Schweigt stille, plaudert nicht ("Liniștește-te, nu mai vorbi"), BWV 211, cunoscută și sub numele de Cantata cafelei, este o cantată profană scrisă de Johann Sebastian Bach. A compus-o, probabil, între anii 1732 și 1735. Deși este clasificată ca o cantată, în esență este o operă comică în miniatură. Printr-un comentariu satiric, cantata povestește în mod amuzant despre dependența de cafea.

Istorie și text
Bach a condus cu regularitate un ansamblu muzical cu sediul la Cafeneaua lui Zimmermann, numit collegium musicum, fondat de Georg Philipp Telemann în 1702. Libretul sugerează că germanii din secolulul al XVIII-lea considerau consumul de cafea ca fiind un obicei rău. Cu toate acestea, lucrarea este posibil să fi fost interpretată prima oară la cafeneaua din Leipzig.

Libretul cantatei (scris de Christian Friedrich Henrici, cunoscut sub numele de Picander) conține replici precum "Dacă nu mi-ar fi dată voie să-mi beau micuța ceașcă de cafea, de trei ori pe zi, în suferința mea m-aș transforma într-o friptură zbârcită de capră".

Bach nu a scris-o ca pe o operă: cantata a fost scrisă pentru concert, dar astăzi este frecvent pusă în scenă cu costume.

În România, Cantata cafelei a fost pusă în scenă de regizoarea Anca Mihuț, de studenții de la Academia de Muzică "Gheorghe Dima", în cadrul Festivalului clujean "La Stravaganza" din anul 2013.

Aparatul vocal-instrumental
Lucrarea este scrisă pentru trei soliști vocali în rolurile:
 Naratorul, tenor
 Schlendrian (literal: "Băț în Noroi"), bas
 Lieschen, fiica lui, soprană.
Orchestra este formată din flauto traverso, două viori obligato, violă, clavecin și basso continuo.

Mișcări

Înregistrări
 Orchestră & Cor baroc din Amsterdam, Ton Koopman. J. S. Bach: Cantate Complete Vol. 4. Antoine Marchand, 1996.

Note

Referințe

Legături externe

 Cantata BWV 211 Schweigt stille, plaudert nicht (Kaffeekantate): istorie, notare, surse pentru text și muzică, traduceri în diferite limbi, discografie, discuții, Website Cantate de Bach
 Schweigt stille, plaudert nicht: istorie, notare, Website Bach (în limba germană)
 BWV 211 Schweigt stille, plaudert nicht: traducere în limba engleză, Universitatea din Vermont
 Kaffeekantate : Libret (în limba germană)
 J. S. Bach Cantata cafelei,  BWV2 11: Libretul în limba engleză de Christian Friedrich Henrici
 Cantată de Bach Traduceri : libretul în limba germană  cu traducerea în limba engleză de către Pamela Dellal

Bibliografie suplimentară
Elena Maria Șorban, Noi și istoria muzicii, Cluj-Napoca: Editura Eikon, 2014, pp. 63-64.

Compoziții de Johann Sebastian Bach

Cantata cafelei


Janet Evelyn Fookes, Baroness Fookes,  (born 21 February 1936) is a British politician. A member of the Conservative Party, she is a life peer in the House of Lords. She was previously a member of the House of Commons from 1970 to 1997, representing the constituencies of Merton and Morden (1970–74) and Plymouth Drake (1974–97). She was a Deputy Speaker of the House of Commons from 1992 to 1997, and presently is a Deputy Speaker in the House of Lords.

Biography
Fookes was educated at Royal Holloway College, University of London. She worked as a teacher from 1958 to 1970. She served as a Councillor on Hastings Borough Council from 1960 to 1961, and 1963–70.

Fookes was elected a Member of Parliament (MP) representing Merton and Morden in 1970. When this constituency was abolished, she was elected MP for Plymouth Drake in 1974. Drake was never a safe seat, but Fookes managed to survive many strong challenges in each general election she fought, including winning by a majority of just 34 at the October 1974 general election. She served as one of three Deputy Speakers of the House of Commons from 1992 to 1997. She retired from the House of Commons in 1997, when the number of Plymouth seats fell from three to two, after 27 years as an MP: as she humorously put it, "longer than a life sentence".

Fookes served on the Council of the RSPCA 1975–92, and was its chair from 1979 to 1981. She was also a member of the Commonwealth War Graves Commission (1987–97). She is an Ambassador for unemployment charity, Tomorrow's People Trust.

Honours
On 30 September 1997, she was made a Life Peer as Baroness Fookes, of Plymouth in the County of Devon.

She had previously been made a Dame Commander of the Order of the British Empire (DBE) in the 1989 New Year's Honours, and became Deputy Lieutenant of East Sussex in 2001.

Arms

References

 Times Guide to the House of Commons editions 1970–1992

External links

1936 births
Living people
Female members of the Parliament of the United Kingdom for English constituencies
Conservative Party (UK) MPs for English constituencies
Councillors in East Sussex
Dames Commander of the Order of the British Empire
Deputy Lieutenants of East Sussex
Deputy Speakers of the British House of Commons
Life peeresses created by Elizabeth II
Conservative Party (UK) life peers
UK MPs 1970–1974
UK MPs 1974
UK MPs 1974–1979
UK MPs 1979–1983
UK MPs 1983–1987
UK MPs 1987–1992
UK MPs 1992–1997
Alumni of Royal Holloway, University of London
Schoolteachers from London
Members of the Parliament of the United Kingdom for constituencies in Devon
20th-century British women politicians
People from Lewisham
Women councillors in England
Women legislative deputy speakers
Politicians from Plymouth, Devon

Janet Fookes


Sharon Vonne Stone (d. 10 Mart 1958; Meadville, Pensilvanya), Amerikalı aktris, yapımcı ve eski mankendir. Film ve televizyonda öncelikle femme fatale kadınları ve gizemli kadınları oynamasıyla tanındı ve 1990'ların en popüler seks sembollerinden biri haline geldi. Primetime Emmy Ödülü ve Altın Küre Ödülü de dahil olmak üzere çeşitli ödüller aldı. Akademi Ödülü'ne aday gösterildi. 1995'te Hollywood Walk of Fame'de bir yıldız aldı ve 2005'te Fransa'da Sanat ve Edebiyat Düzeni Görevlisi seçildi.

Televizyon reklamlarında ve basılı reklamlarda modellik yapan Stone'un ilk filmi Woody Allen 'ın dram Stardust Memories (1980) idi. Ve ekstra içinde oynamıştı. Diyaloğu olan ilk filmi Wes Craven' ın korku filmi  Deadly Blessing  (1981) idi.  Paul Verhoeven'ın bilimkurgu aksiyon filmi Total Recall'daki (1990) rolüyle tanınmaya başladı. Ardından başka bir Verhoeven filminde,  erotik gerilim Temel İçgüdü'de (1992) Catherine Tramell'i canlandırdığında uluslararası alanda tanınırlık kazandı. Drama dalında En İyi Kadın Oyuncu dalında ilk Altın Küre Ödülü adaylığını aldı.

Stone'un Martin Scorsese'nin destansı suç draması Casino'da (1995) gösterdiği performans, ona kariyerinin en iyi eleştirilerini, Altın Küre'yi ve En İyi Kadın Oyuncu dalında Akademi Ödülü adaylığını kazandırdı. Diğer önemli filmleri arasında Sliver (1993), The Specialist (1994), The Quick and the Dead (1995), Sphere (1998), The Mighty (1998), The Muse (1999), Catwoman (2004), Broken Flowers (2005), Alpha Dog (2006), Bobby (2006), Lovelace (2013), Fading Jigolo (2013), The Disaster Artist (2017), Rolling Thunder Revue: Martin Scorsese'den Bob Dylan Story (2019) ve The Laundromat (2019) yer alır.

Televizyonda Stone, ABC mini dizisi War and Remembrance (1987), HBO televizyon filmi If These Walls Could Talk 2 (2000), Steven Soderbergh 's Mosaic (2017) ve Ryan Murphy gibi yapımlarda başrol ve yardımcı roller üstlendi.  Ratched (2020). The Practice (2004) ve Law & Order: Special Victims Unit (2010) dizilerinde konuk oyuncu olarak yer aldı ve birincisi için Drama Dizisinde En İyi Konuk Kadın Oyuncu dalında Primetime Emmy Ödülü kazandı.

Filmografi

Film

Televizyon

Ödülleri

Kaynakça

Dış Bağlantılar

1958 doğumlular
20. yüzyılda Amerikalı kadın oyuncular
21. yüzyılda Amerikalı kadın oyuncular
Amerikalı kadın sinema oyuncuları
Amerikalı kadın modeller
Amerikalı film yapımcıları
Amerikalı tekvandocular
Amerikalı Budistler
Amerikalı LGBT hakları aktivistleri
İrlanda asıllı Amerikalılar
Altın Küre Ödülü sahipleri
Emmy Ödülü sahipleri
Légion d'honneur sahipleri
Budist olanlar
Bağımsızlık aktivistleri
Yaşayan insanlar
En İyi Kadın Drama Filmi Oyuncusu Altın Küre Ödülü sahipleri

Sharon Stone


Blaženi Bartolo Longo (Latiano, 10. veljače 1841. – 5. listopada 1926.), talijanski dominikanac i blaženik Katoličke Crkve.

Životopis
Rođen je 1841. u bogatoj obitelji u gradu Latijanu u južnoj Italiji. Iako je bio odgajan u katoličkoj obitelji, nakon smrti roditelja sve više se priklanja ateizmu. Do studija prava u Napulju, priključio se neopoganističkoj sekti, u kojoj je obnašao dužnost vrhovnog svećenika. Osim što je sudjelovao u sotonističkim obredima, postao je snažan protivnik Katoličke Crkve, koju je javno "blatio" u javnosti.

Cijelo to vrijeme istodobno prolazi kroz psihičke krize koje obilježavaju teški napadi neuroze i depresije, paranoje i tjelesna oboljenja. Naposljetku je doživio živčani slom. Kasnije je izjavio kako je u sebi čuo glas svog preminulog oca koji mu je govorio "Vrati se Bogu". Odlazi starom obiteljskom prijatelju koji ga nagovora da se odrekne sotone i vodi ga dominikanskom redovniku Albertu Radentu, koji ga ispovijeda i postaje njegov duhovnik.

Godine 1871. postaje dominikanski trećeredac i započinje promicati krunicu. Zajedno sa suprugom groficom Marianom di Fusco, koju je oženio u međuvremenu, obnavlja malu crkvicu u Pompejima i potpomaže proslavu Gospe od Krunice u njoj. Ubrzo crkvica postaje hodočastilište, u kojem je nekoliko ljudi doživjelo i čudesna ozdravljenja. Nakon toga počinju radovi na većoj crkvi, koja je dovršena 1891. Godine 1906. blaženi Longo i njegova supruga poklanjaju svetište Svetoj Stolici.

Blaženikom je proglašen 26. listopada 1980., a tom prigodom ga je sv. Ivan Pavao II. opisao kao "apostola krunice". Godine 2008. Benedikt XVI. posjetio je svetište u Pompejima, gdje je na misi, kojoj je nazočilo 50.000 ljudi, tadašnji papa blaženika usporedio sa sv. Pavlom koji je također jedan dio svog života bio neprijatelj Crkve.

Izvori
 Piše: Goran Andrijanić. Bitno.net Bio je vođa sotonističke sekte, a danas je katolički blaženik na putu proglašenja svetim!, 13. veljače 2015. (pristupljeno 15. svibnja 2017.)

Talijanski blaženici
Talijanski dominikanci

Bartolo Longo


Zajączkowo (deutsch Sanskow) ist ein Dorf in der Gemeinde Kobylnica im Powiat Słupski  (Kreis Stolp) der polnischen Woiwodschaft Pommern.

Geographische Lage und Verkehrsanbindung
Zajączkowo liegt in Hinterpommern, etwa acht Kilometer südlich  der Stadt Słupsk (Stolp) und fünf Kilometer südlich des Dorfs  Kobylnica (Kublitz) an der Landesstraße 21 (droga krajowa nr. 21) Słupsk – Miastko (Rummelsburg), der ehemaligen Reichsstraße 125.

Geschichte
In einer alten Urkunde des Jahres 1301 erscheint das ehemalige Rittergut unter dem Namen Zaghincowe, 1453 als Zatzekowe, und 1453 war bereits der Ortsname Sanskow in Gebrauch. Das zugehörige Dorf war in Form eines kleinen Gassendorfs angelegt worden.
Der pommersche Herzog Bogislaw X. bestätigte am Donnerstag vor dem 1. Fastensonntag des Jahres 1507 den Abschluss eines Tausch- und Kaufgeschäfts zwischen dem  Gutsbesitzer Thomas Massow und Jürgen Stucke auf Sanskow. Im Rahmen dieser Vereinbarung ging das halbe Dorf Reblin, das bis dahin Massow besessen hatte, an Stucke und das gesamte Dorf Sanskow, das bis dahin Stucke besessen hatte, kam an die Massows. Sanskow war fortan ein Massowsches Lehen, und Kunsow und Sanskow gehörten nun etwa 150 Jahre lang zusammen. Nach dem Tod des Hauptmanns Erdmann Casimir  Massow wurde das Gut Sanskow im Teilungsvergleich vom 17. November 1747 für 4.500 Reichstaler  seinem Sohn, den Major Ewald Heinrich Massow, zugesprochen. Dieser verkaufte das Gut Sanskow erblich am 27. März 1773 für 7.300 Reichstaler an den Hauptmann Friedrich von Zitzewitz zu Brotzen, wodurch das Gut Sanskow in  ein Zitzewitzsches Lehen umgewandelt wurde. Um 1784 gab es in Sanskow ein Vorwerk, vier Bauern, zwei Kossäten, einen Schulmeister und insgesamt 17 Haushaltungen. 1804 gehörte Sanskow zum Zitzewitzschen Familien-Majorat. Neben Dumröse im Kreis Stolp und Turtzig im Landkreis Rummelsburg gehörte Sanskow zu den größten Gütern der Familie Zitzewitz. 1821 kaufte der Leutnant August Schmidt für 18.000 Taler das Gut Sanskow. 1869 saß der Rittmeister a. D. de l' Homme  de Courbière, Ehrenritter des Johanniter-Ordens, auf Sanskow. 1884 wird ein Baron de Courbière als  Besitzer des Guts genannt und 1910 der Hauptmann a. D. René Baron de Courbiêre. 1924 war Walter Mickley Eigentümer des Guts, und 1938 besaß es Frau Charlotte Mickley.

Im Jahr 1825 standen in Sanskow 24 Wohngebäude. 1939 lebten hier 193 Personen in 39 Haushaltungen.

Vor Ende des Zweiten Weltkriegs gehörte Sanskow zum Amtsbezirks Lossin im Landkreis Stolp, Regierungsbezirk Köslin, der Provinz Pommern. Die Gemeindefläche war 555 Hektar groß. Sanskow war der einzige Wohnort in der Gemeinde Sanskow. Außer dem 463 Hektar großen Gut gab es in Sanskow sieben landwirtschaftliche Betriebe.

Gegen Ende des Zweiten Weltkriegs wurde Sanskow am 7. März 1945 nach Kampfhandlungen von der Roten Armee besetzt. Am Vormittag desselben Tages hatten sich die Dorfbewohner im Treck auf die Flucht begeben; ihr Treck wurde jedoch  schon am 8. März in Schwuchow von sowjetischen Truppen überrollt, und sie mussten zurückkehren. Im Dorf waren inzwischen Trecks mit etwa 700 Flüchtlingen aus Ostpreußen und Westpreußen eingetroffen. Der Gutsbesitzerin Charlotte Mickley war einige Tage zuvor die Flucht in den Westen gelungen. In der Folgezeit gab es im Dorf zahlreiche Übergriffe der sowjetischen Soldaten gegenüber den im Dorf anwesenden Zivilisten. Die sowjetischen Soldaten bewirtschafteten das Gut bis 1950, die Polen übernahmen erst ab 1947 Häuser und Bauernhöfe. In der Folgezeit wurde die gesamte Dorfbevölkerung nach und nach  von den Polen vertrieben; eine Deportation erfolgte u. a. am 26. Mai 1952.

Später wurden in der Bundesrepublik Deutschland 89 und in  der DDR 39 aus Sanskow gekommene Dorfbewohner ermittelt.

Kirche
Die vor 1945 in Sanskow wohnhafte Bevölkerung war evangelisch. Im Jahr 1925 hatte Sanskow einen Einwohner ohne Konfessionszugehörigkeit.

Schule
Vor 1945 verfügte Sanskow über eine Volksschule. Diese Schule war 1932 einstufig; ein einzelner Lehrer unterrichtete hier 58 Schulkinder.

Literatur
 Karl-Heinz Pagel: Der Landkreis Stolp in Pommern. Lübeck 1989, S. 852–854 (Download Ortsbeschreibung  Sanskow; PDF; 596 kB).
 Ludwig Wilhelm Brüggemann: Ausführliche Beschreibung des gegenwärtigen Zustandes des Königl. Preußischen Herzogtums Vor- und Hinterpommern. Teil II, Band 2, Stettin 1784, S. 1000, Nr. 120.

Weblinks
 Gunthard Stübs und Pommersche Forschungsgemeinschaft: Die Gemeinde Sanskow im ehemaligen Kreis Stolp (2011).

Einzelnachweise

Ort in Pommern
Ort der Woiwodschaft Pommern
Gmina Kobylnica

Zajączkowo (Kobylnica)


Alstonieae, tribus grmova i drveća iz porodice zimzelenovki (Apocynaceae), dio potporodice Rauvolfioideae. Sastoji se od jednog ili više rodova

Tribus je opisan 1810.

Rodovi
 Alstonia R.Br.

Izvori

Rauvolfioideae

Alstonieae


"This Dust Was Once the Man" é uma breve elegia escrita por Walt Whitman em 1871. Foi dedicado a Abraham Lincoln, o 16.º presidente dos Estados Unidos, a quem Whitman muito admirava. O poema foi escrito seis anos após o assassinato de Lincoln. Whitman havia escrito três poemas anteriores sobre Lincoln, todos em 1865: "O Captain! My Captain!", "When Lilacs Last in the Dooryard Bloom'd" e "Hush'd Be the Camps To-Day".

O poema não atraiu muita atenção individual, embora tenha sido recebido positivamente e analisado várias vezes. O poema descreve Lincoln como tendo salvo a união dos Estados Unidos do "crime mais sujo da história", uma linha de pensamento para a qual existem interpretações conflituantes. Geralmente é visto como se referindo à secessão dos Estados Confederados da América, à escravidão ou ao assassinato de Lincoln.

Antecedentes
Embora nunca se tenham conhecido, o poeta Walt Whitman viu Abraham Lincoln, o 16.º presidente dos Estados Unidos, várias vezes entre 1861 e 1865, às vezes de perto. Whitman notou pela primeira vez o que o estudioso de Whitman, Gregory Eiselein, descreve como a "aparência impressionante" e a "dignidade despretensiosa" do presidente eleito. Whitman escreveu que confiava no "tacto sobrenatural" e no "génio ocidental idiomático" de Lincoln. A sua admiração por Lincoln cresceu nos anos que se seguiram; Whitman escreveu em Outubro de 1863: "Eu amo o presidente pessoalmente." Whitman considerava que ele e Lincoln estavam "flutuando na mesma corrente" e "enraizados no mesmo terreno". Whitman e Lincoln compartilhavam visões semelhantes sobre a escravidão e a União, e semelhanças foram observadas nos seus estilos literários e inspirações. Whitman declarou mais tarde que "Lincoln fica quase mais perto de mim do que qualquer outra pessoa". Como presidente, Lincoln liderou a União durante a Guerra Civil Americana.

Há um relato de Lincoln lendo a colecção de poesia Leaves of Grass de Whitman no seu escritório, e outro do presidente dizendo "Bem, ele parece um homem!" ao ver Whitman em Washington, D.C., mas esses relatos podem ser fictícios. O assassinato de Lincoln em meados de Abril de 1865 comoveu muito Whitman, que escreveu vários poemas em homenagem ao presidente caído. "O Captain! My Captain!", "When Lilacs Last in the Dooryard Bloom'd", "Hush'd Be the Camps To-Day" e "This Dust Was Once the Man" foram todos escritos como sequências da colecção de poesia Drum-Taps de Whitman. Os poemas não mencionam especificamente Lincoln, embora transformem o assassinato do presidente numa espécie de martírio.

Texto
This dust was once the Man,
Gentle, plain, just and resolute—under whose cautious hand,
Against the foulest crime in history known in any land or age,
Was saved the Union of These States.

Histórico de publicação
Whitman escreveu o poema em 1871 e publicou-o em "President Lincoln's Burial Hymn" de Passage to India, uma colecção de poesia destinada a ser um suplemento para Leaves of Grass. Foi republicado em "Memories of President Lincoln", primeiro na edição de 1871 – 1872 de Leaves of Grass. É o único poema neste agrupamento que não apareceu pela primeira vez nas colecções de poesia Drum-Taps ou Sequel to Drum-Taps. O poema não foi revisto após a sua primeira publicação.

Análise
Em contraste com os poemas anteriores de Whitman sobre Lincoln, que o descrevem como um líder, como um amigo ou como "uma alma sábia e doce", aqui ele é descrito simplesmente como pó. A crítica literária Helen Vendler considera-o o epitáfio de Lincoln. Whitman "agarra o pó para si mesmo". Ela então argumenta que o epitáfio é desequilibrado. Metade do significado do poema está contido em "este pó", e as trinta palavras seguintes constituem a outra metade. Ela observa que a poeira é leve, enquanto o próprio Lincoln possui "peso histórico complexo". Na segunda linha, Vendler observa a diferença entre 'gentil', que ela considera uma palavra "pessoal", e o descritor final, "oficial", de 'resoluto'. Ela considera surpreendente que Lincoln nunca seja descrito por um verbo activo, mas sim como , a mão orientadora 'cautelosa' da nação.

Whitman escreve na terceira linha: "o crime mais sujo da história conhecido em qualquer país ou época." A frase "crime mais sujo" provavelmente veio de Battle-Pieces and Aspects of the War de Herman Melville. Embora Melville seja geralmente considerado uma referência à escravidão, o estudioso de Whitman, Ed Folsom, escreveu em 2019 que o "crime mais sujo" de Whitman é visto não como escravidão, mas como o assassinato de Lincoln ou a secessão dos Estados Confederados da América; ele escreveu anteriormente que a última interpretação foi favorecida pelos estudiosos de Whitman. Após argumentar a favor da interpretação da secessão, Edward W. Huffstetler escreveu na The Walt Whitman Encyclopedia que "This Dust" expressa o "tom mais amargo" de Whitman no sul. Em Lincoln and The Poets, William Wilson Betts escreveu a favor do assassinato de Lincoln como sendo o "crime mais sujo", e, em contraste, Vendler escreve que o uso de Whitman de "crime mais sujo" é um eufemismo para se referir à escravidão. Roy Morris, um historiador da era da Guerra Civil, considera o crime como "uma guerra civil comovente que encheu os hospitais da capital com os corpos arruinados de belos jovens soldados".

Em Secular Lyric, o professor de inglês John Michael faz comparações entre o poema e o Livro de Oração Comum, dizendo que o poema salienta a "materialidade do corpo" e transmite pesar através do "eufemismo" por não usar métodos retóricos padrão para transmitir sentimento. Para Michael, fazer referência à preservação da União por Lincoln torna o seu assassinato mais significativo. Michael destaca particularmente a simplicidade de descrever Lincoln como pó, observando que Whitman não depende de metáforas ou outros dispositivos poéticos para transmitir a morte de Lincoln, em oposição a "O Captain! My Captain!" que utiliza a metáfora do navio do estado e faz de Lincoln uma figura quase religiosa. Em vez disso, Whitman força o leitor a enfrentar a dura realidade da morte, pois Lincoln foi reduzido a pó.

O estudioso literário Deak Nabers observa que Whitman não menciona a emancipação no epitáfio, com o cuidado de não atribuir a salvação da União ao próprio Lincoln, em vez disso, diz que foi preservada "sob a mão [de Lincoln]". Nabers faz comparações entre o poema e o poema "The House-Top" de Melville e o romance Clotel de William Wells Brown. A linha final do poema inverte o padrão "Estados Unidos foi salvo" para "Foi salva a União desses Estados", que Vendler conclui sintaticamente colocando a União no clímax do poema. Vendler conclui a sua análise dizendo que o poema é "sucinto", tem "taciturnidade romana" e torna "o pó [...] igual em peso à salvação da União".

Recepção
Em 1943, o crítico literário Henry Seidel Canby escreveu que os poemas de Whitman sobre Lincoln ficaram conhecidos como "os poemas de Lincoln" e observou as "linhas finas" de "This Dust". William E. Barton escreveu em 1965 que sem o sucesso de "O Captain" e "Lilacs", "This Dust" e "Hush'd be the Camps" teriam atraído pouca atenção e acrescentado pouco à reputação de Whitman. A filósofa Martha Nussbaum considera o epitáfio "uma das declarações mais simples e eloquentes de Whitman". Em 1965, Ramsey Clark, o procurador-geral dos Estados Unidos, leu parte do poema para um sub-comité do Comité Judiciário da Câmara dos Estados Unidos durante uma audiência sobre a criação de penalidades para o assassinato do presidente após o assassinato de John F. Kennedy.

Bibliografia

Poemas da década de 1870
Abraham Lincoln
Poemas dos Estados Unidos

This Dust Was Once the Man


(en français, L'Élu ou Les Élus) est une série télévisée américaine diffusée depuis le  et retraçant la vie de Jésus-Christ mi-fictive et mi-réelle.

Une des caractéristiques notables de cette série est que son financement s'est effectué à travers une opération de financement participatif.

La série est diffusée en France à partir de  sur C8 et sur la plateforme MyCanal. À partir de février 2023, la première saison est également disponible sur Netflix. Aux États-Unis, la série est diffusée depuis le  sur le réseau The CW.

Genèse
Le projet du créateur  est de profiter du format de série, qui permet des développements bien plus importants qu'un film, pour montrer à l'écran des passages des Évangiles encore peu ou pas exploités. Mais, ne disposant pas du financement nécessaire à un tel projet, Jenkins se tourne vers un financement participatif ; début 2019, cet appel aux dons a déjà permis de réunir  de dollars, sur un total de treize prévus, ce qui en fait à cette date le financement participatif d'une série télévisée ayant rencontré le plus grand succès.

Production
La série est distribuée par  et en France par Saje Distribution et Première partie.

Fiche technique
 Titre original :  (trad. litt. : Les Choisis)
 Autres titres : ' (trad. litt. : Le Berger)
 Créateurs :
 Société de production : Out of Order Studios
 Sociétés de distribution (pour la télévision et DVD) : (États-Unis) : BYUtv,
 Photographie : Akis Konstantakopoulos
 Montage : John Quinn
 Musique : Matthew S. Nelson
 Direction artistique : William Matthews
 Adaptation des dialogues :
 Format : couleur - 2.00 : 1 - son : stéréo
 Pays d'origine : États-Unis
 Langue : anglais
 Genre : Biographie, drame historique
 Durée : 54 minutes
 Dates de diffusion :
  :
  :  (internet)

 Distribution
   : Jésus de Nazareth
 Shahar Isaac  : Simon Pierre
 Elizabeth Tabish  : Marie de Magdala
 Paras Patel  : Matthieu
 Noah James : André
 Janis Dardaris  : Zohara, la femme de Nicodème
 Lara Silva  : Eden, la femme de Simon Pierre
 Shaan Sharma  : Shmuel, un Pharisiens de Capharnaüm un des étudiants de Nicodème
 Nick Shakoour  : Zébédée
 George Harrison Xanthis  : Jean, fils de Zébédée
 Shayan Sobhian  : Jacques le Majeur
 Erick Avari  : Nicodème
 Kian Kavousi  : Jacques le Majeur
   : Quintus, un magistrat romain de Capharnaüm et Préteur de Galilée.
   : Gaius: Un centurion romain et associé de Matthieu.
 Giavani Cairo  : Thaddée un ancien tailleur de pierre de Bethsaïde, l'un des douze disciple de Jésus.
 Jordan Walker Ross : Jacques le Mineur, l'un des douze disciple de Jésus.
 Joey Vahedi : Thomas: un ancien traiteur, l'un des douze disciple de Jésus.
 Yasmine Al-Bustami  : Ramah une vigneronne et une des femmes suivant Jésus.
 Vanessa Benavente  : Marie, la mère de Jésus.
 David Amito  : Jean le Baptiste
 Vanessa DeSilvio  : Photina, la femme samaritaine.

Doublage : version française réalisée par les sociétés de doublage : Titra Film

 Saisons
L'objectif visé par Dallas Jenkins est de tourner sept saisons.

 Épisode pilote
L'épisode pilote est diffusé dès le  et présente la Nativité.

 Première saison

 Je t'ai appelé par ton nom
Dans cet épisode, Jésus délivre une femme surnommée Lilith de ses sept démons. Lilith s'appelait en réalité Marie, à la suite d'un abus qu'elle a subi de la part d'un centurion, elle a sombré. Le rabbin Nicodème a essayé d'exorciser Lilith, or, l'entreprise n'a pas été concluante. Jésus, alors inconnu puisque , prononce un verset d'Esaïe : . Un verset que le père de Marie-Madeleine lui avait enseigné lorsqu'elle était enfant. Lilith se souvenait de ce moment partagé avec son père, elle se rappelait également de la mort de celui-ci, dans son sommeil. Lorsque Jésus a prononcé ce verset, Marie-Madeleine s'est mise a pleurer. Sa vie a totalement changé à la suite de sa rencontre avec Jésus, elle est devenue une nouvelle personne. Le Parisien estime que . Toutefois, le journal relève qu'il est nécessaire d'avoir  pour comprendre . La mise en scène, toujours d'après le journal parisien, .

 Deuxième saison

 Diffusion

 Streaming
Initialement visible par un abonnement aux services de VidAngel ou via l'achat du DVD, la série connaissait une audience relativement faible. À l'occasion de la pandémie de Covid-19, la série a été rendue disponible gratuitement via l'application de VidAngel, ce qui a alors fortement augmenté les audiences et les revenus. Ainsi, le modèle participatif a été retenu comme financement principal de la série. Disponible via les services de VidAngel gratuitement, la distribution de la série s'appuie également sur des plateformes tel que Facebook ou Youtube pour réaliser les diffusions initiales.

En dehors des services de VidAngel, la série a tout d'abord été diffusée exclusivement par BYU TV qui a participé à la production de la série. La série a ensuite été diffusée via des sites de streaming d'orientation chrétienne puis, en 2021, la série est devenue disponible sur les plateformes tel que Amazon Prime ou, TBN et en francophonie sur EMCI TV. La série est diffusée depuis 2022 sur Netflix ainsi que le service de streaming de Canal+ en France.

 En France
En France, huit épisodes de la série sont diffusés en  sur la chaîne C8. La première soirée (4 épisodes diffusés le lundi 20) aurait attiré près de , pour environ  la semaine suivante. La saison 2 est diffusée le  en une seule soirée.

 À l'international
Ayant pour objectif une large diffusion internationale, une association à but non lucrative, '', participe à la traduction de la série et à son sous-titrage. Actuellement la saison 1 est disponible dans douze langues différentes et sous-titrées en soixante-deux langues.

Réception

Critique
L'acteur principal  estime que le protagoniste principal de la série n'est pas Jésus mais ceux qu'il rencontre lors de ses prises de paroles ou miracles. Ce choix scénaristique a été fait notamment parce qu'il est plus facile pour le téléspectateur de s'identifier à ces personnes qu'à Jésus lui-même.

Audience
L'audience globale de l'épisode pilote est de quinze millions de téléspectateurs. Un sondage effectué en 2021 montre que l'audience susceptible de regarder la série rien qu'aux États-Unis est de soixante millions de téléspectateurs.

En , VidAngel estime que l'audience cumulée des deux saisons diffusées dépasse deux cent millions de vues. En décembre de la même année, ce nombre est estimé à trois cent vingt millions.

Récompense

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 2017
Série télévisée américaine des années 2010
Série télévisée américaine des années 2020
Série télévisée biographique
Série télévisée historique
Jésus de Nazareth
Christianisme à la télévision

The Chosen (série télévisée)


Die Görlitzer Blumenuhr befindet sich in der Innenstadt von Görlitz auf dem Demianiplatz vor dem Haupteingang des Theaters. Sie wurde bei der Umgestaltung der Grünanlage rund um den benachbarten Kaisertrutz angelegt. Federführend wirkte bei der Gestaltung der Grünanlage der städtische Gartenbaudirektor Henry Kraft.

Man begann bei der Anlage der Blumenuhr mit der Aufschüttung eines Hügels für den Bau eines kleinen Bunkers. Im Inneren des Bunkers wurde ein Technikraum eingerichtet. Die Uhr im Neo-Barockstil wurde von einem Elektromotor, der über ein Gestänge mechanisch an das Uhrwerk gekoppelt war, angetrieben. Das Zeigerwerk und die Ziffern aus verzinktem Blech stehen auf dem Blumenteppich. An der Uhr waren der Uhrmachermeister Seidel, der Schlossermeister Gebauer, der Graphiker Nitsche und der Steinbildhauermeister Däunert beteiligt. Letzterer übernahm die Vergoldung der Zeiger und Zahlen. Am 9. August 1960 wurde die Blumenuhr übergeben. Das Uhrwerk wurde über Jahrzehnte durch die Uhrmacherfirma Goeldner betreut.

Altersbedingt und auf Grund äußerer Beschädigung wurde der Betrieb der Blumenuhr 1997 eingestellt. Dank der finanziellen Unterstützung des Aktionskreises für Görlitz konnte die Firma Hahn aus Zwickau 1998 sowohl Uhrwerk und Antrieb als auch Steuerung sowie die Stromversorgung erneuern. Die Blumenuhr wurde mit einer Hauptuhr samt Funkempfänger ausgestattet, der eine genaue Zeitangabe ermöglicht. Stabilere Zeiger und eine Rutschkupplung am Uhrwerk sollten die Uhr vor äußeren Beschädigungen sichern. Im April 2000 kam es erneut zu Vandalismusschäden. Im Jahr 2007 wurde eine automatische Zeigerkorrektur eingerichtet.

Einzelnachweise

Innenstadt (Görlitz)
Bauwerk in Görlitz
Einzeluhr
Floristik
Erbaut in den 1960er Jahren
Rekonstruiertes Bauwerk in Sachsen

Blumenuhr (Görlitz)


Silvia Tennenbaum (* 10. März 1928 in Frankfurt am Main; † 27. Juni 2016 in Haverford, Pennsylvania) war eine US-amerikanische Schriftstellerin.

Leben
Silvia Tennenbaum war die Tochter von Erich Pfeiffer-Belli und seiner Frau Charlotte Stern. Sie wuchs im großbürgerlichen jüdischen Milieu ihrer Heimatstadt Frankfurt auf. Ihre Großmutter Maria Stern geb. Hirsch war eine Schwester von Paul Hirsch und Robert von Hirsch. Über ihren Großvater Richard Stern war sie mit Otto Frank, dem Vater von Anne Frank, verwandt.

Nach der Scheidung der Eltern heiratete ihre Mutter den Dirigenten Hans Wilhelm Steinberg. Mit der Familie emigrierte Tennenbaum 1936 in die Schweiz und 1938 nach New Jersey in die USA. Nach dem Krieg heiratete sie dort einen Rabbiner und bekam mit ihm drei Söhne. Sie studierte an der Columbia University Kunstgeschichte und arbeitete als Kunstkritikerin. Ihr erster Roman The Rabbi's Wife erschien 1978, 1983 folgte Yesterday's Streets. Nach Aussage ihres deutschen Verlegers existiert ein dritter Roman im Manuskript, mit dem Tennenbaum aber nicht recht zufrieden gewesen sei; ob es zu einer Veröffentlichung kommt, ist ungewiss.

In ihren Büchern schuf Silvia Tennenbaum "ein Frankfurt aus der Ferne". Seit 1983 besuchte sie regelmäßig ihre Geburtsstadt Frankfurt am Main. Vom 16. bis zum 29. April 2012 wurde im Rahmen des Lesefests Frankfurt liest ein Buch bei über 70 Veranstaltungen aus ihrem Roman "Straßen von gestern" gelesen und teilweise auch mit der Autorin persönlich darüber gesprochen. Im Frühjahr 2012 erhielt Silvia Tennenbaum die Goethe-Plakette des Hessischen Ministeriums für Wissenschaft und Kunst.

Werke
 Rachel: The Rabbi's Wife. William Morrow and Company, New York 1978.
Rachel, die Frau des Rabbis. Aus dem Engl. von Claudia Campisi. Aviva Verlag, Berlin 2010, ISBN 978-3-932338-45-8.
 Yesterday's Streets. Random House, New York 1981.
Straßen von gestern. Aus dem Englischen von Ulla de Herrera. Knaus, Hamburg 1983, ISBN 978-3-89561-486-6.

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Englisch)
Literatur (Vereinigte Staaten)
Roman, Epik
Autobiografie
Kunstkritiker
Emigrant aus dem Deutschen Reich zur Zeit des Nationalsozialismus
Deutscher Emigrant in den Vereinigten Staaten
US-Amerikaner
Geboren 1928
Gestorben 2016
Frau

Silvia Tennenbaum


László (Laci) Kiss () a fost un actor, poet, prozator și dramaturg român de etnie maghiară. A lucrat inițial ca ziarist și a scris poezii, iar după cel de-al Doilea Război Mondial a devenit actor la Teatrul Secuiesc din Târgu Mureș, făcând parte din trupa acestui teatru până la sfârșitul vieții.

Biografie
S-a născut la 13 mai 1919 în orașul Sighișoara din Transilvania, ca fiu al soților Gábor Kiss și Róza Pallós. Tatăl său a fost arhivarul comitatului Târnava-Mică. László Kiss a urmat liceul la Mediaș, obținând diploma de bacalaureat la Târgu Mureș în 1937. A lucrat ca funcționar la Oradea și apoi, după absolvirea Școlii de Jurnalism, a fost redactor la cotidienele  (Brașov, 1937-1938) și  (Cluj, 1937-1940), la agenția de știri MTI (Budapesta, 1942-1943) și la ziarul Szabad Szó (Târgu Mureș, 1944-1945). Articolele sale prezentau viața grea a oamenilor simpli de pe teritoriul Transilvaniei. Kiss vorbea și citea fluent din limbile română, germană, franceză și italiană.

A început să scrie poezii încă din tinerețe, mânat, potrivit propriei mărturii, de un spirit revoluționar, și la vârsta de 20 de ani a publicat cartea de poezii Önmagam ellen (Târgu Mureș, 1939), care a avut parte de o recenzie călduroasă din partea poetului și ziaristului Jenő Kovács Katona. A publicat ulterior un volum de nuvele intitulat Jó reggelt! (1956) și a devenit membru al Uniunii Scriitorilor din Republica Populară Română.

Talentul său actoricesc a fost remarcat de regizorul Miklós Tompa, care l-a angajat la 1 septembrie 1947 ca actor la Teatrul Secuiesc din Târgu Mureș (în ), ce fusese recent înființat. László Kiss a debutat pe scenă în anul 1947 în rolul regelui Andrei al II-lea al Ungariei din spectacolul Bánk bán după József Katona și a făcut parte din colectivul Teatrului Secuiesc până la sfârșitul vieții. Potrivit actriței Duci Szabó, László Kiss era un om foarte politicos și, de aceea, era iubit de toată lumea, inclusiv de András Csorba și László Tarr, care nu erau prietenoși.

A fost un actor cu un fizic robust, care a contrastat adesea cu personajele sensibile și pline de empatie pe care le-a interpretat. A obținut cele mai mari succese scenice atunci când a interpretat personaje populare, pentru care s-a pregătit extrem de atent prin analiza textului original (în cazul textelor traduse) pentru înțelegerea situației, prin studierea replicilor și comportamentului scenic și prin observarea obiceiurilor și vorbirii specifice. Printre rolurile interpretate în cursul carierei sale pot fi menționate Lennie din Șoareci și oameni de John Steinbeck, Szíplégény din Chef boieresc de Zsigmond Móricz, Szemere Bertalan din Făclia de Gyula Illyés, Pampon din D-ale carnavalului de I.L. Caragiale, Bryant din Rădăcini de Arnold Wesker, Mitrici din Puterea întunericului de Lev Tolstoi și regele Andrei al II-lea al Ungariei din Banul Bánk de József Katona. A jucat, de asemenea, în filmele românești Pădurea spînzuraților (1965) și Castelanii (1967).

În afara activității sale actoricești, László Kiss s-a remarcat și ca dramaturg. A scris două piese de teatru: Vihar a havason (Furtună în munți, 1952), împreună cu Dezső Kováts, și Kutyavásár (1974). Furtună în munți, care evocă lupta comună a muncitorilor forestieri români și maghiari din zona Mureșului, a fost prezentată pentru prima oară în 1952 pe scena Teatrului Secuiesc din Târgu Mureș și a fost distinsă cu Premiul de Stat al Republicii Populare Române. Comedia în versuri Kutyavásár, care nu fusese publicată, a fost reprezentată, acompaniată cu muzica lui Mátyás Kozma, pe scena Teatrului Maghiar de Stat "Csiky Gergely" din Timișoara pe 25 noiembrie 1974, la mult timp după moartea autorului. László Kiss a fost pasionat și de artele plastice, realizând picturi, caricaturi și obiecte ceramice. Locuia împreună cu mama sa în condiții modeste pe Strada Berăriei și avea acolo un cuptor uriaș de lut, în care crea multe sculpturi, fiind interesat mai mult de artă decât de aspectele materiale ale vieții.

A murit în 14 ianuarie 1968 (sau, după altă sursă, la 7 ianuarie 1968) la Târgu Mureș, la vârsta de 48 de ani, în urma unui infarct suferit în culise, în timpul repetițiilor pentru spectacolul Platonov (Platonov szerelmei) după Anton Cehov, în care interpreta rolul colonelului Trilețki. Spectacolul, regizat de György Harag, a avut premiera pe 11 ianuarie 1968.

Scrieri
 Önmagam ellen: Versek (poezii, Szilágyi Nyomda kiadása, Târgu Mureș, 1939), 48 p.;
 Vihar a havason (piesă în trei acte, coautor Dezső Kováts, 1953; tradusă în română ca Furtună în munți de Alexandru Kirițescu și Aurel Bontaș, 1954);
 Jó reggelt! (nuvele, Târgu Mureș, 1956);
 Alexander Tietz, Az aranyhajú lovas. Bánáthegyi mesék (prelucrare din germană de László Kiss a poveștilor din cartea Das Zauberbründl. Märchen aus den Banater Bergen a lui Alexander Tietz, Ifjúsági Könyvkiadó [Editura Tineretului], București, 1967);
 Kutyavásár (comedie în versuri, nepublicată, dar reprezentată în premieră în 1974).

Roluri în piese de teatru

 Vannak még hibák (spectacol de varietăți, 1954) — Simon
 Andi Andrieș: Grădina cu trandafiri — Sava
 Aleksei Arbuzov: Poveste din Irkutsk — Serdiuk
 Aurel Baranga: Arcul de triumf — muncitorul Oprișan
 Aurel Baranga: Sfântul Mitică Blajinul — Mitică Blajinu
 A. Borozina – A. Davidson: Student în anul III — Andrei Kudakov, student la Colegiul Electrotehnic
 Sándor Bródy: Învățătoarea — cantorul
 Iuri Buriakovski: Mesaj pentru supraviețuitori — Adolf Kolinski, gardian ceh la închisoarea Pankrác a Gestapo-ului
 I.L. Caragiale: D-ale carnavalului — Iancu Pampon
 I.L. Caragiale: O scrisoare pierdută — Ghiță Pristanda, polițist
 Anton Cehov: Jubileul — membru al consiliului
 Anton Cehov: Livada de vișini — Grigori Stepanovici Smirnov, latifundiar
 Anton Cehov: Platonov — colonelul Trilețki
 Anton Cehov: Ursul — Grigori Stepanovici Smirnov
 Gergely Csiky: Baloane de săpun — Gombos, avocat
 Gergely Csiky: Paraziții — administratorul
 Mihail Davidoglu: Cetatea de foc — directorul fabricii / Aron Gherghei, topitor șef
 Mihail Davidoglu: Minerii — Anton Nastai, miner, șef de grupă
 Lucia Demetrius: Oameni de azi — Trandafir, chiabur
 Paul Everac: Ștafeta nevăzută — Orzea
 Ivan Franko: Fericirea furată — Mihailo Gurman, jandarm
 Géza Gárdonyi: Vinul — Mihály Pákozdi
 Sándor Gergely: Viteji și eroi — comandantul închisorii
 Nikolai Gogol: Revizorul — Osip, servitorul lui Hlestakov
 Boris Gorbatov: Tinerețea părinților — Bariba
 Maxim Gorki: Azilul de noapte — Vaska Pepel
 James Gow – Arnaud D'Usseau: Rădăcini adânci — Surkin, șerif
 Aleksandr Griboedov: Prea multă minte strică — colonelul Serghei Sergheevici Skalozub
 Arkadi Grigulis: Argilă și porțelan — David Hanimaliet, organizator
 Kipphardt Heimar: Se caută urgent un Shakespeare — Rehorst
 Jenő Heltai: Cavalerul mut — Marzio Galleotto, cronicarul regelui
 Herman Heijermans: Bună speranță — Károly, fiul
 Ágoston Horváth: Varga Katalin — Dumitru
 Jenő Huszka: Gül-Baba — Ali Basa Kucsuk
 Gyula Illyés: Făclia — Szemere Bertalan
 Peter Karvaš: Liturghia de la miezul nopții — bătrânul Bálint Kubis
 József Katona: Banul Bánk — Andrei al II-lea, regele Ungariei
 László Kiss – Dezső Kováts: Furtună în munți — Tódor / Zakár, tăietor de lemne
 István Komzsik – György Csávossy: Urechea — Gyula Korsós
 Károly Kós: Budai Nagy Antal — Budai Nagy János
 Boris Lavreniov: Ruptura — Artiom Godun
 Boris Lavreniov: Vocea Americii — O'Leary
 Horia Lovinescu: Febre — Simion
 Horia Lovinescu: Petru Rareș — pietrar / soldatul nr. II
 József Méliusz: Nu e așa de simplu — Barta Kálmán
 Serghei Mihalkov: Cravata roșie — profesorul Kociubei
 Kálmán Mikszáth: Căsătorie ciudată — István Fáy
 Zsigmond Móricz: Chef boieresc — Szíplégény, țăran din Csugar
 Zsigmond Móricz: Notarul Sári — cumnatul Hajdók
 Branislav Nušić: Doamna ministru — Riszta
 Evgheni Petrovici] (Petrov): Insula păcii — Mister James Jacobs, amiral
 Leonid Rahmanov: Bătrânețe zbuciumată — Mihail Makarovici Bocearov, student
 Reginald Rose: 12 oameni furioși — juratul nr. 6
 Edmond Rostand: Cyrano de Bergerac — gardă de corp
 Mihail Sebastian: Steaua fără nume
 William Shakespeare: Îmblânzirea scorpiei — Vincentio, tatăl lui Lucentio
 Konstantin Simonov: Chestiunea rusă — Hardy
 Konstantin Simonov: Un flăcău din orașul nostru — Sevastianov
 John Steinbeck: Șoareci și oameni — Lennie
 András Sütő: Aripă de rândunică — Marci Hamar
 Lajos Szabó: Refugiul — Márton Kiss
 Ede Szigligeti: A csikós — notarul
 Albert Szirmai, Tamás Ernőd: Turta dulce — căpitanul Mordison
 Constantin Teodoru: Partea leului — maestrul Dima
 Lev Tolstoi: Puterea întunericului — Mitrici
 Konstantin Treniov: Liceenii — Artiuhov
 Ernő Urbán: Tűzkeresztség — Ignác Ható
 Vsevolod Vișnevski: Tragedia optimistă — cangrenatul
 Tiberiu Vornic – Ioana Postelnicu: Împărăția lui Machidon — Eftimie
 Arnold Wesker: Rădăcini — Bryant
 Tennessee Williams: Un tramvai numit dorință — Pablo
 Friedrich Wolf: Profesorul Mamlock — Simon
 Lajos Zilahy: A szűz és a gödölye — Perdy

Filmografie
 Pădurea spînzuraților (1965) — groparul maghiar Vidor
 Castelanii (1967)

Note

Bibliografie
 Jenő Kovács Katona, "Új erdélyi költő", în Korunk, nr. 7-8/1939.
 Zsolt Gálfalvi, "Vihar a havason", în Utunk, nr. 39/1953.
 Jenő Szentimrei, "Vihar a havason", în Igaz Szó, nr. 5/1953; republicat în vol. Vallomások, Târgu Mureș, 1956, pp. 291–303.
 Péter Marosi, "Két novellista – egy kérdés. [Sőni Pál és Kiss László]", în Igaz Szó, nr. 7/1954.
 István Polgár, "Búcsú egy nyugtalan embertől", în Utunk, nr. 5, 2 februarie 1968.
 Géza Gergely, "Kiss László", în Igaz Szó, nr. 12/1969.
 ***, "Ki írja meg?", în A Hét, 28 martie 1975.
 Personalități mureșene. Schițe bibliografice, Târgu Mureș, 1981, p. 97.
 Magyar életrajzi lexikon III (A–Z), Akadémiai Kiadó, Budapesta, 1981.
 A Hét évkönyve, 1982.
 György Székely (red. șef), Magyar színházművészeti lexikon, Akadémiai Kiadó, Budapesta, 1994.
 Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés, Ed. Kriterion, București, vol. 3 (Kh-M), 1994.
 A magyar irodalom és irodalomtudomány bibbliográfiája, 1966-1970, Argumentum Kiadó, Budapesta, 1996. - 2 vol. - vol. 1: Partea generală: Autori: A-K.-XXVIII, 512 p.; vol. 2: Autori: K-Z; Index, pp. 515-970.

Legături externe

 Gyula Dávid (red. șef), Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés III. (Kh–M), E. Kriterion, București, 1994.

Nașteri în 1919
Decese în 1968
Maghiari din România
Poeți maghiari
Actori maghiari
Actori români

László Kiss (actor, 1919–1968)


Habura este o comună slovacă, aflată în districtul Medzilaborce din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 501 locuitori.

Istoric
Localitatea Habura este atestată documentar din 1543.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Habura


Le lichen fruticuleux est un des trois types de lichens observables. Ce lichen se distingue du lichen foliacé et du lichen crustacé, par la morphologie de son thalle. Il se reconnaît grâce à sa forme de lanière ou de buisson ; il peut être fortement ramifié et également pendant. Le lichen fruticuleux se fixe sur son substrat uniquement par une petite partie, généralement à sa base. La partie accrochée au substrat est appelée crampon.

Les thalles fruticuleux sont composés d'un seul cortex. Il est divisé en deux chez le lichen foliacé : un cortex supérieur et un cortex inférieur.

Caractéristiques
Les lichens sont composés d'un thalle et d'un crampon. Le thalle est le corps végétatif constitué de cellules non différenciées. En effet, il n'y a pas de tiges, de feuilles, ni de racines. Chez le lichen fruticuleux ce thalle est arbustif ou buissonneux.

Ce lichen n'adhère au substrat que par son extrémité, qui est le crampon. Le crampon est l'extrémité du thalle qui sert de point de fixation.

Ces caractéristiques font que certaines espèces pendent des arbres comme des cheveux.

Reproduction

Des apothécies orange, structures intervenant dans la reproduction sexuée, sont observables sur le thalle du lichen. Elles mesurent entre  et sont bordées de cils clairs.

Notes et références

Lichen fruticuleux


සේනාසම්මත වික්‍රමබාහු රජු මහනුවර රාජධානියේ ආරම්භක පාලකයා ලෙස සැලකේ. ක්‍රි. ව. 1469 සිට 1511 දක්වා පාලනය ගෙන ගියේ ය. එකළ සෙංකඩගල වෙත ගිය සේනාවක් විසින් සම්මත කරගෙන රජකකරවූ නිසා සේනාසම්මත යන නමින් හැදින්විය. මෙකළ අඟ රාජධානිය කෝට්ටේ වූ අතර මෙතුමා විසින් මහනුවර රාජධානිය අර්ධ ස්වාධින රාජ්‍යයක් ලෙස කෝට්ටේ රාජධානිය යටතේ පාලනය කරන ලදී . එතුමා කෝට්ටේ රාජකීය ලේ උරුමයක් සහිත අයෙකු වූ අතර එතුමාගේ පුතු වූ ජයවීර බණ්ඩාර කුමරු (1511-1551) පසුව රාජ්‍යයත්වයට පත් විය .

මේවාද බලන්න'''
 සිංහලේ රාජාවලිය
 මහනුවර රාජාවලිය

බාහිර සබැදි
 Kingdom of Kandy - Mahanuwara
 Kings & Rulers of Sri Lanka
 Codrington's Short History of Ceylon

සිරි සඟ බෝ රාජ වංශය

සේනාසම්මත වික්‍රමබාහු රජු


Eugenio Velasco Letelier (Santiago, 1918-ibidem, 8 de enero de 2001) fue un abogado, político y embajador chileno, además de ser integrante del Tribunal Constitucional y la Corte Suprema. Fue uno de los fundadores de la Concertación de Partidos por la Democracia.
Hijo de Guillermo Velasco y de Ana Letelier, fue un participante activo de actividades políticas y deportivas.

Biografía
Eugenio Velasco Letelier estuvo casado con Teresa Santelices, con quien tuvo a Ana María, Eugenio, Teresa y Rodrigo. Tuvo un segundo matrimonio con la abogada Marta Brañes Ballesteros, con quién tuvo a Andrés Velasco (exministro de Hacienda del gobierno de la presidenta Michelle Bachelet) y a Ximena. Fue un destacado alumno en sus estudios primarios y secundarios, a la edad de 17 años, ingreso a bachillerato en tres menciones: histórico y letras, matemáticas y física y biología y química e ingreso a la escuela de derecho de la Universidad de Chile, en el que fue destacado como un excelente estudiante, siendo ayudante en muchas asignaturas.

Además participó en diversas actividades deportivas como fútbol, atletismo, básquetbol y box, alcanzando en este último el título de campeón universitario de la categoría pluma. En 1942 egreso de la facultad obteniendo distinción máxima en su examen de literatura, a los 24 años obtúvo el título de abogado y al año siguiente fue designado profesor en la escuela de derecho de Santiago.

En 1957, a los 38 años, fue nombrado director de la escuela de derecho de Santiago, cargo en el que permaneció hasta 1965, cuando fue elegido decano de la Facultad de Ciencias Jurídicas y Sociales de la Universidad de Chile, que ejerció hasta 1971. Cabe indicar que en 1960 ocupó la vicerrectoría de la Universidad de Chile.

El presidente Jorge Alessandri en 1963 lo nombra representante del gobierno de Chile como embajador en Argelia y Túnez por dos años.

Fue militante del Partido Radical y en 1971 formó parte del Partido Izquierda Radical. En las elecciones parlamentarias de 1973 se presentó como candidato a senador por la Provincia de Maule donde no resultó elegido. Tiempo después su colectividad cambió de nombre a Partido Social Democracia.

Durante la Dictadura cumplió labores en la Vicaría de la Solidaridad y vivió once años de exilio en Venezuela y Estados Unidos. Fue ministro del Tribunal Constitucional entre los 1991 y 1993.

Falleció el 8 de enero de 2001, a los 82 años.

Otras actividades en el ámbito deportivo
Dentro de sus muchas actividades se destaca también el haber ocupado el cargo de presidente del equipo de fútbol Universidad de Chile.

En 1950 hizo su debut en el automovilismo, donde en 1957 se coronó campeón. participó en la famosa competencia del kilómetro lanzado realizada en las calles de la periferia capitalina, corrió en el histórico circuito de Macul en el que participaron los campeones Argentinos. Su equipo lo integraba uno de los mecánico más prestigiosos de la época, Tomás Lí Bravo, más conocido como "El Chino Lí". En la década de los 50, sus performances empezaron a mejorar notablemente, obteniendo buenas clasificaciones en varias carreras como: "Las tres provincias" en 1956 la cual obtuvo el 4 lugar, su primer gran triunfo fue en 1957 entre Santiago y la ciudad de la Serena, también corrió en Argentina y en el circuito Atocongo en el Perú. Eugenio Velasco fue elegido por el círculo de periodistas deportivos como el mejor deportista nacional del 1960. Simultáneamente, en ese entonces, Velasco desempeñaba labores directivas, siendo presidente de la asociación de volantes de Chile, director del automóvil club de Chile y presidente de su comisión deportiva.

La última prueba que corrió, en 1964, fue sin duda una carrera especial en su Mercedes Benz 220SE modelo 1962 y pese a competir contra autos preparados, consiguió el 4 lugar de la competencia.

Historial electoral

Elecciones parlamentarias de 1973
 Elecciones parlamentarias de 1973 para senador por la Sexta Agrupación Provincial (Talca, Linares, Curicó y Maule), Período 1973-1981 (Fuente: Diario El Mercurio, martes 6 de marzo de 1973)

Publicaciones
 "El objeto ante la Jurisprudencia" 1941 (memoria de prueba para optar al grado de licenciado en la Facultad de ciencias jurídicas y sociales de la Universidad de Chile).
 "El derecho y los cambios sociales" (1967).
 "Algunas reflexiones sobre la juventud actual" (1971).
 "Visión de Cuba" (1972).
 "Disolución del matrimonio" (1973).
 "Expulsión. (Sobre la expulsión de la dictadura de Augusto Pinochet Ugarte a Eugenio Velasco)" (1986)

Bibliografía

Decanos de la Facultad de Derecho de la Universidad de Chile
Abogados de Chile
Radicales de Chile
Embajadores de Chile en Túnez
Embajadores de Chile en Argelia
Presidentes del Club Universidad de Chile
Pilotos de automovilismo de Chile
Familia Velasco (Chile)

Eugenio Velasco Letelier


Takuya Nagata (født 8. september 1990) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Tokyo Verdy.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takuya Nagata


Karl Josef Wallner OCist (Beč, 24. veljače 1963.) austrijski je redovnik-cistercit, svećenik i teolog: u matičnoj opatiji Heiligenkreuz bio je svojedobno voditelj pastorala mladih i glasnogovornik opatije odgovoran za odnose s javnošću. U Heiligenkreuzu je od 1999. do 2017. godine obnašao dužnost rektora tamošnje Filozofsko-teološke visoke škole Benedikt XVI. (njem. Philosophisch-Theologische Hochschule Benedikt XVI.), na kojoj i danas kao profesor studentima predaje dogmatiku i sakramentalnu teologiju. Od 1. rujna 2016. Wallner obnaša i dužnost ravnatelja austrijskoga nacionalnog ureda Papinskih misijskih djela (njem. Missio – Päpstliche Missionswerke in Österreich).

Životopis

Podrijetlo i školovanje
Karl Wallner rođen je kao Josef Wallner u trgovačkoj obitelji Josefa i Margarethe Wallner i odrastao je u donjoaustrijskom selu Wampersdorfu. Godine 1982. pristupio je cistercitima u opatiji Heiligenkreuz i dobio redovničko ime Karl. Od 1981. do 1985. studirao je teologiju na Filozofsko-teološkoj visokoj školi opatije Heiligenkreuz i potom 1986. na Sveučilištu u Beču, gdje je i magistrirao. Za svećenika je zaređen 1988. godine. Doktorirao je1992. na bečkom Sveučilištu disertacijom o razlici unutarbožanskog poimanja sv. Trojstva Hansa Ursa von Balthasara i Hegela (njem. Innergöttliche Trinitätskonzeption Hans Urs von Balthasars in Abgrenzung von Hegel), a promoviran je u doktora teologije sub auspiciis Praesidentis.

Samostansko, dušobrižničko i religijsko djelovanje
Od 1993. do 1998. godine Karl Wallner djelovao je kao voditelj pastorala mladeži Bečke nadbiskupije. Istu je dužnost od 1999. do 2016. godine obnašao u matičnoj cistercitskoj opatiji Heiligenkreuz, gdje je bio odgovoran i za organiziranje mjesečnih večernjih molitvenih bdjenja mladih pod nazivom Jugendvigil (hrv. Vigilija za mlade). U istom je razdoblju u opatiji bio nadležan za komunikaciju s javnošću i odnose s medijima, uslijed čega se osobito posvetio izradi i održavanju mrežnih stranica opatije Heiligenkreuz. Od 1999. do 2011. bio je i samostanski ceremonijar. Od 2000. do 2016. bio je član Povjerenstva za obitelj i Teološke komisije Austrijske biskupske konferencije, a od 2001. je i izabrani član njezina Prezbiterskoga vijeća. Godine 2007. bio je glavni organizator posjeta pape Benedikta XVI. opatiji Heiligenkreuz.

Karl Wallner kao ravnatelj
Karl Wallner je 1999. imenovan najprije dekanom Filozofsko-teološke visoke škole opatije Heiligenkreuz, a prigodom njezina proglašenja papinskim veleučilištem 2007. godine, Sveta Stolica proglasila ga je prvim rektorom. Wallner je i dugogodišnji profesor dogmatike i sakramentologije.

Od 2012. do 2015. godine Wallner je kao rektor Visoke škole u Heiligenkreuzu bio odgovoran za njezinu obnovu, dogradnju i razvoj u suvremeni sveučilišni kampus.
Dana 6. lipnja 2015. Sveta mu je stolica, nakon reizbora tijekom prethodno održane veleučilišne konferencije, potvrdila četvrti rektorski mandat. Nakon njegova imenovanja na dužnost nacionalnog ravnatelja austrijske katoličke dobrotvorne ustanove Missio 2016. godine, dužnost rektora Visoke škole u Heiligenkreuzu povjerena je Wolfgangu Buchmülleru: po odredbi Maximiliana Heima, glavnog opata i velikog kancelara Visoke škole u Heiligenkreuzu, Wallner je još do 4. veljače 2019. – Buchmüllerova stvarnog preuzimanja dužnosti rektora – obnašao dužnost privremenoga upravitelja Škole.

Prepoznatljivost u javnosti
Pater Karl Wallner poznat je austrijsko-njemačkoj javnosti po mnogim svojim duhovnim predavanjima i seminarima, osobito katehezama i često duhovitom pristupu ozbiljnim crkvenim temama. Autor je dvadesetak popularnih knjiga u kojima obrađuje teme s područja teologije i duhovnosti. Njegova knjiga Wer glaubt wird selig (2009.) dospjela je svojedobno na popis njemačkoga tjednika Der Spiegel kao jedan od najprodavanijih naslova.

Karla Wallnera šira je javnost zamijetila i upamtila tijekom 2008. godine prilikom promocije prvog CD-albuma gregorijanskih napjeva pjevačkoga zbora redovnika-cistercita donjoaustrijske opatije Heiligenkreuz pod nazivom Chant: Music for Paradise (taj album prodan je u više od milijun primjeraka) te posebice poslije promotivnoga nastupa s jednim samostanskim bratom-cistercitom u popularnoj televizijskoj zabavnoj emisiji Wetten, dass..? Thomasa Gottschalka, čiji je poziv cistercitima iz Heiligenkreuza za gostovanje u toj emisiji uslijedio nakon iznimnoga i zapaženog uspjeha njihova spomenutoga glazbenog albuma. Godine 2009. preuzeo je u ime cistercita iz Heiligenkreuza njemačku glazbenu nagradu ECHO Klassik u kategoriji "Bestseller des Jahres" (hrv. "Najprodavaniji album godine"). Godine 2011. sa samostanskom je braćom u Heiligenkreuzu utemeljio diskografsku kuću Obsculta Music, čiji je prvi objavljeni glazbeni album Chant: Amor et Passio dosegnuo platinastu nakladu.

Missio Österreich
Papa Franjo je 2016. godine udovoljio želji Austrijske biskupske konferencije i na inicijativu vatikanske Kongregacije za evangelizaciju naroda imenovao Karla Wallnera nasljednikom Lea Maasburga na dužnosti ravnatelja katoličke dobrotvorne ustanove Missio (nacionalne podružnice Papinskih misijskih djela u Austriji, njem. Missio – Päpstliche Missionswerke in Österreich). Preuzimanjem te funkcije, Wallner je subraći opatije Heiligenkreuz prepustio mnoge svoje dotadašnje samostanske dužnosti i obaveze.

Misionarski manifest
U ožujku 2018. Karl Wallner bio je jedan od urednika Misionarskog manifesta (njem. Mission Manifest) u kojemu su evangelikalizmom nadahnuti teolozi njemačkoga govornog područja objavili deset teza za samosvjesnije djelovanje i misionarskije usmjerenje Katoličke Crkve.

Nagrade i odlikovanja
 1992. – počasni prsten Republike Austrije Sub auspiciis Praesidentis
 1998. – počasni prsten općine Wienerwald
 2008. – papinsko odlikovanje Pro Ecclesia et Pontifice
 2008. – Turistička nagrada Donje Austrije za javno djelovanje
 2009. – nagrada Leopold tjednika Donjoaustrijske vijesti (njem. Niederösterreichische Nachrichten)
 2009. – nagrada ECHO Klassik u Dresdenu (zajedno s tadašnjim kantorom opatije Heiligenkreuz p. Siemeonom Westerom za CD Chant – Music for Paradise u kategoriji Bestseller 2008
 2014. – titula nadbiskupskoga konzistorijalnog vijećnika (njem. Erzbischöflicher Konsistorialrat)
 2016. – Europska ruža mira opatije Waldhausen (njem. Europäische Friedensrose Waldhausen)
 2017. – Srebrni komturski križ austrijske savezne države Donje Austrije za osobite zasluge

Bibliografija (izbor)

Knjige (izbor)
 Gott als Eschaton. Trinitarische Dramatik als Voraussetzung göttlicher Universalität bei Hans Urs von Balthasar (Philosophisch-Theologische Hochschule Heiligenkreuz: Heiligenkreuzer Studienreihe der Philosophisch-Theologischen Hochschule Heiligenkreuz, sv. 7), Heiligenkreuz: Verein der Heiligenkreuzer Hochschulfreunde, 1992.
 Gerhard Ludwig Müller & K. J. Wallner: Was bedeutet Maria uns Christen. Die Antwort des Konzils. Überlegungen zum Marienkapitel der Kirchenkonstitution des Zweiten Vatikanischen Konzils, Beč: Rosenkranz-Sühnekreuzzug um den Frieden der Welt, 1994.
 Sinn und Glück im Glauben. Gedanken zur christlichen Spiritualität, Illertissen: Media-Maria-Verlag, 2008.
 Wer glaubt wird selig. Gedanken eines Mönches über das Glück sinnvoll zu leben, Köln: Bastei Lübbe, 2009.
 Der Gesang der Mönche. Die Wiederentdeckung des heilsamen Gregorianischen Chorals aus Stift Heiligenkreuz, München: Irisiana, 2009.
 Wie ist Gott? Die Antwort des christlichen Glaubens, Illertissen: Media-Maria-Verlag, 2010.
 Karl Wallner & Monika Schulz-Fieguth: Licht einer stillen Welt. Das Geheimnis klösterlichen Lebens, Gütersloh: Gütersloher Verlagshaus, 2010.
 Beten ist einfach. Meditationen zum Rosenkranz, Leipzig: Benno, 2010.
 Die Eucharistie. Grundkurs Christentum, Leipzig: Benno, 2010.
 Die sieben Sakramente. Grundkurs Christentum, Leipzig: Benno, 2010.
 Sieben mal sieben Gedanken für Sinnsucher, Sankt Pölten/Beč: Residenz, 2011.
 Kirche tut gut. Frische Antworten auf die Fragen des Lebens, Leipzig: Benno, 2012.
 Die Eucharistie, Leipzig: Benno, 2013.
 Ein Stück vom Himmel. Ermutigungen für Christen, Leipzig: Benno, 2013.
 Sühne. Auf der Suche nach dem Sinn des Kreuzes, Illertissen: Media-Maria-Verlag, 2015.
 Komm Heiliger Geist, wirke in uns. Ermutigungen für junge Menschen Leipzig: Benno, 2015.
 Die sieben Sakramente kurz & bündig, Leipzig: Benno-Verlag, 2016.
 Die Hochschule Heiligenkreuz stellt sich vor, Heiligenkreuz: Be&Be (Bildband), 2016.
 Gott bewahre uns … vor dummen Christen. Basics zu Hl. Messe, Firmung & Co., Jeging: Ehe Familie Buch, 2017.

Suizdavaštvo (izbor)
 Auditorium Spiritus Sancti. Festschrift zum 200-Jahr-Jubiläum der Philosophisch-Theologischen Hochschule Heiligenkreuz, Langwaden: Bernardus-Verlag, 2004.
 Karl Wallner, Simeon Wester & Michael Krutzler (izd.): Die Mystik des Gregorianischen Chorals. Beiträge des Studientages 2005 an der Phil.-Theol. Hochschule Heiligenkreuz (= Konferenzschrift, 2005.), Heimbach/Eifel-Aachen: Bernardus-Verlag, 2007.
 Fünf-vor-Elf. Beiträge zur Theologie (= Schriftenreihe des Instituts für Dogmatik und Fundamentaltheologie an der Phil.-Theol. Hochschule Benedikt XVI. Heiligenkreuz, sv. 2.), Heiligenkreuz: Be&Be, 2010.
 Zu dir erhebe ich meine Seele. Herzensgebete aus dem Kloster, Ostfildern: Matthias Grünewald, 2011.
 Unsere Mission ist die Liebe. Reportagen aus der Weltkirche, Heiligenkreuz: Be&Be, 2017.
 Bernhard Meuser, Johannes Hartl & Karl Wallner (izd.): Mission Manifest. Die Thesen für das Comeback der Kirche, Freiburg/Basel/Beč: Herder, 2018.

Literatura
 Pater Johannes Paul Chavanne (OCist): Voller Leidenschaft für Gott. Ohne die Kraft und die Vision Pater Karl Wallners wäre Heiligenkreuz nicht, was es ist: Glaubensoase und Evangelisationszentrum – Ein Augenzeugenbericht, u: Die Tagespost, 25. travnja 2018. (Online-izdanje članka)

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
 Orden online.de – Wallner, Karl
 Missio.at – Pater Karl Wallner
 Njemačka nacionalna knjižnica: Wallner, Karl (bibliografija)
 K-TV / Mediathek: Pater Karl Wallner Ocist
 YouTube: Missio Österreich

Životopisi, Beč
Austrijski cisterciti
Austrijski katolički svećenici
Austrijski rimokatolički teolozi
Opatija Heiligenkreuz

Karl Wallner


Bucklin may refer to:

Places in the United States
 Bucklin, Kansas
 Bucklin, Missouri
 Bucklin Township, North Dakota

People with the surname
 John Bucklin (1773-1844), the first mayor of Louisville, Kentucky

Other uses
 Bucklin voting, a voting method

Bucklin


العلامة الشيخ محمود حافظ برانق، ولِد في الحادي والثلاثين من شهر ديسمبر عامَ 1928م، بقرية ميت حلفا التابعة لمركز قليوب بمحافظة القليوبية.

حياته
كان والده شرطياً؛ فربّاه على الجدِّ والحزم والانضباط، واهتم به رعايةً وتنشئةً؛ فلم يكد يشب عن الطوق حتى عهد به إلى أحد أقاربه ممن يتقنون القرآن والتجويد، فعلَّمه الكتابة والخط، ولقّنه القرآن برواية حفص عن عاصم، فأتمها وعمره عشر سنوات.

ظلَّ في كنف والده الذي كانت ظروف عمله تقتضي التنقل بين بلدٍ وآخر، حتى استقر به المقام في قرية ميت بناس بمحافظة الشرقية، فاتَّصل بشيخها في وقت ذلك العلامة إبراهيم بن مرسي بن بكر البناسي؛ فأخذ عنه الشاطبية و (الدرَّة)، وتلقّى القراءات العشر عن طريقهما، وهو بأخذه عن البناسي قرينٌ للعلامة عامر بن السيد عثمان شيخ المقارئ المصرية.

في عام 1945م افتتح الأزهرُ أولَ معهدٍ للقراءات في العالم الإسلامي، وكان يومئذٍ مجرَّد قسم تابع لكلية اللغة العربية، فالتحق به، ونال شهادة التخصّص في القراءات عام 1953م ضمن أول دفعة تتخرّج من المعهد. تعرّف خلال دراسته بالمعهد على أوحد زمانه العلامة إبراهيم السمنودي الذي لاحظ تفوقه واجتهاده؛ فندبه للقراءة عليه، فأخذ عنه القراءات العشر من طريق الطيبة. في عام (1956م) عُيِّن مدرِّساً للقراءات بمعهد سوهاج الأزهري فظلَّ به عامين، انتدب بعدها للتدريس بمعهد القراءات بالقاهرة، فعاد أستاذاً يرد الجميل للمكان الذي تخرّج فيه، وظل يدرِّس بالمعهد حتى عام (1964م). التحق في هذا العام بكلية الدراسات الإسلامية والعربية، فحصل على الإجازة العالية (الليسانس) عام (1968م)، بتقدير جيد.

أُعير في نفس عام تخرُّجه من الجامعة إلى السودان فعمل مدرِّساً للقراءات بجامعة أم درمان، كما عمل في الفترة من 1969 إلى 1971 م كاستاذ في معهد احياء نار القرآن بمدينة سنكات بمديرية البحر الأحمر بشرق السودان وكان شعلة من النشاط استغل فترة وجوده هناك لتعليم مبادئ التجويد لاكبر عدد من طلاب المدارس والموظفين والعمال وكان يجوب الاسواق والمساجد لاجل ذلك (رحمه الله).واذكر ان والدي رحمه الله - وقد كنا أطفال في مدرسة سنكات المتوسطة - قد الغى السفر في اجازتنا السنوية لكي نتعلم التجويد على يد الشيخ رحمه الله وكان يقول لنا ان هذه فرصة جاءتكم من السماء وان الناس تسافر إلى مصر من اجل ذلك، ولم نكن مسرورين وقتها بذلك. وبالفعل افرد لنا الشيخ ساعة في اليوم نذهب اليه فيها يقوم بتلقيننا جزء من القران ويستمع ويصحح ما حفظنا في اليوم السابق له إلى ان حفظنا الاجزاء الثلاثة الاخيرة من القرآن بالتجويد. ولا ازال اذكره وهو يتجول في شوارع المدينة الصغيرة بزيه الأزهري الجميل وواهل البلد يتسابقون لدعوته إلى منازلهم. كما عُيِّن شيخاً لمعهد القراءات بالخرطوم حتى عام 1976م. عاد إلى مصر في هذا العام وهو العام الذي أنشأت فيه إدارة شؤون القرآن بالأوقاف لجنةً للتفتيش على المقارئ المصرية، فعُيِّن مفتشاً أول على المقارئ المصرية، ثم مستشاراً عاماً لشؤون القرآن بمنطقة قليوب، وشيخاً لمقرأة مسجد الحلِّي بمنطقة روض الفرج بالقاهرة. كما استعان به العلامة محمد متولي الشعراوي لتدريس القراءات وعلوم القرآن بمعاهد القرآن التي افتتحها، فكان عميداً لمعهد هُورِيْن بمحافظة الـمنوفية، ثم عميداً لمعهد العمرانية بمحافظة الجيزة، كما ألقى بهذه المعاهد محاضراتٍ ممتعةً في التجويد وعلم الرَّسم، وبعضَ دروسٍ في تفسير الجلالين.

شارك إلى جوار ذلك في عضوية هيئة التحكيم للمسابقات القرآنية في عدد من البلدان، منها ماليزيا وبروناي و ((العراق))
والسعودية والإمارات والكويت والبحرين. في عام 1979م وقع عليه الاختيار ليكون عضواًبلجنة مراجعة المصاحف بالأزهر، وعضواً للجنة اختيار القراء بالإذاعة والتلفزيون، ثم وكيلاً للجنة مراجعة المصاحف، فرئيساً لها في عام 1993م، وحتى عام 1998م.

كان من المتقنين البارعين، وقد أخذتُ عنه -إلى جوار قراءتي عليه- شرحَ \«عقيلة أتراب القصائد\» في علم رسم المصاحف، فكانَ شرحُه غايةً في الإتقان والإفهام، كما يظهر تمكّنه وجودة أسلوبه وسلاسة عرضه في تعليقاته على القراءات القرآنية المسجَّلة بالإذاعة والتلفزيون. طرق بابَ التأليف في علوم القرآن، فكان من المجيدين على الرغم من قلة تأليفه، فمن ذلك:
 كتاب \«كفاية المريد في علم التجويد\»، وهو من أنفع المختصرات في بابه،
 كتاب \«مرشد الأعزة شرح رسالة حمزة، للمتولي\»، بالاشتراك مع الشيخ محمد سليمان صالح. كما قام على تصحيح وتدقيق تفسير الجلالين، وقد حوت مكتبته -التي أهداها نجله الأستاذ حازم لإحدى المكتبات العامة- على بعضِ تأليفه الخطية وكثيرٍ من كتب القراءات التي نسخها بيده.

هوامش
مصدر المقالة كلها:

مراجع

أشخاص من قليوب
خريجو جامعة الأزهر
شافعية
مواليد 1928
وفيات 2000
وفيات بعمر 71

محمود حافظ برانق


Trachymene, rod jednogodišnjeg i dvogodišnjeg raslinja, trajnica i efemeroida iz porodice brestanjevki, dio potporodice Hydrocotyloideae. Postoji šezdesetak vrsta raširenih po Australaziji i tropskoj Aziji.

Vrste

 Trachymene acerifolia C.Norman
 Trachymene acrotricha Buwalda
 Trachymene adenodes Buwalda
 Trachymene anisocarpa (Turcz.) B.L.Burtt
 Trachymene arfakensis (Gibbs) Buwalda
 Trachymene austrocaledonica (Brongn. & Gris) F.Muell.
 Trachymene bialata (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene bivestita (Domin) L.A.S.Johnson
 Trachymene celebica Hemsl.
 Trachymene ceratocarpa (W.Fitzg.) Keighery & Rye
 Trachymene clivicola Boyland & A.E.Holland
 Trachymene coerulea Graham
 Trachymene composita (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene croniniana (F.Muell.) F.Muell.
 Trachymene cussonii (Montrouz.) B.L.Burtt
 Trachymene cyanantha Boyland
 Trachymene cyanopetala (F.Muell.) Benth.
 Trachymene dendrothrix Maconochie
 Trachymene didiscoides (F.Muell.) B.L.Burtt
 Trachymene dusenii (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene erodioides Buwalda
 Trachymene flabellifolia Buwalda
 Trachymene geraniifolia F.M.Bailey
 Trachymene gilleniae (Tate) B.L.Burtt
 Trachymene glandulosa (F.Muell.) Benth.
 Trachymene glaucifolia (F.Muell.) Benth.
 Trachymene grandis (Turcz.) Rye
 Trachymene hemicarpa Benth.
 Trachymene hispida Maconochie
 Trachymene hookeri (Domin) A.E.Holland
 Trachymene humilis (Hook.f.) Benth.
 Trachymene incisa Rudge
 Trachymene inflata Maconochie
 Trachymene koebrensis (Gibbs) Buwalda
 Trachymene lacerata Maconochie
 Trachymene leptophylla J.M.Hart
 Trachymene longipedunculata Maconochie
 Trachymene macrophylla (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene microcephala (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene montana A.E.Holland
 Trachymene moorei M.Hiroe
 Trachymene novoguineensis (Domin) Buwalda
 Trachymene oblonga (S.Moore) M.Hiroe
 Trachymene ochracea L.A.S.Johnson
 Trachymene oleracea (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene ornata (Endl.) Druce
 Trachymene papillosa Buwalda
 Trachymene pilbarensis Rye
 Trachymene pilosa Sm.
 Trachymene pimpinellifolia (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene procumbens (F.Muell.) Benth.
 Trachymene psammophila Maconochie
 Trachymene pulvilliforma Buwalda
 Trachymene pyrophila Rye
 Trachymene rigida Buwalda
 Trachymene rosulans (Danser) Buwalda
 Trachymene rotundifolia (Benth.) Maconochie
 Trachymene sarasinorum (Warb. ex H.Wolff) Buwalda
 Trachymene scapigera (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene setosa (O.Schwarz) B.L.Burtt
 Trachymene setulosa (F.Muell.) Druce
 Trachymene tenuifolia (Domin) B.L.Burtt
 Trachymene thysanocarpa J.M.Hart
 Trachymene tripartita Hoogland
 Trachymene umbratica J.M.Hart
 Trachymene valida (F.Muell.) F.Muell.
 Trachymene villosa (F.Muell.) Benth.

Izvori

Hydrocotyloideae

Trachymene


Clasamentul pe medalii la Jocurile Olimpice de vară din 1980 este o listă cu toate țările care au cucerit medalii la Jocurile Olimpice de vară din 1980 de la Moscova, în perioada 19 iulie–3 octombrie. 5.179 atleți din 80 de țări au participat.

Tabelul medaliilor
Ordinea țărilor din acest tabel este în conformitate cu regulile oficiale publicate în convenția COI și cu informațiile oferite de către Comitetul Olimpic Internațional. Așadar, primele țări sunt luate în ordinea numărului de medalii de aur. Apoi, sunt luate în considerare medaliile de argint, iar mai apoi cele de bronz. Dacă scorul este egal, țările sunt ordonate alfabetic.

Pentru a sorta acest tabel după o anumită coloană, apăsați pe iconița  de lângă titlul coloanei.
Legendă
 Țara gazdă
 România

Referințe
  1980 Moscow Summer Games  pe Sports Reference

Clasamentul pe medalii
1980


Daisuke Hoshi (født 10. december 1980) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama F. Marinos, FC Tokyo, Omiya Ardija, Montedio Yamagata, Kyoto Sanga FC, Tochigi SC og FC Machida Zelvia.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Daisuke Hoshi


İvrindi, Balıkesir ilinin bir ilçesidir. Kelle peyniri ve loru ile ünlüdür.

Doğuda Savaştepe ilçesi, güneydoğuda Manisa ve güneyde İzmir illeri, güneybatıda Burhaniye, batıda Havran ve kuzeyde Balya ilçeleri, kuzeydoğuda ise Balıkesir'in merkez ilçelerinden biri olan Altıeylül ile çevrilidir.

Coğrafi yapı
İlçe toprakları genellikle dağlıktır. Batısında Kaz Dağı, güneybatısında Madra Dağı bulunmaktadır. Dağlardan kaynaklanan suları, Madra Çayı toplar. Kocaçay, Madra Dağının alçak kesimlerinde vadisi genişleyerek verimli İvrindi Ovası'nı meydana getirir. Yeşilköy'de baraj gölü bulunmakta olup Yeşilköy, Sarıca, Kocaeli, Soğanbükü topraklarında sulu tarım yapılmaktadır. Genellikle domates, biber vb. sebze üretilmektedir. Ayrıca Kınık göleti, Karaçepiş göleti, Çarkaca göleti, Korucu belde göleti bulunmakta olup sulu tarım yapılmaktadır. Ardıç Tepe baraj inşaatı bitmiş olup bölge tarımı için önem teşkil etmektedir.

Tarihçe
İvrindi'nin yerleşme tarihi M.Ö. 3000-4000 yıllarına kadar uzanmaktadır. Mysia bölgesi olarak bilinen bölge uzun süre Bergama Krallığı yönetiminde kalmıştır. Daha sonra Roma ve Bizans hakimiyetinde yaşayan bölge 1071 Malazgirt Zaferi'nden sonra büyük gruplar halinde Türk göçlerine sahne olmuştur. 1076 tarihinde Balıkesir ve çevresinin Kutalmışoğlu Süleyman Şah tarafından fethinden sonra Türk egemenliği başlamıştır. Uç Beyi olarak Karesi Beyliğinin ömrü çok kısa sürdü ve 1345'te Osmanlı Beyliği'ne katıldı. 1923 yılında Osmanlı İmparatorluğu'nun yıkılmasından sonra Türkiye Cumhuriyeti'nin bir ilçesi haline geldi.

Adının nereden geldiği kesin olarak bilinmemekle beraber İvrindi kelimesinin "Aya Rindi" kelimesinden ya da Rumca pınar anlamına gelen "avrandi" kelimesinden geldiği sanılmaktadır. İsminin Yunan dilinde çevrede sıklıkla görülen bodur bitkilerden geldiği düşünülmektedir.

Yunan ordusunun 26 Ağustos 1922'de başlayıp 30 Ağustos 1922'de meydana gelen genel bozgunu sonucu İvrindi'deki Yunan işgal kuvvetleri 7 Eylül 1922 tarihinde İvrindi'yi boşaltarak Akçay iskelesi yoluyla Anadolu'yu terk etmiştir.

Dadalar deresi, yunan işgali sırasında ilçenin ilk yerleşim yeri olan mevkide yunan güçlerinin, erkeklerin millî mücadelede olmasıyla, savunmasız kalan kadın ve çocukları katletmesinden dolayı dereye dadalar deresi denilmektedir.

Cumhuriyetin ilk yıllarında belde olan İvrindi 2 Ağustos 1944 tarihinde 4642 sayılı Kanun'la ilçe haline gelmiştir .
Yunan ordusunun çekilmesiyle birlikte bölgede bulunan Rumlar gelecek endişesiyle kurtuluş güçlerinden kaçmaya başladılar. Yerel halka tarla ve mallarını satıp Anadolu topraklarını terk ettiler.

Nüfus
İlçe 69 mahalleden oluşmaktadır.

Ekonomi
Ekonomisi tarıma dayanır. Başlıca tarım ürünleri buğday, arpa, mısır ve baklagillerdir. Ayrıca az miktarda üzüm, elma, susam ve ayçiçeği yetiştirilir. Hayvancılık ekonomide önemli bir yer tutar. En çok koyun ve sığır beslenir. Arıcılık gelişmiştir. Son yıllarda tavuk besiciliği de oldukça gelişmiştir. Köylerde el dokumacılığı yapılır. İlçe topraklarında bakır, taşkömürü, linyit, antimon, kaolin ve mermer yatakları bulunmaktadır. İlçeye bağlı Büyükyenice Beldesi'nde önemli miktarda kireç üretimi yapılmaktadır.
Yörede yıllardan beri tütüncülük önemli gelir kaynaklarından birini oluşturmaktadır. Mevsimlik olarak pamuk ve zeytin toplama işlerine giden çok sayıda insan vardır.
Süt ve süt ürünlerine ağırlık verilerek sanayileşmeye gidilmelidir. İlçede üretilen kelle koyun peyniri ve höşmerim oldukça meşhurdur. İlçe sınırlarında bulunan Madra Dağı'nda yetişen kestane, ceviz ve kekik üretilen diğer önemli tarım ürünleri arasında sayılabilir.

Turizm
Deliktaş ilçesinin güneydoğusunda yer alan Deliktaş'a ne yazık ki yol olmadığı için keçi yollarından/patikalardan gidilmek zorundadır, bu ulaşım güçlüğü sebebiyle bugüne kadar önem verilmemiş bir mevkidir. Vadi yamacında yer alması nedeniyle yazın en sıcak günlerinde bile uzun süre kalındığında üşütebilir.

Eğitim
İvrindi ilçesine bağlı 4 belde (Korucu, Kayapa, Büyükyenice ve Gökçeyazı) 66 köy yerleşim merkezi vardır. Bu yerleşim birimlerinde toplam 40 ilköğretim okulu ve 4 lise ve dengi okul vardır. 30 yerleşim birimindeki ilköğretim okulu öğrencileri taşıma kapsamına alınmıştır. İlçe genelinde 5.294 ilköğretim öğrencisi ve 600 ortaöğretim okul öğrencisi vardır. İlköğretim okulu öğrencilerinin 2.229'u taşınmaktadır. İlçede 1 normal lise, 1 sağlık meslek lisesi ve 1 imam-hatip lisesi bulunmaktadır. Korucu Beldesi'nde 1 normal lise, Gökçeyazı Beldesi'nde 1 normal lise, ilçe merkezinde 1 sağlık meslek yüksek okulu bulunmaktadır. Ayrıca 8 sınıflı bağımsız 12 ilköğretim okulu vardır.

Kültür
İlçede her sene "Panayır" adı verilen etkinlik düzenlenir. Bu etkinlik genelde 19-22 ağustos dönemindeki bir hafta sonuna denk gelir. Büyük şehirlerde görünen lunapark karakterinde olan bu etkinlikte ayrıca kıyafet ve yemek üzerine de stantlar bulunur. Ayrıca çeşitli kuruluşlar da bu alanda fuar gibi stantlarla hizmet vermektedir. Yer olarak İvrindi'nin 3 km kuzeyindeki "çetmi alan" adı verilen bir yaylada yapılmaktadır. 3 ya da 4 gün süren etkinlik fuar-lunapark-pazar havasındadır. Büyükşehirde her gün görebileceğiniz birçok unsur burada oldukça ilgi görmektedir. Çevre ilçe ve köylerden birçok ziyaretçi buraya gelmektedir.
Ayrıca Büyük Yenice, Korucu ve Kayapa beldelerinde de eylül ayı içerisinde panayırlar kurulmaktadır.

Kaynakça

İvrindi

İvrindi


Zvijezde su glazbeni sastav osnovan 1981. u Sisku.

Povijest
U Sisku je u okviru studentskog kazališta DASKA 1980. nastao bend koji je nazvan Daskabend u kojem su Željko Đeverlija-Gerro, Branko Kužnar-Žan, Branko Badanjak i Ivan Farkaš počeli nastupati i promovirati svoj materijal u lokalnom disko klubu gdje su izvodili ska/regge pod utjecajem londonske klupske scene. 1981. su nastupili na Subotičkom festivalu te izdali singl ploču 'Na placu/Moj susjed je gospodin' nakon čega su uslijedili pregovori oko izdavanja albuma.
Istovremeno je u Zagrebu nastala pop grupa Patrola koja je izdala album s uspješnicom 'Ne pitaj za mene'. Vokalist te grupe bio je Renato Metessi. Glazbeni kritičar Ante Batinović odigrao je ključnu ulogu u nastajanju Zvijezda jer je, imajući kontakte s obje grupe, osjetio da bi spajanjem dvije različite skupine mogao nastati jedan novi originalni glazbeni izričaj na hrvatskoj pa čak i na široj jugoslavenskoj sceni. Sastanak kojemu je nazočio i Jasenko Houra, uz Antu Batinovića koji je doveo Renata Metessija, dogodio se u Sisku u studenom 1981. Nakon dogovora, u kratkom roku dogovoreno je ime i umjesto Ivana Farkaša u Zvijezde je pozvan Rajko Puclin iz Varaždina.

Probe su održavali u prostorijama kazališta DASKA u Sisku. Zvijezde su iz prijašnjih bendova i pojavnosti na rock sceni imale vjetar u leđa i odmah su počeli s koncertima. U ožujku 1982. nastupili su kao predgrupa na koncertu Boomtown Rats-a u Maloj Dvorani Doma Sportova te su istu večer svirali u Studentskom Centru s Azrom i Leb i sol. Svirali su u svim državama Jugoslavije.

Nakon drugog albuma kreću promjene u sastavu benda zbog neizostavnog obaveznog odlaska u vojsku što je utjecalo i na promjenu zvuka benda.

Krajem 1986., nakon izdavanja trećeg albuma, od originalne postave u bendu je ostao samo Metessi. Koncertna aktivnost benda je na startu 90-ih bila minimalna. Na albumima objavljenim 1990. do 2004. nitko od originalnih članova benda osim njega nije bio u bendu iako je 1990. izdao album kao Zvijezde te nastupao kao Renato Metessi & Zvijezde od druge polovice 90-ih.

Metessi se 2003. pojavio u dokumentarnom filmu Igora Mirkovića 'Sretno dijete' što je mnogima je osvježilo pamćenje na njega i bend Zvijezde te stavilo u fokus interesa publike.

Sredinom 2008. originalna postava benda se ponovno okupila u Prečkom na prvoj probi nakon razgovora Gerre i Metessija, čemu je prethodio razgovor Gerre i ostalih originalnih članova benda. Te godine odradili su nekoliko koncerata te nastupili u emisiji Garaža.

Članovi
Renato Metessi
Željko Đeverlija-Gerro
Branko Kužnar-Žan
Branko Badanjak
Rajko Puclin
Gordan Dorvak
Željko Banić-Bane
Željko Turčinović

Diskografija

Studijski albumi
Imitacija života (1982., Suzy Records)
Mjesto pod suncem (1984., Suzy Records)
Pravovjerni plesači (1986., Suzy Records)
Licem prema nebu (1990., Suzy Records)
Renato Metessi & Zvijezde - Sjaj i bijeda Hollywooda (1996., Croatia Records)
Renato Metessi & Zvijezde - Muvanje (1998., Croatia Records)
Renato Metessi & Zvijezde - Automatski piloti (2002., Orfej)
Renato Metessi & Zvijezde - Veliki strašan film (2003., Dancing Bear)
Čovik od soli (2009., Dallas Records)
Ljudi od slame (2016., Dallas Records)

Uživo
Renato Metessi & Zvijezde – Strast i znoj u tvornici (2004., Dancing Bear)

Kompilacije
Renato Metessi & Zvijezde – Na zapadnoj strani-The best of 1982.-1990. (2003., Croatia Records, Perfekt Music)

Literatura
Janjatović, Petar (2003.) - Ex YU rock enciklopedija: 1960. - 2006. Beograd, Čigoja štampa

Izvori
https://www.discogs.com/artist/1298769-Zvijezde
https://web.archive.org/web/20130111231317/http://www.zvijezde.com.hr/

Vanjske poveznice
arhivirana službena stranica benda

Kultura u Sisku
Hrvatski rock-sastavi
Hrvatski glazbeni sastavi

Zvijezde (sastav)


ධූම් 3 යනු 2013 වසරේ තිරගත වූ ඉන්දියානු චිත්‍රපටයකි.

මූලාශ්‍ර

ධූම් 3


Poljski nogometni savez (pol.:  Polski Związek Piłki Nożnej (PZPN)) je glavno nogometno tijelo Poljske.
Osnovan je 1919. i pridružuje se FIFA-i u 1923. g. Od 1955. g. Poljski nogometni savez je član UEFA-e.

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Nogomet u Poljskoj
Nacionalni nogometni savezi

Poljski nogometni savez


Oven visse vande er et album med viser af og med Povl Dissing og Benny Andersen fra 1981.

Baggrund
I 1972 havde digteren og musikeren Benny Andersen skrevet romanen Svantes viser, der i sig havde en række viser skrevet af forfatterens fiktive ven, Svante Svendsen. Disse digte havde Andersen sat musik til, og han overtalte Povl Dissing til at synge dem på et album med samme titel, der blev udgivet året efter. Albummet blev meget populært, og Dissing og Andersen blev efterspurgte til koncerter i hele landet.

Det var nærliggende at videreføre samarbejdet, hvilket var sket med et par album på lidt andre betingelser i løbet af 1970'erne. Men det var først med Oven visse vande, at konceptet fra Svantes viser igen blev ført ud i livet. Her skrev Benny Andersen nogle viser, som blev sat i musik af enten ham selv eller for nogle af visernes vedkommende af Dissing.

Spor

Medvirkende
Følgende var med til at lave albummet:
 Musikere
 Benny Andersen: Klaver
 Povl Dissing: Sang, guitar
 Jens Jefsen: Akustisk bas
 Egon Aagaard: Harmonika
 Steen Vig: Sopransaxofon (på 3, 5 og 7)
 Peter Bastian: Pennywhistle, maracas (5), fagot (6)
 Peter Abrahamsen: Kor (1)
 Ken Gudman: Trommer (3)
 Ole "Fessor" Lindgreen: Trombone (7)
 Werner Work Nielsen: Trompet (7)
 Peter Thorup: El-guitar (9)

 Øvrige
 Freddy Hansson, Tom Andersen: Teknik
 Peter Abrahamsen: Producer
 Andreas Trier Mørch: Fotos
 John Ovesen: Coverdesign

Cover
I originaludgaven på lp bestod coveret af et dobbeltopslag. På forsiden var et stort foto af Dissing og Andersen i et lidt sløret spejlbillede, som fotograferet i vand, hvor billedet er vendt, så hovederne vender nedad. Øverst (på deres bryster) står navne og titel på albummet.

På bagsiden er der centralt et foto af de to kunstnere i en koncertsituation med hver sit instrument, mens de basale informationer om albummet står over og under billedet.

Når man åbner albummet finder man tekster til og detaljerede informationer om hver af sangene på albummet samt en række fotos af musikerne fra studiet.

Modtagelse
Albummet blev en næsten lige så stor succes som Svantes viser, og flere af sangene er blevet så udbredte, at to af dem er optaget i Højskolesangbogen: "Barndommens land" og "Go'nu nat".

Samarbejdet mellem Dissing og Andersen blev befæstet med dette album, og parret udsendte senere også Hymner og ukrudt (1984) og Over adskillige grænser (1988), lige som de turnerede flittigt i mange år.

Kilder

Album fra 1981
Album fra Danmark

Oven visse vande


Helena Faucit (født 11. oktober 1817, død 31. oktober 1898) var en britisk skuespiller.

Faucit spillede fra 1836 i London og 1844-1845 også i Paris. Efter sit giftermål med forfatteren Theodore Martin optrådte hun kun ved særlige lejligheder. Faucit var uddannet i den romantiske skole og var en harmonisk og stærkt temperamentsfuld fortolker af Shakespeares kvindekarakterer, blandt andet Romeo og Julie, Desdemona i Othello, Hermione i Vintereventyret og Lady Macbeth i Macbeth.

Kilder
 Svensk uppslagsbok. Malmø 1932.

Briter i 1800-tallet

Helena Faucit


An Carex microglochin in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Göran Wahlenberg. An Carex microglochin in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. m. fuegina
 C. m. microglochin

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex microglochin


Ali Coşkun (20 Şubat 1939, Kemaliye) 58. ve 59. Hükümet'te Sanayi ve Ticaret Bakanı, TBMM 22. Dönem AK Parti İstanbul milletvekili olarak görev yaptı. Öncesinde, 21. Dönem'de FP'den ve 20. Dönem'de ANAP'tan İstanbul milletvekili seçilmişti.

Hayatı
20 Şubat 1939 yılında Erzincan-Kemaliye'ye bağlı Başpınar'da doğmuştur. 1940'lı yıllarda ailesi, çocuklarını okutabilmek için Ankara'ya göç etti. Yıldız Teknik Üniversitesi Elektrik  fakültesi Elektrik Mühendisliği Fakültesi'nden mezun olmuş, İstanbul Üniversitesi İşletme Fakültesi'nde İşletme Ekonomileri dalında master yapmıştır. Elektrik Mühendisi, Yeminli Mali Müşavir, Sanayici sıfatları bulunmaktadır.

Stajını Bursa Merinos Fabrikaları'nda yaptıktan sonra, Kayseri Pamuklu Sanayii'ne tayininde Çanakkale Seramik'i kurmakta olan İbrahim Bodur'la tanışması kariyerinde dönüm noktası oldu. Kale Grubu Şirketler Topluluğu ve Bisan Bisiklet Sanayi A.Ş. üst düzey yöneticisidir. İstanbul Sanayi Odası Yönetim Kurulu Başkan Yardımcılığı, TOBB Başkanlığı, İslam Ülkeleri Odalar Birliği Başkan Vekilliği, Milletlerarası Ticaret Odası Türk Milli Komitesi Başkanlığı, DEİK Kurucu Başkanlığı yapmıştır. Hamburg Wirtschaff Academie Şeref Diploması sahibidir. Yönetiminde bulunduğu şirketler arasında Çanakkale Seramik A.Ş., Kaleporselen Eloktroteknik Sanayi A.Ş., Kalebodur Seramik San. A.Ş., Türk Suudi Yatırım Holding A.Ş., Türkiye Şeker Fabrikaları A.Ş., Bisan Bisiklet Sanayi ve Ticaret A.Ş., Coşkun Mühendislik Müşavirlik Ltd. Şti. bulunmaktadır. Kuruluşunu bizzat yaptığı şirketlerin sayısı İhlas Finans'la 14 olmuştur.

Görev yaptığı mesleki ve gönüllü kuruluşlar; İstanbul Sanayi Odası (İSO) Yönetim Kurulu Başkan Vekili, Milli Prodüktivite Merkezi (MPM) Başkan Vekili, TSE Genel Kurul ve Uluslararası Elektroteknik Komisyonu Delegesi, Türkiye Odalar ve Borsalar Birliği Başkanı, Milletlerarası Ticaret Odası Türk Milli Komitesi Başkanı, Dış Ekonomik İlişkiler Kurulu Kurucu Başkanı, Yıldız Üniversitesi Vakfı Kurucu Başkan Vekili, İş Dünyası Vakfı Başkanı, Fatih Üniversitesi Mütevelli Heyet Kurucu Başkan Vekili, Aydınlar Ocağı Genel Başkan Yardımcısı, Birlik Vakfı ve Türk Musikisi Vakfı Kurucular Heyeti Üyesi, Elektrik Mühendisleri Odası Üyesi, TÜRMOB İstanbul Yeminli Mali Müşavirler Odası Üyesidir.

Türkiye'nin Enerji Sorunları ve Çözüm Yolları, Ekonomik Kavramlar ve Göstergeler adında kitapları vardır. Birçok gazete ve dergide yayınlanmış araştırma-inceleme yazıları ve makaleleri bulunmaktadır.
Ulusal Enerji Forumu un 2008 yılında verdiği "Sürdürülebilir Yaşam Ödülü"nün de sahibi olan Ali Coşkun'un biyografisi kitaplaştırılmıştır.
TOBB Ekonomi ve Teknoloji Üniversitesi Mütevelli Heyeti üyesidir. İngilizce ve Almanca bilmekte olup evli ve 2 çocuk babasıdır.

Kaynakça

59. Hükûmet - Erdoğan Hükûmeti
58. Hükûmet - Gül Hükûmeti
TBMM 22. dönem İstanbul milletvekilleri
TBMM 21. dönem İstanbul milletvekilleri
TBMM 20. dönem İstanbul milletvekilleri
1939 doğumlular
Yıldız Teknik Üniversitesi Elektrik-Elektronik Fakültesinde öğrenim görenler
İstanbul Üniversitesi İşletme Fakültesinde öğrenim görenler
TBMM Millî Savunma Komisyonu Başkanları
TBMM Sanayi, Ticaret, Enerji, Tabii Kaynaklar, Bilgi ve Teknoloji Komisyonu
Yaşayan insanlar
Anavatan Partisi mensubu siyasetçiler
Fazilet Partisi mensubu siyasetçiler
Adalet ve Kalkınma Partisi MYK üyeleri
21. yüzyıl Türk siyasetçileri
Türk elektrik mühendisleri
Resim aranan siyasetçiler

Ali Coşkun (siyasetçi)


was a town located in Akaiwa District, Okayama Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 5,136 and a density of 119.47 persons per km2. The total area was 42.99 km2.

On March 7, 2005, Akasaka, along with the towns of Kumayama, San'yō and Yoshii (all from Akaiwa District), were merged to create the city of Akaiwa.

Akasaka was home to many restaurants and small shops. It is also home to the local shinto Hie (Sanno) Shrine.

Dissolved municipalities of Okayama Prefecture
Akaiwa, Okayama

Akasaka, Okayama


An Paphinia in uska genus han Liliopsida. An Paphinia in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paphinia

Paphinia


Holger Friz (* 26. April 1965) ist ein ehemaliger deutscher Fußballspieler.

Der Nachwuchsstürmer kam 1978 von der SG Praunheim zu Eintracht Frankfurt. Friz nahm am 26. Juli 1981 am Finale der deutschen B-Jugendmeisterschaft für die Eintracht teil, welches mit 0:1 gegen Borussia Mönchengladbach verloren wurde. Am 16. Juli 1983 wurde er mit der Eintracht deutscher A-Jugendmeister durch einen 2:0-Sieg gegen den 1. FC Köln. Er schoss in diesem Spiel beide Tore.

1984 rückte er in den Profikader der Eintracht auf und kam in der Bundesliga zwischen 1984 und 1986 zu 36 Einsätzen, in denen er sieben Tore schoss. Nachdem er in der Saison 1986/87 nur noch zu fünf Bundesligaspielen und zwei Einsätzen im DFB-Pokal kam, wechselte er zu Viktoria Aschaffenburg in die 2. Bundesliga, wo er in 18 Einsätzen fünf Tore schoss. Danach kehrte er zur Eintracht zurück, wirkte aber in der Saison 1987/88 nur noch in sechs Bundesligaspielen mit und schoss ein Tor. Daneben kam er noch zu einem weiteren Pokalspiel. 1988 wechselte er wieder zu Viktoria Aschaffenburg, wo er vier Tore in 13 Spielen schoss. 1989 wechselte er zu Fortuna Köln. Dort kam er zu 65 Einsätzen in der 2. Bundesliga und schoss 16 Tore. Im Januar 1992 verließ er die Fortuna und wechselte zu Tennis Borussia Berlin, wo er bis Januar 1993 spielte. Danach war er noch bis 1997 im Amateurbereich für den KSV Klein-Karben aktiv.

Weblinks

 Spielerprofil Friz im Eintracht-Archiv

Einzelnachweise

Fußballspieler (Eintracht Frankfurt)
Fußballspieler (Viktoria Aschaffenburg)
Fußballspieler (SC Fortuna Köln)
Fußballspieler (Tennis Borussia Berlin)
Fußballspieler (KSV Klein-Karben)
DFB-Pokal-Sieger
Deutscher
Geboren 1965
Mann

Holger Friz


Le méthacrylate d'éthyle est un composé chimique de formule . C'est l'ester d'acide méthacrylique  et d'éthanol . Il se présente sous la forme d'un liquide hautement inflammable, volatil et incolore, à l'odeur caractéristique. Son enthalpie de polymérisation est de  ou . Il est donc susceptible de polymériser de manière explosive, et est sensible à la lumière et à l'air. Il est par conséquent distribué avec des stabilisants.

Le méthacrylate d'éthyle est utilisé comme monomère pour produire des polymères acryliques, généralement par polymérisation radicalaire.

Notes et références

Ester d'éthyle
Ester méthacrylique
Monomère

Méthacrylate d'éthyle


Hoisdorf er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende Amt Siek under Kreis Stormarn. Kreis Stormarn ligger i den sydøstlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Hoisdorf ligger omkring 5 km øst for Ahrensburg og ca. 30 km nordøst for Hamborg. Motorvejen A1 danner en del af den vestlige kommunegrænse.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Stormarn

Hoisdorf


Prestfjorden er en fjord mellem Langøya i øst og Skogsøya i vest i Øksnes kommune i Nordland fylke  i Norge. Fjorden starter på sydsiden af Gåsøya i nord og går 9,5 kilometer mod syd langs østsiden af Skogsøya til Reinøya.

Høydalen er en bygd som ligger på østsiden af fjorden, og lidt længere mod syd  ligger landsbyen Myre, som er administrationscenter i Øksnes kommune. Byen ligger delvis på Sommarøya som ligger i fjorden. På Skogsøya er der få bebyggelser langs fjorden. Mod syd går fjorden frem til Steinlandsfjorden og Romsetfjorden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Nordland
Øksnes

Langøya (Vesterålen)

Prestfjorden


Isla Verde (en francés: Île Verte) es una isla en el estuario del río San Lorenzo en la provincia canadiense de Quebec, en el municipio regional del condado de Rivière-du-Loup, en la Región de Bas-Saint-Laurent. La isla, habitada hasta por 44 personas, es territorio del municipio de Nuestra Señora de los Siete Dolores (Notre-Dame-des-Sept-Douleurs).

Se encuentra a 2 km de la orilla sur frente al municipio de L'Isle-Verte, también se encuentra a unos 5 km al oeste de la pequeña Isla llamada Ile aux Pommes.

Véase también
 Geografía de Quebec
 Geografía de Canadá

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Quebec
Archipiélagos e islas del golfo de San Lorenzo de Canadá
Rivière-du-Loup

Isla Verde (Quebec)


Cascada de Geli Ali Beg (en árabe: شلال كلي علي بك) se encuentra en el Kurdistán Iraquí que a su vez se localiza en la parte montañosa del norte del país en la región del Kurdistán, al norte de la localidad de Erbil.

Esta cascada recibe muchos visitantes y turistas de todo el país, durante todo el año.

Véase también
Geografía de Irak
Geografía de Asia

Referencias

Cascadas de Irak

Cascada de Geli Ali Beg


Arslançayırı, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 91 km, Havza ilçesine 5 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Havza'nın mahalleleri

Arslançayırı, Havza


Shachi (sanskrt शची) božica je u hinduizmu, čija su druga imena Indrani, Aindri, Mahendri, Pulomaja i Poulomi. Ona je božica gnjeva i ljubomore, povezana s lavovima i slonovima te je opisana kao iznimno lijepa. Jedna je od sedam Matrika (božice majke).

Njezin je otac bio demon Puloman. Shachi se udala za boga Indru te su njihova djeca bog Jayanta i božica Jayanti.

U džainizmu
U tradiciji džainizma, Shachi je spomenuta s Indrom u legendi koja opisuje rođenje jednog tirthankare.

Izvori i bilješke

Hinduističke božice

Shachi


Pățania vulpoiului este un film românesc din 1955 regizat de Olimp Vărășteanu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1955 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1955

Pățania vulpoiului


Les Îles Cook sont une monarchie constitutionnelle au sein du royaume de Nouvelle-Zélande. En vertu de la Constitution du , le monarque de Nouvelle-Zélande (actuellement ) est le chef d'État des Îles Cook. Plus précisément, il est le chef d'État de jure, tandis que le représentant du roi aux Îles Cook (actuellement Tom Marsters, depuis le ), qui exerce la plupart de ses pouvoirs constitutionnels, est parfois considéré comme le chef d'État de facto.

La monarchie aux Îles Cook n'est donc pas une institution distinctement cookienne. Les Îles Cook sont un État autonome mais en libre association avec la Nouvelle-Zélande, et la monarchie néo-zélandaise est unitaire dans toutes les juridictions du royaume de Nouvelle-Zélande.

Aspects constitutionnels

Règne d'
La reine  devient le chef d'État des Îles Cook en 1965, lorsque le pays obtient un statut de libre association avec la Nouvelle-Zélande.

L' de la Constitution du  énonce que . L'expression  fait directement référence au concept constitutionnel du royaume de Nouvelle-Zélande tel que décrit par les lettres patentes de 1983 établissant la fonction de gouverneur général de Nouvelle-Zélande, approuvées par les Îles Cook après consultation de la Nouvelle-Zélande. Dans l'article 1 de ces lettres patentes, le royaume de Nouvelle-Zélande est défini comme comprenant la Nouvelle-Zélande, l'État autonome des Îles Cook, l'État autonome de Niue, les Tokelau et la dépendance de Ross en Antarctique.

Aussi, la reine , en sa qualité de chef d'État de l'ensemble du royaume de Nouvelle-Zélande, est également chef d'État de la partie du royaume désignée dans les lettres patentes comme . Le titre officiel de la reine est :  (la Nouvelle-Zélande devant s'entendre comme étant le royaume de Nouvelle-Zélande).

La déclaration conjointe du centenaire de la Nouvelle-Zélande et des Îles Cook stipule que .

Succession au trône
L'ordre de succession au trône des Îles Cook est identique à l'ordre de succession au trône de Nouvelle-Zélande, et par conséquent à celui du Royaume-Uni. Il est régi par l'Acte de succession à la Couronne de 2013. Ainsi, à la mort de la reine , son fils aîné, Charles, devient automatiquement roi sous le nom de . L'héritier apparent est le fils aîné du monarque, le prince William, prince de Galles.

Sanction royale
La sanction royale est requise pour toutes les lois votées au Parlement ; elle est généralement accordée par le représentant du roi.

Représentant du roi aux Îles Cook

Les pouvoirs constitutionnels du monarque aux Îles Cook sont presque entièrement délégués au représentant du roi (précédemment appelé « représentant de la reine », appellation figurant dans les textes officiels portant création de cette fonction).

Dans le royaume de Nouvelle-Zélande, les lettres patentes établissant la fonction de gouverneur général de Nouvelle-Zélande prévoient que ce dernier est . Cependant, les dispositions relatives à l'État autonome des Îles Cook au sein du royaume de Nouvelle-Zélande permettent au souverain d'être représenté en tant que chef d'État dans les Îles Cook par un représentant direct. À l'origine, le représentant de la reine était un haut-commissaire, nommé par le gouverneur général de Nouvelle-Zélande sur recommandation du ministre néo-zélandais chargé des questions relatives aux Îles Cook après consultation du Premier ministre des Îles Cook. Mais en 1981, la Constitution est modifiée de manière que les mots  soient substitués au terme de  et que les mots  remplacent le terme . En outre, l'amendement constitutionnel prévoit que le représentant du monarque soit nommé directement par lui, et non plus par le gouverneur général de Nouvelle-Zélande.

L' de la Constitution précise ainsi que le représentant du monarque doit agir sur les conseils des ministres des Îles Cook : . Tous les pouvoirs et responsabilités du monarque dans les Îles Cook sont dévolus à ce représentant, ce qui ne laisse au gouverneur général de Nouvelle-Zélande aucun rôle substantiel en ce qui concerne le territoire.

Symboles de la monarchie

Les références à la monarchie sont omniprésentes dans la vie publique aux Îles Cook. Les documents juridiques sont établis au nom de la Couronne et le représentant du roi, les membres du Parlement et les juges de la Haute Cour doivent réciter un serment d'allégeance au monarque, lors de leur entrée en fonction. L'anniversaire officiel du roi, célébré le premier lundi du mois de juin, est un jour férié aux Îles Cook.

Le portrait d' continue de figurer sur l'avers de toutes les pièces de monnaie en dollar des Îles Cook. Les Îles Cook utilisent aussi le dollar néo-zélandais, dont tous les billets de banque comportent le portrait de la reine en filigrane. Cependant, seul le billet de  porte son effigie comme élément principal. En outre, plusieurs membres de la famille royale ont été représentés sur des timbres émis par les Îles Cook.

Durant son règne, la reine  a effectué une seule visite aux Îles Cook, les  et .

Articles connexes
 Politique aux Îles Cook
 Liste des monarques de Nouvelle-Zélande
 Liste des Premiers ministres des Îles Cook

Notes et références

Notes

Références

Politique aux Îles Cook
Cook
Cook

Monarchie aux Îles Cook