posebno dobro sačuvani.

Zemljopis

Gorje ima visinu između 600 i 1.800 m nadmorske visine. Uglavnom ga čine stjenovita brda s vlažnim travnatim uzvišenjima i šumovitim dolinama. Godišnja količina padalina je od 600 do 1.500 mm, s vlažnim ljetima i suhim zimama. Područje se nalazi u Baretonskom centru endemizma velike bioraznolikosti

Geologija

Barberton Makhonjwa se nalazi na istočnoj rubu Kaapvaalskog kratona (izvorne zemljine kore) i vjeruje se kako posjeduje neke od najstarijih površinskih stijena, starih od 3,2 do 3,6 milijardi godina (paleoarhaik). Zahvaljujući izvrsnoj očuvanosti na ovom području su pronađeni neki od najstarijih nedvojbenih dokaza života na Zemlji, koji su pružili uvid u nasilnu prirodu prekambrijskog okoliša u kojemu je život evoluirao. Zbog toga ovo područje zovu i "Postanak života".
Gorje je poznato i po naslagama zlata i komatitima, neobične vrste ultramafične vulkanske stijene nazvanoj po rijeci Komati koja protječe kroz gorje.

U travnju 2014. godine znanstvenici su objavili kako su ovdje pronašli dokaze najvećeg udara meteora do sada. Procjena je kako se udar dogodio prije 3,26 milijarde godina i kako je meteor imao promjer od 37 do 58 km. Njegov krater, ako uopće postoji, još nije pronađen.

Povijest

Do dolaska europskih doseljenika 1860-ih Svazijci i drugi pastirski narodi su najvjerojatnije ovdje dovodili svoju stoku na ispašu, no ne u velikom broju. Zlato je otkriveno u blizini Kaapsehoopa još 1875., ali je tek žila otkrivena 1884. dovela do zlatne groznice koja je dovela do osnutka naselja Barbertona. No, u posljednje vrijeme rudarska aktivnost je u opadanju, a sječa šume i stočarstvo postaju važnije gospodarske aktivnosti. Također, ovdje se komercijalno uzgajaju borovi i eukaliptusi.

Izvori

Vanjske poveznice

 A Short History Of The Barberton Makhonjwa Geotrail

Gorja u Africi
Planine u Južnoafričkoj Republici
Svjetska baština u Južnoafričkoj Republici
U izradi, Zemljopis

Barberton Makhonjwa


Yılmaz Büyükerşen (d. 8 Kasım 1937, Eskişehir), Türk akademisyen ve siyasetçi. Eskişehir Büyükşehir Belediye Başkanı, eski Anadolu Üniversitesi rektörü.

Eğitim yaşamı
Eskişehir Atatürk Lisesinde okudu. Hukuk ve Mimarlık okudu buna rağmen ailesinin maddi sıkıntıları nedeniyle iki fakülteyi de bitirmeden ayrıldı. 1962'de Eskişehir İktisadi ve Ticari İlimler Akademisinin ilk mezunları arasında yer aldı. 1966 yılında doktorasını tamamladı. 1968 yılında doçent, 1973 yılında profesör oldu.

Akademik yaşamı
1976'da mezun olduğu akademinin başkanlığına seçildi. 1982'de Anadolu Üniversitesi rektörlüğüne getirildi. 1987'de aynı göreve tekrar atandı. Ayrıca, 2 dönem Radyo Televizyon Yüksek Kurulu başkanlığını yürüttü. 1994 yılında 3984 Sayılı Kanununun çıkarılmasıyla bu görevinden ayrıldı. Türkiye'nin ilk Sinema ve Televizyon Okulu'nun kuruluşunu Eskişehir'de gerçekleştirdi. Anıtkabir müzesinde Mustafa Kemal Atatürk'ün birebir boyutlardaki balmumu heykeli, yine Prof. Büyükerşen tarafından yapılmıştır. Ayrıca Eskişehir'in ikinci üniversitesinin kurulmasına ve açık öğretim fakültesinin kurulmasına da öncülük etmiştir

Siyasi yaşamı
1999 yerel seçimlerinde DSP'den aday olan Prof. Büyükerşen, oyların %44'ünü alarak Eskişehir Büyükşehir Belediye Başkanı seçildi. 2004 yerel seçimlerinde, oylarını %45'e çıkararak aynı göreve tekrar seçildi. 2009 yerel seçimlerinde %50 üzeri oy ile yeniden büyükşehir belediye başkanı seçildi. 27 Ocak 2011'de, istifa etmesini isteyen DSP yönetiminin talebine uyarak bu partiden istifa etti. 27 Şubat 2011'de CHP'ye geçti.2014 yerel seçimlerinde CHP'den 4.kez belediye başkanı seçildi. 2019 seçimlerinde CHP'nin ve Millet İttifakının adayı olarak 5.kez büyükşehir belediye başkanı seçildi. DİSK önderliğinde gerçekleşen "Solda Birlik" toplantılarında ve diğer sol senaryolarında adı sık sık geçen Prof. Büyükerşen, 2004 yılında DSP eski Genel Başkanı Bülent Ecevit tarafından yapılan genel başkanlık teklifini geri çevirdi. 2014 Türkiye cumhurbaşkanlığı seçiminde de Cumhurbaşkanı adaylığı için ismi geçmiştir. Fakat bu teklifi de geri çevirmiştir. Prof. Dr. Yılmaz Büyükerşen; evli, iki çocuk ve iki torun sahibidir. Ayhan Şahenk Vakfında yönetim kurulu üyesi olan Prof. Büyükerşen, aynı zamanda Kanal D'nin kurucularındandır.

Yaptığı projeler

Başta Porsuk Çayı ıslahı, temizliği ve çevre düzenlemesi olmak üzere Sazova Parkı, bulvar ve cadde düzenlemeleri, Kent Park, Odunpazarı Evleri restorasyon ve düzenleme projesinin devam ettirilmesi, Balmumu Heykel Müzesi gibi projelerin yapılmasını sağlamıştır. Eskişehir'deki altyapı ve su projeleri onun döneminde yapılmıştır. Eskişehir'deki Tramvay, bahçe, spor ve kültür merkezleri onun döneminde yapılmıştır. Yaptığı çalışmalar sayesinde Eskişehir en çok ziyaret edilen turizm merkezlerinden birisi haline gelmiştir.

Güzel sanatlara yaklaşımı

Büyükerşen, resim ve heykel gibi güzel sanatlara yatkınlığını rektörlüğü döneminde üniversitelere açtığı bölümler ile, özel yaşamında da özellikle yarattığı balmumu heykellerde göstermiştir. Belediye başkanlığı döneminde ise Eskişehir'e koyduğu heykeller ile sanata ilgisini belli etmiş, bu heykeller ile halka mesaj verme amacı gütmüş., zaman zaman tepki toplamış, eleştirilmiştir.

Kendi adını taşıyan Türkiye'nin ilk balmumu heykel müzesini 19 Mayıs 2013 tarihinde açmıştır.

Büyükerşen'in Zamanı Durduran Saat adlı otobiyografisi ve Mehmet Sadık Bozkurt tarafından kaleme alınmış Bir Ömür Ki Yılmaz Büyükerşen adlı biyografisi kitap olarak basılmıştır.

Kaynakça

1937 doğumlular
Eskişehir doğumlu siyasetçiler
Eskişehir Atatürk Lisesinde öğrenim görenler
Anadolu Üniversitesi rektörleri
Yapı Kredi Sigorta Özel Ödülü kazananlar
Üniversitelerarası Kurul Başkanları
Yaşayan insanlar
Anadolu Üniversitesi öğretim üyeleri
Türk sosyal demokratlar
Atatürkçüler
Türk sekülaristler
Türk sosyalistler
Ulusalcılar
Cumhuriyet Halk Partisi mensubu siyasetçiler
Demokratik Sol Parti mensubu siyasetçiler
20. yüzyıl Türk siyasetçileri
Türk eğitimciler
Légion d'honneur sahipleri
İtalya Cumhuriyeti Liyakat Nişanı sahipleri

Yılmaz Büyükerşen


Diego Cornejo-Menacho (Quito, 18 de marzo de 1949) es un escritor, pintor y periodista ecuatoriano.

Biografía
Fue profesor del Diplomado de Periodismo en la Universidad Técnica Particular de Loja; columnista y subdirector de Diario Hoy, e Instructor de Crónica Periodística en Diario Expreso. Entre 2009 y 2010, fue director regional de Noticias de Ecuavisa, en Quito; y entre 2011 y 2017 fue el director ejecutivo de la Asociación Ecuatoriana de Editores de Periódicos. Desde junio de 2017 vive en California, donde escribe y pinta.

Carrera
En 2008, el Municipio de Quito le otorgó el «Premio Nacional Joaquín Gallegos Lara» a la mejor novela escrita en ese año, por Miércoles y estiércoles. En octubre de 2013, en Denver, Colorado, la Sociedad Interamericana de Prensa lo distinguió con el "Gran Premio SIP-Libertad de Prensa". Recibió en 2014 la Condecoración al Mérito Cultural "Eduardo Kingman", otorgada por la Cámara de Comercio de Quito.

Recibió el Premio Nacional de Periodismo «Símbolos de Libertad» para el mejor reportaje escrito, en dos años consecutivos, 1994 y 1995, que se publicaron en Hoy. Y, en 2010, integró el Jurado de la vigésima edición del Premio de periodismo Jorge Mantilla Ortega,  que otorga anualmente Diario El Comercio. En 2014, presidió el Jurado Internacional del XVIII Premio Nacional de Periodismo de Panamá, que otorga el Fórum de Periodistas por las Libertades de Expresión e Información de ese país. Asimismo, presidió en 2014 el jurado internacional de la décima edición del Premio a la Excelencia Periodística Pedro Joaquín Chamorro Cardenal, en Managua.

Ha expuesto su trabajo plástico en el Instituto Ecuatoriano Brasileiro de Cultura y en el Colegio de Arquitectos del Ecuador, y en el Museo de la Acuarela de Quito.

Premios
 1994: Símbolos de Libertad (periodismo)
 1995: Símbolos de Libertad (periodismo)
 2008: Joaquín Gallegos Lara (novela)
 2013: Gran Premio SIP a la Libertad de Prensa 2013.
 2014: Condecoración al Mérito Cultural "Eduardo Kingman".

Publicaciones
 Garabatos (relatos breves, 1994)
 Crónica de un delito de blancos (informe periodístico, 1996 y 2012)
 Gato por liebre (novela, 2006)
 Miércoles y estiércoles (novela, 2008)
 Las segundas criaturas (novela, 2010)
 La silla vacía (varios, editor, ensayo, 2010)
 Nux vómica (antología periodística, 2011)
 Inés Aranda (novela, 2014)

Referencias

Escritores de Ecuador
Pintores de Ecuador del siglo XX
Pintores de Ecuador del siglo XXI
Periodistas de Ecuador
Profesores de Ecuador
Premio Joaquín Gallegos Lara

Diego Cornejo Menacho


A branch is a part of a woody plant.

Branch or branches may also refer to:

Places

Australia
 The Branch River, New South Wales

Canada
 Branch, Newfoundland and Labrador, a town

France
 Branches, Yonne, a commune

New Zealand
 Branch River (Taylor River tributary)
 Branch River (Wairau River tributary)

United States
 Branch, Arkansas, a city
 Branch, Louisiana, an unincorporated community and census-designated place
 Branch, Michigan, an unincorporated community
 Branch, Missouri, an unincorporated community
 Branch, Texas, an unincorporated community
 Branch, Wisconsin, an unincorporated community
 Branch, Branch County, Michigan, a former village and first seat of the county
 Branch County, Michigan
 Branch Township (disambiguation)
 Fort Branch, North Carolina, a Confederate fort in the American Civil War
 Branch River (New Hampshire)
 The Branch, also known as Branch River, New Hampshire
 Branch River (Rhode Island)
 Branch River (Wisconsin)

People
 Branch (surname), a list of people with the name
 Branch (given name), a list of people with the name
 Branch McCracken (1908–1970), American college basketball player and coach nicknamed "Branch"

Arts and entertainment
 Branch Connally, a main character in the Longmire television series
 Branch, a troll in the 2016 film Trolls
 Arthur Branch, a fictional district attorney in the Law & Order franchise
 Branches (novel), a 2000 novel-in-verse by American author Mitch Cullin
 The Branches, a 2010 EP by The Dear Hunter

Companies and organizations
 Branch office, business organization that, unlike a subsidiary, does not constitute a separate legal entity even if physically separated from the organization's main office
 Branch (banking), a retail location
 Branch, a local union, in the trade union movement
 Military branch, a component of the armed forces, such as the army, navy, or air force

Mathematics
 Branch, in graph theory, a path is a sequence of edges connecting nodes in a graph or tree
 Branch, in set theory, a maximal chain in a tree

Religion
 Branch (LDS Church), the smaller of two types of local congregation in The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints
 Branch, in Jesus and messianic prophecy, a prophetic name attributed by Christians to Jesus

Other uses
 Branch (academia), an academic sub-discipline
 Branch (bridle), a crooked piece of iron in a bit shank
 Branch (computer science), a point in a computer program where program-flow may change depending on a condition
 Branch (hieroglyph), a member of the trees and plants hieroglyphs
 Branches, the major sub-families of a language family
 USS Branch, various US Navy ships
 Branch, a sometimes-used taxonomic rank

See also

 Branching (disambiguation)
 Branch line, a relatively minor railway line
 Branč
 Branche, a surname
 East Branch (disambiguation)
 North Branch (disambiguation)
 South Branch (disambiguation)
 West Branch (disambiguation)
 Long Branch (disambiguation)

Branch (disambiguation)


Juan Antonio Bibiloni (España, 24 de abril de 1860 - Buenos Aires, Argentina, 14 de mayo de 1933) fue un abogado y político argentino de origen español que ejerció como Ministro de Justicia e Instrucción Pública de Argentina en los primeros años del siglo XX, bajo la presidencia de José Figueroa Alcorta. Hijo del pollensín Antoni Bibiloni Ferragut, y madre de origen francés, Luisa Damade, tuvo una hermana, dos años más joven que él, bautizada con el nombre de Carolina María.

Biografía

Instalado en Buenos Aires desde su primera infancia, se recibió de abogado en 1881 y dedicó los primeros años de su profesión al ejercicio privado de la abogacía y a ser fiscal seccional de Barracas (Buenos Aires). Fue amigo personal de Aristóbulo del Valle y colaboró en muchas de sus iniciativas políticas. En 1893, durante el breve período de Ministro de Guerra de Del Valle, fue auditor de ese Ministerio. Más tarde colaboró con Lucio Vicente López durante el período en que éste fue interventor federal de la Provincia de Buenos Aires.

Alejado por largos años de la política, en que había participado en tiempos especialmente turbulentos, fue nuevamente llamado a ejercer un cargo político por el presidente José Figueroa Alcorta en 1907, cuando lo nombró Ministro de Justicia e Instrucción Pública de la Nación. Durante su mandato intentó modernizar la educación secundaria, y especialmente la universitaria. En ese momento el país contaba con tres universidades, las de Buenos Aires, Córdoba y La Plata, encontrando eco a sus propuestas solamente en esta última. En medio de una crisis política que terminaría con el cierre provisorio del Congreso de la Nación, el ministro Bibiloni presentó su renuncia en enero de 1908.

Se retiró al ejercicio privado de la abogacía y nunca volvió a función pública alguna. Había ejercido la docencia universitaria. En 1910 fue nombrado presidente del Instituto de Altos Estudios Comerciales elegido por Consejo. Biblioteca Digital

En honor a su legado jurídico la calle escolta de la  Facultad de Derecho y Ciencias Sociales de la Universidad de Buenos Aires (UBA), lleva su nombre. Su aporte a nuestro devenir académico fue haber sido autor del anteproyecto de reforma del código civil de 1926. Su monumental análisis del código de Vélez Sarsfield fue publicado en ocho tomos por la editorial "librería jurídica, Valerio Abeledo" en 1931.

Falleció en Buenos Aires en 1933.

Referencias

Abogados de Argentina
Ministros de Educación de Argentina

Juan Antonio Bibiloni


هورست كوبل
من مواليد 17 مايو 1948 ، لاعب كرة قدم ألماني سابق، ومدرب كرة قدم ألماني سابق.

لعب مع منتخب ألمانيا لكرة القدم.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية ألمانيون غربيون مغتربون
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون ألمان مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
رياضيون ألمان مغتربون في النمسا
رياضيون ألمان مغتربون في اليابان
رياضيون ألمان مغتربون في كندا
رياضيون ألمانيون غربيون مغتربون في كندا
رياضيون من شتوتغارت
طاقم آينتراخت فرانكفورت غير اللاعبين
طاقم بوروسيا دورتموند غير اللاعبين
طاقم بوروسيا مونشنغلادباخ غير اللاعبين
طاقم نادي كولن غير اللاعبين
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1972
لاعبو بوروسيا مونشنغلادباخ
لاعبو دوري أمريكا الشمالية لكرة القدم (1968–84)
لاعبو شتوتغارت
لاعبو كرة قدم ألمان
لاعبو كرة قدم رجالية ألمانيون
لاعبو كرة قدم رجالية ألمانيون غربيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في كندا
لاعبو كرة قدم مغتربون ألمان
لاعبو كرة قدم مغتربون في كندا
لاعبو كرة قدم من بادن-فورتمبيرغ
لاعبو كرة قدم من شتوتغارت
لاعبو منتخب ألمانيا بي لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب ألمانيا لكرة القدم
لاعبو نادي شتوتغارت
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
لاعبون فائزون بكأس الاتحاد الأوروبي
مدربو الدوري الألماني
مدربو الدوري الألماني الدرجة الثانية
مدربو أرمينيا بيليفيلد
مدربو أوراوا رد دايموندز
مدربو إنغولشتات 04
مدربو بوروسيا دورتموند
مدربو بوروسيا مونشنغلادباخ
مدربو فورتونا دوسلدورف
مدربو كرة قدم ألمان
مدربو كرة قدم مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
مدربو كرة قدم مغتربون في النمسا
مدربو كرة قدم مغتربون في اليابان
مدربو نادي الوحدة (الإمارات)
مدربو نادي تيرول إنسبروك
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1948
مواليد في شتوتغارت

هورست كوبل


ආසියා සහ පැසිෆික් කුඩා දූපත් සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවල් සමූහය (බොහෝ විට ආසියා සහ පැසිෆික් හෝ ආසියා-පැසිෆික් කණ්ඩායම ලෙස කෙටි කර ඇත) එක්සත් ජාතීන්ගේ කලාපීය කණ්ඩායම් පහෙන් එකක් වන අතර එය ආසියාවේ සහ පැසිෆික් කලාපයේ සාමාජික රටවල් 53 කින් සමන්විත වේ.

සමූහය, සියලුම කලාපීය කණ්ඩායම් මෙන්ම, කලාපීය සහ ජාත්‍යන්තර කරුණු සම්බන්ධයෙන් විෂයයන් සාකච්ඡා කෙරෙන නොබැඳි සංවාද කණ්ඩායමකි. මීට අමතරව, කලාපයෙන් අපේක්ෂකයින් නම් කිරීමෙන් එක්සත් ජාතීන්ගේ ආයතනවල ආසන වෙන් කිරීමට උපකාර කිරීමට සමූහය ක්‍රියා කරයි.

සාමාජික රටවල්

පහත දක්වා ඇති රටවල් මෙහි සාමාජිකත්වය හොබවයි:

  Republic of Korea
 y

Notes

මූලාශ්‍ර

එක්සත් ජාතීන්ගේ සංගමය

ආසියා - පැසිෆික් සංවර්ධනය වෙමින් පවතින කුඩා දූපත් රාජ්‍ය සමූහය