Fadia Faqir (Arabă: فادية الفقير) este o scriitoare și academiciană de origine iordaniană. Aceasta și-a petrecut o mare parte din viață în Marea Britanie, fapt ce a determinat scrierea și publicarea lucrărilolor sale în engleză, mai apoi fiind traduse în diverse alte limbi, printre care și arabă, limba sa maternă. Fadia Faqir a fost o susținătoare a drepturilor omului și mai ales o luptătoare în ceea ce privește apărarea drepturile femeilor care trăiesc în Orientul Mijlociu. Acest lucru se reflectă în romanele sale, lucrări cu un puternic caracter autobiografic, ilustrând elemente ce aparțin de Orient, care au avut un impact semnificativ asupra vieții ei și mai apoi asupra stilului personal de a scrie, dar și elemente occidentale cu care s-a confruntat odată cu stabilirea sa în Marea Britanie.

Biografie

Fadia Faqir s-a născut în anul 1956 în Amman, capitala Regatului Hașemit al Iordaniei. Primii ani din viață dedicați educației i-a petrecut in Jabal Al-Taj, ca mai apoi, după vârsta de cincisprezece ani, aceasta și-a continuat studiile la școala Queen Zain al-Sharaf din Jabal Amman. Începând cu anul 1979, Fadia Faqir a urmat studiile universitare pe filieră filologică în cadrul Universitații Iordania, fiind interesată de limba și literatura engleză. Tot în această perioadă a lucrat ca reporter la ziarul intitulat The Jerusalem Star, redactat în limba engleză.

Viața sa a căpătat tonuri diferite odata cu plecarea în Marea Britanie din anul 1984. A studiat scrierea creativă (Creative Writing) în cadrul Universității Lancaster, ca mai apoi, în anul 1985, să îi fie acordat masterul în acest domeniu. Cu toate acestea, dorința ei de a se dezvolta pe plan științific nu s-a oprit aici deoarece, în anul 1985, a decis să se întoarcă în Iordania pentru a studia araba clasică, impulsionată de intenția redactării propriilor opere în limba sa maternă. În această perioadă a lucrat în cadrul Academiei Regale de Cercetare a Civilizațiilor Islamice, dar și la Ministerul Învățământului Superior.

În anul 1986, Fadia Faqir a revenit în Marea Britanie cu scopul de a urma studiile doctorale în cadrul Universității East Anglia, ca mai apoi, în anul 1990, să primească titlul de doctor în Scrierea Critică și Creativă (Critical and Creative Writing), fiind, la vremea aceea, primul titlu acordat în acest domeniu.

În perioada imediat următoare a predat limba arabă în cadrul Universităților Exeter și Oxford, la Liceul St. Antony, la Centrul Orientului Mijlociu (Middle East Center). Începând cu anul 1994 și până în anul 2004, Fadia Faqir a fost lector de limba și literatura arabă modernă, dar a predat și studii de gen la Institutul de Studii Orientale și Islamice (Institute for Middle Eastern and Islamic Studies), din cadrul Universității Durham. După anul 2004, aceasta a decis să renunțe la slujbă pentru a-și dedica în totalitate timpul creației și vieții de scriitoare.

Opera

Opera Fadiei Faqir este inspirată din realitățile prezente în Orientul Mijlociu, încercând, prin intermediul scrierilor sale, să distrugă stereotipurile legate de femeia de origine arabă și în același timp să tragă un semnal de alarmă referitor la statutul acesteia în familie și societate, privarea de anumite drepturi ce țin de implicarea ca cetățean în ceea ce privește desfășurarea activităților din cadrul comuniății în care trăiește, aducând în discuție familia patriarhală ca un prim factor ce pune femeia în inferioritate, împiedicând-o, astfel, să se bucure de independența care i se cuvine. Lucrările sale reprezintă un mijloc de a aduce la cunoștință abuzurile la care femeia din Orient este supusă, pe lângă problematica ierarhizării discriminatorie a societății ce o plasează pe o treaptă inegală în comparație cu ceilalți membri ai societății, o manieră feministă de conștientizare a acestei excluderi și subjugări nejuste.

Scriu ca să depun mărturie și să fac dreptate. Scriu ca să exorcizez temerile oamenilor. Scriu în încercarea zadarnică de a-mi insufla mie însămi curaj. Drumul a fost și mai este încă lung, cu multe opreliști, dar fără opriri, însă, totodată, plin de recompense și de surprize plăcute. (Fadia Faqir)

În aceeași măsură, așa cum menționează în interviurile pe care Fadia Faqir le-a dat, propria famile și trăirile din cadrul acesteia au reprezentat un alt imbold în vederea abordării unor tematici controversate. Acest lucru este evidențiat cu precădere in romanul intitulat Mă numesc Salma (My name is Salma) care are un caracter preponderent autobiografic, ce are la bază trei elemente componente majore care i-au influențat viața.  Primul dintre ele vizează strictețea si rigurozitatea tatălui său care, mânat de ideologia sa conservatoare în legătură cu religia musulmană, a obligat-o pe scriitoare să poarte pe cap vălul specific femeilor ce trăiesc în Orientul Mijlociu. La polul opus se află mama sciitoarei care, fiind în afara sferei familiei patriarhale, își susținea copiii cu scopul de a se realiza pe toate planurile, așa cum își doreau. Un alt eveniment traumatizant este reprezentat de pierderea custodiei copilulul ca urmare a divorțului prin care a trecut, aceea fiind o căsătorie impusă de către tatăl său. Mai apoi, Fadia Faqir hotărăște să plece în Marea Britanie unde se căsătorește cu un bărbat originar de acolo, un astfel de parcurs având și personajul principal al romanului Mă numesc Salma. Așadar, pentru aceasta, scrisul a reprezentat o modalitate de a se detașa de realitatea în care trăia și a-și concetra gândurile într-o direcție diferită.

Nisanit

Fadia Faqir este autoarea a patru romane. Primul roman, Nisanit, a fost publicat in anul 1988 la editura Penguin și are drept nucleu al acțiunii intifada sau revoluția palestiniană. În această lucrare este creionat conflictul arabo-israelian văzut prin prisma celor trei personaje principale: Shadeed, luptător de gherilă palestinian, David, israelian care se ocupa de interogarea acestuia și Iman, tânăra îndrăgostită de Shadeed. Aceștia sunt prizonieri în propria lume, victime ale istoriei, geografiei și politicii, așa cum însăși autoarea menționează într-un interviu.

Pillars of Salt

Cel de-al doilea roman, Stâlpi de Sare (Pillars of Salt), a fost publicat în anul 1996 la editura Quartet Books și reprezintă, conform autoarei, o armă împotriva marginalizării femeii de origine arabă și a acaparării puterii de drept pe care o deține, toate acestea fiind prezentate printr-o viziune feministă a orientalismului. Cele doua protagoniste ale cărții, Maha și Um Saad, împart un salon de spital pentru pacienți cu boli mintale din Iordania. Deși inițial relația celor două este destul de tensionată, pe parcurs, acestea învață să trăiască împreună, clădind, cu timpul, o relație de prietenie. Își destăinuie una alteia poveștile de viață, creionând, astfel, cititorului lumea în care trăiau. Cele două au un trecut amar, Maha era una dintre victimele violenței conducerii britanice care deținea puterea țării la acea vreme, omorându-i persoana iubită, fiind, în același timp, dezamăgită de modul de viață injust și ipocrit al celor din tribul ei. Potrivit unui crtitic, Maha prezintă înverșunarea unui animal sălbatic care refuză să se supună legilor misogine ale tribului din care face parte, încercând să caute în adâncul sufletului său puterea de care are nevoie pentru a rezista tuturor abuzurilor la care este supusă. Um Saad este și ea o victimă, însă a umilinței resimțite în urma deciziei soțului său de a aduce acasă o femeie mai tânără, eveniment care o împinge la un act necugetat. De-a lungul firului narativ, cele două protagoniste sunt în căutarea dreptății de care au fost private, principalii vinovați fiind personaje de sex opus din societatea patriarhală în care acestea trăiesc.

Potrivit, de asemenea, unui critic, romanul poate fi considerat un punct de răscruce în ceea ce privește confruntarea dintre Occident și Orient, autoarea alegând să dezvăluie și să confirme celor din Occident lucrurile deja știute despre lumea arabă. În plus, tot acesta susține redactarea romanului în limba engleză, inclusiv a expresiilor tipic arabe traduse literal, ca fiind o strategie ascunsă de a critica cele două culturi aflate în opoziție, reprezentând totodată un obstacol în calea înțelegerii depline a mesajului de către cei necunoscători ai limbii și tradițiilor arabe, dar și o modalitate de a scoate la iveală sexismul limbii arabe, așa cum însăși autoarea confirmă misoginismul ezoteric al structurii acesteia, în care masculinul pune stăpânire și subjugă femininul.

My Name is Salma

Cel de-al treilea roman, Mă numesc Salma (My Name is Salma), a fost publicat în anul 2007 la editura Doubleday și reprezintă, de asemenea, o punte de legătură între cele două lumi aflate frecvent în opoziție, Orientul și Occidentul. Inițial redactat sub denumirea The Cry of the Dove (Strigătul Porumbelului), romanul o are drept protagonistă pe Salma, o tânără beduină cu care soarta nu a fost tocmai prielnică. Aceasta a avut neșansa de a rămâne însărcinată înainte de căsătorie, lucru ce nu se afla în concordanță cu rigorismul ideologic al membrilor tribului din care făcea parte. Salma este tinută într-o închisoare pentru femei, copilul îi este luat la naștere, iar singura modalitate de a scăpa de rușinea și păcatul care s-a abătut asupra tribului este printr-o crimă de onoare. Astfel, unica șansă a protagonistei de a rămâne în viață este evadarea din lumea patriarhală în care trăia și îmbrățișarea unei noi identități într-o societate cu totul diferită. Însă viața de imigrant în Marea Britanie nu este deloc ușoară, iar amintirile din trecut o copleșesc, simțindu-le necontenit prezența, purtând cu sine imaginea unui păcat suprem creionat într-o manieră atât de sumbră cu precădere de către membrii tribului său. Chiar și atunci când viața sa capătă contur în Marea Britanie, Salma nu își găsește liniștea interioară, iar dorința de a se întoarce la origini pentru a-și căuta copilul dăinuie.

Acest impuls matern cu care protagonista se confruntă aduce cu sine un final tragic în care păstrarea intactă a onoarei familiei reprezintă un punct central în vederea respectării doctrinei după care se ghidează membrii tribului beduin. Într-unul dintre interviuri, autoarea însăși aduce în discuție propria dorință de a încheia acest roman într-o manieră pozitivă, însă, din nefericire, crimele de onoare continuă să existe în Orient și nu numai, fiind astfel de datoria sa să prezinte adevărata față a acestei lumi. Prin urmare, romanul Mă numesc Salma este o modalitate prin care Fadia Faqir dă glas trăirilor și ideilor sale, încercând să contureze imaginea imigrantului de origine arabă, poziție pe care chiar ea a ocupat-o în Marea Britanie, așa cum menționează în același interviu.

Willow Trees Don't Weep

Cel de-al patrulea roman, Willow Trees Don't Weep (Sălciile nu plâng) a fost publicat în anul 2014 la editura Heron Books și o are drept protagonistă pe Najwa, un alt pion al societății patriarhale, puternic îndoctrinată, dominată de religia islamică și sistemul ideologic pe care aceasta îl promovează. Najwa trăiește într-o lume în care partea masculină este la putere, având drept scop influențarea comportamentului femeilor. Tatăl său decide să plece din sânul familie, fiind atras de curentul jihadist, lăsându-și soția și copilul acasă. Astfel, luând în calcul absența celui care ar trebui să se impună în fața sa, Najwa nu este văzută în tonuri prea calde de către societate, iar din aceste considerente, viata ei este departe de a fi una ușoară. Lipsa tatălui își pune amprenta asupra manierei de dezvoltare personală a protagonistei și a felului în care aceasta este percepută de cei din jur. Sub impulsul acestei situații, Najwa pleacă în căutarea tatălui pe teritoriul altor țări, încercând, totodată, să își formeze și modeleze identitatea, constrânsă de noul mediu în care trăiește.

Fadia Faqir nu s-a concentrat doar pe scrierea celor patru romane, activitatea sa literară fiind foarte bogată. Aceasta a publicat, de asemenea, o serie de povestiri, dintre care cea mai apreciată este Al-Qaeda's Kitchen, distinsă cu premiul pentru literatură beletristică în anul 2009. Este și autoarea unor articole, piese de teatru, participând și la editarea volumului In the House of Silence: autobiographical essays by Arab women writers, publicat în anul 1998.

Bibliografie

Romane

	Willow Trees Don't Weep (Sălciile nu plâng), Heron Books, 2014, ISBN 978-1782069508
	My Name is Salma (Mă numesc Salma), Transworld, 2007, ISBN 978-0385610988
	Pillars of Salt (Stâlpi de Sare), Quartet Books, 1996, ISBN 978-1566562539
	Nisanit, Penguin, 1988, ISBN 978-0140133332

Volume editate

	In the House of Silence: autobiographical essays by Arab women writers  (În Casa Tăcerii: eseuri autobiografice ale scriitoarelor arabe), editat și tradus in colaborare cu Shirly Ebber, Garnet Publishing Ltd, 1998, ISBN 978-1859640234

Povestiri

	"Al-Qaeda's Kitchen"  (Bucătăria organizației Al-Qaeda), Weber Studies, 2009
	"My Name is Salma" (Mă numesc Salma), Lisan, Nr. 5, 2008, pg. 96–103 (Germană)
	"The Separation Wall" (Zidul Despărțitor), Bound, New Writing North, 2004, și în Magnetic North, 2005
	"Purple Heart" (Inima Purpurie), Home, ISIS Arts and Northern Print Studio, 2004

Proză poetică

	"Regarding War: Image/Text" (Despre Război: Imagine/Text) (în colaborare cu fotograful Richard Hanson), Centre for Transcultural Writing and Research, Universitatea Lancaster, 2008
	"Sofia Blues", Magnetic North, New Writing North, 2005

Articole

	"Occupied Palestine: the writer as Eyewitness" (Palestina sub ocupație: scriitorul ca un martor ocular) (articol revizuit), Third World Quarterly, Vol. 9, Nr. 4, Octombrie 1987, pg. 1495–1409
	"Beyond the Desert Storm: Western Attitudes to the Arab World" (Dincolo de furtuna din deșert: Poziția Occidentului față de Lumea Arabă), Ziarul Planet, Nr. 85, Februarie/Martie 1990, pg. 3–8
	"L'Islam e le sue guerriere" (The Unknown War of Arab Women – Războiul necunoscut al Femeilor Arabe), MondoOperaio, Nr. 1, Ianuarie 1992, pg. 36–38
	"Engendering Democracy and Islam" (Dând naștere Democrației și Islamului), Third World Quarterly, Vol. 18, Nr. 1, 1997, pg. 165–174
	"Arab Democracy Minus Women: Gender, Democracy and Citizenship in Jordan"(Democrația arabă fără femei: Gen, Democrație și Cetățenie în Iordania), Asian Women, Vol. 11, 2000, pg. 61–89
	"Intrafamily femicide in defence of honour: the case of Jordan" (Femicid intrafamilial pentru apărarea onoarei: cazul din Iordania), Third World Quarterly, Vol. 22, Nr. 1, 2001, pg. 65–82
	"Dimuqratiyyat bidun Dimuqratiyya? al-Mar'a al-Arabiyya wa al-Muwatana" (Women Democrats Without Democracy: Arab women and citizenship - Femei Democrate fără Democrație: Femei Arabe și Cetățenia), Ziarul Al-Mustaqbal, Vol. 24, Nr. 271, Iulie–Septembrie 2001, pg. 28–55
	"Where is the 'W' factor? Women and the war on Afghanistan" (Unde este factorul "W"? Femeile și Războiul din Afganistan), OpenDemocracy, 27 februarie 2002
	"Lost in Translation: The Arab book in the language of the 'other'''" (Pierdut în Traducere: Cartea Arabilor în Limba "Celorlalți"), Index on Censorship, Vol. 33, Ediția Nr. 211, Aprilie 2004
	"Female and Fighting" (Femeia și Lupta), Critical Muslim, Ediția Nr. 1, Ianuarie–Martie 2012

Serii Editate

	Arab Women Writers Series (Seria Scriitoarelor Arabe), Garnet Publishing, Aprilie 1995-Aprilie 1996, Barakat, Hoda, The Stone of Laughter; Naana, Hamida, The Homeland; Bakr, Salwa, The Golden Chariot; Badr, Liana, The Eye of the Mirror; Mamdouh, Alia, Mothballs.

Piese de Teatru

	Turn Your Head Not (Nu privi înapoi - titlul în limba daneză "ALTID FREMMED HVOR DU GÅR"), realizată și regizată de Malene Frome, Cafeneaua Theatret, Copenhaga, 2006
	"Salma,Ya Salma!" (Salma, hei Salma!), un monolog regizat de Alan Lyddiard, Teatrul The Betty Nansen, Copenhaga, 2002
	"The Paper Factory" (Fabrica de Hârtie) și "E-mails to Shahrazad" (E-mail către Shahrazad), piesă de teatru scurtă, realizată și regizată de Alan Lyddiard, 2005

Premii

	Traducerea în limba daneză a romanului My Name is Salma (Mă numesc Salma) a fost la un pas de câștigarea premiului literar ALOA, oferit anual de către Centrul de Literatura din Africa, Asia, America Latină și Oceania, care își are sediul în Danemarca, 2010
	"Al-Qaeda's Kitchen" (Bucătăria organizației Al-Qaeda), povestire publicată în Ziarul Weber Studies, care a câștigat premiul pentru literatură beletristică Dr. Neila C. Seshachari Fiction Award , 2009
	 Traducerea în limba daneză a romanului Pillars of Salt (Stâlpi de Sare) a fost la un pas de câștigarea premiului literar ALOA, oferit anual de către Centrul de Literatura din Africa, Asia, America Latină și Oceania, care își are sediul în Danemarca, 2001
	The Arab Women Writers Series (Seria Scriitoarelor Arabe), ce o are pe Fadia Faqir ca editor principal, i-a fost acordat de către organizația Women in Publishing  premiul New Venture Award, 1995

Note

Referințe

	Djafri, Yasmina. Spinning in Fadia Faqir's Pillars of Salt: an Instrument of Female Empowerment. Creating Myths As Narratives Of Empowerment And Disempowerment, Editori: Sihem Arfaoui, Jacqueline Bacha, M. Kamel Igoudjil, Sämi Ludwig, J.S. Mackley. ISBN: 1530521297. ISBN-13: 978-1530521296. 2016.
	El-Miniawi, Nayera. The Crisis of Identity in 'My Name is Salma'. Ziarul Fikr Wa Ibda'. Ianuarie, 2016.
	Maleh, Layla. Arab Voices in Diaspora: Critical Perspectives on Anglophone Arab Literature. Editions Rodopi B.V. Amsterdam. ISBN: 978-90-420-2718-3. 2009.
	Moore, Lindsey. "You Arrive at a Truth, Not the Truth": An Interview with Fadia Faqir. Postcolonial Text. Vol. 6. Nr. 2. 2011.
	Rosida, Ida. The Identity Construction Of Jordanian Muslim Woman Reflected in Willow Trees Don't Weep Novel (2014) by Fadia Faqir''. Ziarul Journal of Islam and Humanities. Vol. 1(1). Noiembrie 2016.

Legături externe
 Website-ul autoarei

Limba arabă
Limba engleză
Literatură engleză
Feminism
Orient
Scriitoare din secolul al XXI-lea
Scriitoare engleze
Iordania
Nașteri în 1956

Fadia Faqir


La RAM 02 est une monoplace de Formule 1 engagée par l'écurie britannique RAM Racing lors du championnat du monde de Formule 1 1984. Elle est pilotée par le Français Philippe Alliot et le Britannique Jonathan Palmer, remplacé par le Néo-Zélandais Mike Thackwell lors du Grand Prix du Canada.

La RAM 02 est chaussée de pneumatiques Pirelli et propulsée par un moteur avec quatre cylindres en ligne turbocompressé Hart 415T. Elle diffère de sa devancière, la RAM 01, par sa monocoque où la fibre de carbone remplace l'aluminium.

Résultats en championnat du monde de Formule 1

Liens externes

Formule 1 en 1984
Modèle de Formule 1

RAM 02


Lopuh (repuh, lat. Petasites), rod vodenih trajnica iz porodice Asteraceae, raširen po Euroaziji i Sjevernoj Americi.

Postoje 23 priznate vrste, a u Hrvatskoj rastu četiri, to su obični, planinski, bijeli i lopuh P. kablikianus

Vrste

 Petasites albiflorus Kuvaev
 Petasites albus Gaertn.
 Petasites × alpestris Brügger
 Petasites anapetrovianus Kit Tan, Ziel., Vladimir. & Stevan.
 Petasites doerfleri Hayek
 Petasites fominii Bordz.
 Petasites formosanus Kitam.
 Petasites frigidus (L.) Fr.
 Petasites hybridus (L.) G.Gaertn., B.Mey. & Schreb.
 Petasites japonicus (Siebold & Zucc.) Maxim.
 Petasites kablikianus Tausch
 Petasites paradoxus Baumg.
 Petasites pyrenaicus (Loefl.) G.López
 Petasites radiatus (J.F.Gmel.) Toman
 Petasites rechingeri Hayek
 Petasites rubellus (J.F.Gmel.) Toman
 Petasites × sachalinensis Toman
 Petasites spurius Rchb.f.
 Petasites tatewakianus Kitam.
 Petasites tricholobus Franch.
 Petasites versipilus Hand.-Mazz.

Izvori

Vanjske poveznice

Senecioneae

Lopuh


La Glas GT est un coupé sportif produit par le constructeur allemand Glas à Dingolfing.

Notes et références

GT
Automobile des années 1960
Coupé

Glas GT


مارتينز  مدينة بالولايات المتحدة الأمريكية، وهي قاعدة مقاطعة كونترا كوستا، كاليفورنيا.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لمارتينز:

أعلام

 بادي باير
 سارا دل ري
 إدي هارت
 فيكتور سالفا
 جو ديماجيو
 وليام لومباردي
 ترافيس وليامز
 كريستوفر داردن

مراجع

مارتينز (كاليفورنيا)
أماكن مأهولة أسست في 1849
أماكن مأهولة أسست في 1876
تأسيسات سنة 1876 في كاليفورنيا
مدن ساحلية في كاليفورنيا
مدن في مقاطعة كونترا كوستا (كاليفورنيا)
مدن كاليفورنيا
مدن منطقة خليج سان فرانسيسكو
مقرات المقاطعات في كاليفورنيا

مارتينز (كاليفورنيا)


EM i landevejscykling 2015 blev afholdt i Tartu, Estland. Mesterskaberne blev arrangeret af Union Européenne de Cyclisme.

Medaljeoversigt efter lande
 Værtsnation

Medaljevindere

Referencer

EM i landevejscykling
Cykelløb i 2015

EM i landevejscykling 2015


An Rostkovia tristanensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Erling Christophersen. An Rostkovia tristanensis in nahilalakip ha genus nga Rostkovia, ngan familia nga Juncaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rostkovia

Rostkovia tristanensis


Kjøfjorden (nordsamisk: Njávdánvuotna – «Neidenfjorden») er et sund syd for Varangerfjorden i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark fylke i Norge. Sundet går mellem vestsiden af Skogerøya i øst og fastlandet i vest. Det har sit nordlige indløb mellem Čoahkenjárga i vest og Kjøøya i øst, det sydlige indløb er mellem Skogerøyneset i øst og Storbukt i vest.

Langs sundet ligger flere fraflyttede bebyggelser som Valen, Straumsnes, Nord-Leirvåg og Revøysund. Det eneste sted som ikke er fraflyttet er den vejløse bygd Storbukt. Syd for Kjøfjorden ligger en fjord som kaldes Munkefjorden og Neidenfjorden i henholdsvis indre og ydre del. Øst for Kjøfjorden, på modsat side af Skogerøya, ligger Korsfjorden og Bøkfjorden.

Referenser

Fjorde i Troms og Finnmark
Varangerfjorden
Sør-Varanger

Kjøfjorden


Eine pseudozufällige Funktion ist eine Familie von effizient berechenbaren Funktionen, die von einem Zufallsorakel praktisch ununterscheidbar sind. Jede Blockchiffre kann formal als pseudozufällige Funktion aufgefasst werden, die durch kryptografische Schlüssel parametrisiert ist.

Eine Familie von Funktionen ist eine Abbildung  zwischen nichtleeren, endlichen Mengen , , . Für jeden Schlüssel  ist also durch  eine Abbildung  gegeben. Die maximale Anzahl aller möglichen Abbildungen von  nach  ist gleichzeitig die obere Schranke für die maximale Schlüsselanzahl (d. h. ).

Ein Zufallsorakel ist ein Algorithmus, der für jede Eingabe aus  eine (gleichverteilt) zufällig gezogene Ausgabe aus  zurückgibt, mit der Einschränkung, dass ein einmal bestimmter Funktionswert festliegt, also bei gleicher Anfrage auch die gleiche Antwort gegeben wird.
Eine solche Funktionsfamilie F heißt pseudozufällig, wenn jeder effiziente Algorithmus, für ein (gleichverteilt) zufällig gezogenes und ihm nicht bekanntes , zwischen  und einem Zufallsorakel nur vernachlässigbar (in ) besser unterscheiden kann als durch Raten.

Aus einem kryptographisch sicheren Zufallszahlengenerator kann mit dem Verfahren von Goldreich, Goldwasser und Micali eine pseudozufällige Funktion konstruiert werden.

Einzelnachweise

Kryptologie

Pseudozufällige Funktion


David Gill (* 2. März 1966 in Schönebeck) ist ein deutscher Verwaltungsjurist und Diplomat. Seit Oktober 2017 ist Gill Generalkonsul am deutschen Generalkonsulat in New York. Zuvor war er von 2012 bis 2017 Chef des Bundespräsidialamtes unter Bundespräsident Joachim Gauck.

Leben und Wirken
David Gill wuchs in Herrnhut auf. Er ist das zweitjüngste von sieben Kindern des Bischofs der Herrnhuter Brüdergemeine Theodor Gill. Nach dem Besuch der Polytechnischen Oberschule und einer Klempnerlehre machte er am Kirchlichen Oberseminar in Potsdam-Hermannswerder sein Abitur, das von der DDR-Regierung aber nur für ein Theologiestudium an Kirchlichen Hochschulen anerkannt war. Er begann ein Theologiestudium am Sprachenkonvikt der Evangelischen Kirche in Berlin-Brandenburg in Ost-Berlin. Im Zuge der Friedlichen Revolution wurde er Anfang 1990 Vorsitzender des Bürgerkomitees zur Auflösung der Zentrale des Ministeriums für Staatssicherheit in Berlin. Beim Aufbau der Behörde des Bundesbeauftragten für die Stasi-Unterlagen wurde er enger Mitarbeiter von Joachim Gauck und unter anderem ihr erster Pressesprecher. 1991 wurde er zusammen mit Christian Führer, Joachim Gauck, Anetta Kahane, Ulrike Poppe und Jens Reich stellvertretend für "Die friedlichen Demonstranten des Herbstes 1989 in der damaligen DDR" mit der "Theodor-Heuss-Medaille" der Theodor-Heuss-Stiftung ausgezeichnet.

Im Jahr 1992 verließ er die Behörde und begann ein Jura-Studium. Bei einem Auslandsjahr an der University of Pennsylvania in Philadelphia 1998 erwarb er den Grad eines Master of Laws (LL.M.). Zurück in Deutschland, legte er 2000 das Zweite Juristische Staatsexamen ab. Danach arbeitete er als Referent beim Bundesministerium des Innern und als Referent des Berliner Beauftragten für Datenschutz und Informationsfreiheit Hansjürgen Garstka.

Anfang 2004 wurde er vom Rat der Evangelischen Kirche in Deutschland (EKD) zum Oberkirchenrat und Stellvertreter des Bevollmächtigten des Rates der EKD bei der Bundesrepublik Deutschland und der Europäischen Union berufen. Der Bevollmächtigte war bis 2008 Stephan Reimers.

Nach der Nominierung von Joachim Gauck als Kandidat für das Amt des Bundespräsidenten übernahm David Gill die Leitung dessen Übergangsbüros. Am 19. März 2012 wurde er von Joachim Gauck zum beamteten Staatssekretär ernannt und war damit Chef des Bundespräsidialamtes. Nach der Wahl von Frank-Walter Steinmeier zum Bundespräsidenten im Februar 2017 wurde David Gill in den Ruhestand versetzt. Sein Nachfolger wurde Stephan Steinlein.

Gills Frau Sheila Shrivastava ist Amerikanerin. Das Paar hat zwei Töchter. Er ist Mitglied der SPD. Seit Oktober 2017 ist Gill Generalkonsul des deutschen Generalkonsulats in New York.

Werke
 (mit Ulrich Schröter u. a.): Das Ministerium für Staatssicherheit: Anatomie des Mielke-Imperiums. Rowohlt, Berlin 1991, ISBN 3-87134-017-0; Taschenbuch (rororo 9369) 1993 ISBN 3-499-19369-8
 Best Practice – Bericht aus der Praxis eines Informationsbeauftragten. In: Bettina Sokol (Hrsg.): Sommersymposium Informationsfreiheit Düsseldorf 2004, S. 51–69 Volltext (PDF; 470 kB)

Weblinks

 Biografie auf EKD.de (bis 2004)

Einzelnachweise

Verwaltungsjurist
Person (Berlin)
Person (Aufarbeitung der SED-Diktatur)
Jurist im Kirchendienst
Person (Herrnhut)
Chef des Bundespräsidialamtes
SPD-Mitglied
Träger des Ordens des Marienland-Kreuzes (I. Klasse)
Träger des Verdienstordens der Italienischen Republik (Großkreuz)
Träger des norwegischen Verdienstordens (Großkreuz)
Träger der Theodor-Heuss-Medaille
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1966
Mann

David Gill (Diplomat)


An Masdevallia mejiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leslie Andrew Garay. An Masdevallia mejiana in nahilalakip ha genus nga Masdevallia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Masdevallia

Masdevallia mejiana


Concetto Antonio Sciacca  (13 June 1947 – 21 June 2017) was an Australian politician of the Australian Labor Party and member of the Australian House of Representatives from July 1987 to March 1996 and again from October 1998 to October 2004, representing the Division of Bowman, Queensland.

Early life
Sciacca was born on 13 June 1947 in the village of Piedimonte Etneo, Sicily, Italy. He migrated to Australia with his family in 1951 and settled in Queensland, where his father worked as a canecutter. After completion of his law studies, he became a solicitor in 1970 starting his law practice straight out of law school. He founded the group Sciaccas Lawyers which was taken over by the legal group of Shine Lawyers in 2014.

Political career and recognition
Sciacca joined the ALP at the age of 17 and was state president of Young Labor in 1972. He first stood for parliament at the 1969 Queensland state election at the age of 21. He made three unsuccessful bids for the state seat of Redlands beginning in 1977, coming closest at the 1985 Redlands state by-election.

Sciacca successfully contested the 1987 Australian federal election and won the Division of Bowman. He consecutively won the next two elections of 1990 and 1993. He was Parliamentary Secretary to the Minister for Social Security from 1990 to 1994, Parliamentary Secretary to the Minister for Arts and Administrative Services 1993–94, Parliamentary Secretary to the Minister for Administrative Services 1994, Minister for Veterans' Affairs 1994–96 and Minister Assisting the Treasurer for Superannuation 1995–96. He thus served in the Fourth Hawke Ministry, the First Keating Ministry, and the Second Keating Ministry.

Sciacca was defeated by Liberal Party candidate Andrea West in the 1996 election. After his re-election in 1998, Sciacca was a member of the Opposition Shadow Ministry 1998–2001. After a redistribution made Bowman notionally Liberal, Sciacca contested the new Division of Bonner at the 2004 election, but was narrowly defeated by Liberal candidate Ross Vasta.

In 1992, Sciacca's son Sam died of Ewing's sarcoma at the age of 19. Thereafter he started the Sam Sciacca Travelling Fellowship through which health experts would visit Australia and present lectures on the latest developments in research and technology. In 2006, Sciacca was appointed an Officer of the Order of Australia (AO) for "service to ex-service personnel, cancer research institutions and service to the Australian parliament". He dedicated the award to his deceased son.

Health and death
Sciacca was suffering from cancer and in February 2015 was reported to have been cleared of it after an operation performed in 2014. In April 2015 he was operated on by ophthalmologist Bill Glasson for cataracts in both his eyes.

Sciacca died on 21 June 2017, aged 70, after prolonged suffering from cancer at St Vincent's Private Hospital in Brisbane. He had frequently been admitted to the hospital in the last six months for his deteriorating health.

References

1947 births
2017 deaths
Australian Labor Party members of the Parliament of Australia
Labor Right politicians
Officers of the Order of Australia
Italian emigrants to Australia
Members of the Australian House of Representatives
Members of the Australian House of Representatives for Bowman
Deaths from cancer in Queensland
People from Redland City
21st-century Australian politicians
20th-century Australian politicians

Con Sciacca


In the 1980s and 1990s there were, in the Paris region (Île-de-France), multiple instances of alleged and proved political corruption cases, as well as cases of abuse of public money and resources. Almost all involved were members of the conservative Rally for the Republic (RPR) ruling party, which became the Union for a Popular Movement (UMP) in 2002.

Central role of Jacques Chirac

Jacques Chirac was mayor of Paris from 1977 to 1995 and has been named in several cases of alleged corruption and abuse, some of which have already led to felony convictions.

Chirac, as president of France (until 16 May 2007), enjoyed virtual immunity from prosecution for acts preceding his tenure as president, following from decision 98-408 DC of the Constitutional Council on 22 January 1999. This decision itself was highly controversial: the council was consulted on the treaty establishing the International Criminal Court, not about the status of the president with respect to the national criminal justice system. At the time, the president of the council was Roland Dumas, who later had to retire from his functions because of his implication in the Elf Aquitaine scandal.

Chirac refused to testify before investigating magistrate Éric Halphen, arguing that this would be incompatible with his presidential functions.

On 10 October 2001, the Court of Cassation ruled that, while the president cannot be prosecuted by normal judicial means during his mandate, such an impossibility suspends the delays of prescription (statute of limitation). If Chirac does not run for office again in 2007 or is not re-elected, he may then be prosecuted on the several affairs he is involved in. This might explain why in 2003 some in the presidential entourage floated around the idea of Chirac running for a third term.

Chirac's foremost critic was deputy Arnaud Montebourg of the Socialist Party, who filed a motion to bring him in front of the High Court of Justice (a procedure similar to impeachment, which has never been applied).

Vote rigging in Paris

In several districts of Paris, people were allegedly illegally registered on the electoral rolls in an attempt to modify the outcome of elections. In some egregious cases, significant numbers of people were registered at the address of a hotel or of a shop.

 In the 3rd arrondissement, 859 (being 5% of the registered voters) were, according to enquiries, fraudulently registered on the electoral rolls between 1988 and 1995.
 In the 5th arrondissement, mayor Jean Tiberi, his wife Xavière Tiberi and alleged accomplices were put under formal investigation. According to the instruction, 7,228 people were fraudulently registered in the 5th arrondissement in 1997 and 3,315 of them voted when Jean Tiberi was elected deputy with 2,725 votes more than his opponent. On 21 March 2005, Jean Tiberi was put under criminal investigation for his alleged role in the altered electoral rolls. He denied having had anything to do with the action and pointed that he was re-elected by wide majorities, thus not needing fake voters.

Manipulated biddings for public procurement

Paris public housing projects

There was a shock when a videocassette of businessman  was disclosed after his death in 1999, with Le Monde publishing its full contents in September 2000. In the tape, Méry gave details of kickback schemes in the Paris region; in particular, he said that he delivered FRF 5 million in cash to Michel Roussin, chief of staff of then prime minister Jacques Chirac, "in Chirac's presence". "We only work on Mr. Chirac's orders," Méry said in the video. It was on these grounds that investigating magistrate Éric Halphen summoned president Jacques Chirac in March 2001 as witness, declaring that there were sufficient "clues" to warrant a full investigation. In September 2001, the Paris Appeal Court cancelled part of the proceedings on procedural vices, and removing the affair from judge Halphen's hands. In February 2005, investigating magistrate Armand Riberolles, who succeeded Halphen, abandoned charges against Jean Tiberi (who succeeded Chirac as mayor of Paris), who as former president of the OPAC (Office Public d'Aménagement et de Construction) of Paris, was prosecuted for "complicity in corruption" (complicité de traffic d'influence).

As of January 2006, several CEOs had been prosecuted in the trial, but not one politician. Forty-nine businessmen were prosecuted, among them , CEO of  company and close to Chirac. According to Le Monde, this trial was met with "relative indifference". The previous investigations had led to the resignation of magistrate Éric Halphen after several cases of intimidation and a tight struggle against the executive power. Personalities such as Michel Roussin,  or Jean Tiberi, former mayor of Paris, had all been previously acquitted. The investigating magistrate Armand Riberolles, who succeeded Eric Halphen, wrote that the "instruction hadn't been able to formally establish the personal involvement of responsible members of the higher echelons of the RPR", while noting that "a large number of testimonies, cross-checked by various factual elements, show that Jean-Claude Méry had been commissioned to ensure the financing of the RPR's political activities by collecting funds, in particular through the firms working with the OPAC." All proceedings leading to president Chirac had been thrown out in September 2001 by the Paris Court of Appeal, leading to the resignation of judge Halphen.

High-schools and other public works in the Île-de-France region

About 40 are under investigation for the alleged corruption at the Île-de-France regional council.  Inquiries showed that 2% of the payments from the Île-de-France council to companies involved in building or repairs on the region's high schools were to be channeled as kickbacks to political parties, either through legal contributions (permitted under the 15 January 1990 law then in force), or through cash deliveries of fictitious employment (i.e. staff of political parties or politicians being paid by the involved companies). According to the enquiry, 1.2% went to the RPR, 0.8% to the French Socialist Party. Michel Giraud, then president of the Île-de-France region, was one of the prime suspects. The following companies admitted to such practices: , ,  (GTM), Bouygues, CBC, Nord France, Dumez, Chagnaud, Fougerolle, SAEP,  SCGPM,  (SPIE). The investigations were conducted by investigating judges Armand Riberolles and Marc Brisset-Foucault

In March 2005, the case went to trial before the Paris correctional court In October 2005, former president of the Île-de-France region Michel Giraud was condemned to four years of prison on probation and to pay an 80 000 euros fine; Michel Roussin, former chief of staff of Jacques Chirac, was also condemned to four years of prison on probation and to a 50 000 euros fine. These sentences were accompanied by a 5 years suspension of civil and familial rights. Louise-Yvonne Cassetta and Guy Drut were also condemned on probation. Among the 47 persons prosecuted, only Gérard Longuet, former president of the republican party, was acquitted. Libération could state that: "Only one - big - absence in this trial and judgment: Jacques Chirac, whose shadow has constantly towered [over] this four months debate".

Fictional jobs in government offices

City of Paris
During the tenure of Jacques Chirac as mayor of Paris, some people paid by the city government actually worked (full-time) for the RPR party.

Alain Juppé, former secretary-general of the RPR (1988–1995) and former deputy mayor in charge of finances of the City of Paris (1983–1995) was convicted along with accomplices  and  of abuse of public funds when he employed people on the city's payroll to perform tasks wholly for the benefit of his party. On 31 January 2004, Alain Juppé was sentenced by the correctional court of Nanterre to 18-month suspended sentence, as well as the deprivation of the right to vote for five years and the right to run for national office for 10 years (reduced on appeal to one year). On 1 December 2004, the Versailles court of appeals reduced the sentence to a 14-month suspended sentence and a deprivation of the right to hold political office for one year. Juppé did not go to the Court of Cassation over this sentence, and had to resign from his position as mayor of Bordeaux.

Another scandal erupted after the ruling when the judges of the Nanterre court alleged that their offices and computers had been searched. President Chirac ordered an administration inquiry commission, composed of high-level magistrates (the vice-president of the Council of State, and the first presidents of the Court of Cassation and the Court of Auditors), to investigate the matter. This decision was criticized because there was no legal nor constitutional basis for it: normally, questions of judicial honesty are handled by the Conseil Supérieur de la Magistrature (CSM), which (politely) protested Chirac's action. The Nanterre judges refused to be heard by the commission, arguing they should see the CSM. The commission concluded that there had been security lapses at the Nanterre court, but did not conclude that there was any wrongdoing. A criminal investigation has also been opened.

On 3 December 2004, the Court of Cassation ruled that a court of appeals had incorrectly ruled that some cases of employment by or payments received from the City of Paris (under the Chirac and Tiberi administrations) for fictitious work fell under prescription (statute of limitations). The court announced that the cases were now referred to the Versailles Court of Appeals. The current administration of the City of Paris, led by Socialist mayor Bertrand Delanoë, had appealed the prescription ruling before the Court of Cassation. Among the suspects are the deputy of Paris Jean de Gaulle, former minister Robert Pandraud etc.

Essonne
Xavière Tiberi, the spouse of mayor of Paris Jean Tiberi, received FRF 200,000 (approx. €30,000) for a report on francophonie for the general council of the Essonne département. This 36-page report, possibly written after the payment as a justification, was extremely poorly written and contained numerous spelling and grammatical mistakes.

Illegal use of government services

Usage of City of Paris gardening services for private purposes

In 2004, mayor Bertrand Delanoë filed a complaint for the past abuse of City of Paris gardening services for private purposes, estimating the public losses to at least €700,000. Individuals close to the RPR allegedly enjoyed free gardening services from City of Paris employees in their houses of the upscale areas of Paris and suburbs. City supplies were allegedly also taken for private usage.

François Fillon who held the position of Prime Minister from 2007 to 2012, was convicted in 2020 for falsely claiming a parliamentary salary for his wife. This conviction highlighted Fillon's wrongdoing in improperly utilizing public funds by allegedly paying his spouse for work she did not actually perform.

See also
 Corruption in France
 List of French political scandals
 Affaire des emplois fictifs de la mairie de Paris
 Affaire des marchés publics d'Île-de-France
 Affaire des marchés truqués des lycées d'Île-de-France

References

History of Paris
Corruption in France
Political scandals in France
Contemporary French history
1980s in France
1990s in France
Jacques Chirac

Corruption scandals in the Paris region


Agnes Booth née Marian Agnes Land Rookes ( - ) est une actrice  américaine d'origine australienne. Elle fait partie de la famille d'acteurs , d'Edwin Booth et, sans doute le plus célèbre, John Wilkes Booth, l'assassin du président Abraham Lincoln.

Biographie
Bien qu'il n'existe aucune trace de la naissance d'Agnes Booth ou du lieu de résidence de sa famille en Australie, elle est née à Sydney, en Nouvelle-Galles du Sud, selon ses propres dires. Elle a émigré en Californie avec sa famille en 1858, à l'âge de 14 ans environ.

Elle fait ses débuts aux États-Unis au début de l'année 1858 sous le nom d'Agnes Land, se produisant avec sa sœur Belle à l'Opéra de Maguire, à San Francisco, attirant l'attention et obtenant la reconnaissance et la direction d'une saison du théâtre Metropolitan à Détroit. En 1861, elle épouse l'acteur Harry A. Perry à San Francisco, mais devient veuve en 1862. Son apprentissage de six ans auprès de Thomas Maguire lui permet de passer du statut d'actrice de figuration à celui de vedette.

En 1865, elle s'installe à New York où elle se produit au . En tant qu'Agnes Perry, elle rejoint en 1866 la , dont elle sera membre pendant plusieurs années. En 1867, elle se marie à Junius Brutus Booth, Jr. et se produit par la suite sous le nom d'Agnes Booth.

À l'apogée de sa popularité, les critiques de ses performances sont effusives. En 1874, le News la décrit comme . En 1889, le Belford's Magazine parle d'un autre  d'Agnes Booth dans Captain Swift. .

En 1874, elle et Junius font un voyage dans le Far west en jouant au California Theater de San Francisco et au Piper's Opera House de Virginia City. Son répertoire comprend Roméo et Juliette, Le Bossu et La Dame de Lyon.

En 1878, elle joue le rôle de Madeleine Renaud dans la production de l'Union Square Theatre de , le programme notant qu'elle a . De 1881 à 1891, elle fait partie du . Après 1891, elle se rend en Europe, puis revient aux États-Unis où elle réside dans la communauté d'artistes de New Rochelle (New York), et reprend son travail à Broadway, dans la ville voisine de New York. Agnes Booth devient célèbre pour son rôle dans le mélodrame The Sporting Duchess de  aux côtés de sa compagne actrice et voisine .

Junius Booth meurt en 1883, et en 1885 elle épouse John B. Schoeffel, directeur du Tremont Theatre de Boston. Sa dernière représentation importante est dans L'Arlésienne en 1897.

Elle meurt à son domicile de Brookline (Massachusetts), le .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Actrice américaine de théâtre
Actrice américaine du XIXe siècle
Actrice australienne du XIXe siècle
Naissance en octobre 1843
Naissance à Sydney
Décès en janvier 1910
Décès à 66 ans
Décès à Brookline (Massachusetts)

Agnes Booth


A Igreja Isa-e - em Inglês Isa-e Church - é uma denominação reformada presbiteriana no Bangladesh e Índia. Foi constituída em 1999, por Abdul Mabud Chowdhury, um ex-muçulmano convertido ao Cristianismo.

História
Em 1985, Abdul Mabud Chowdhury, um ex-muçulmano, foi convertido ao Cristianismo. Depois de morar no exterior e tornar-se pastor, Abdul voltou ao Bangladesh em 1997.

Todavia, reunindo-se com um grupo de ex-muçulmanos, reconheceu que as denominações cristãs do país eram culturalmente desconectadas da população majoritária do país. O pastor defendeu o surgimento de uma nova denominação que adotasse a cultura bengalesa para evangelizar no país.

Assim, em 2 de setembro de 1999, foi formada a Jamat Isa-e Bangladesh. Posteriormente, a denominação adotou o nome "Igreja Isa-e Bangladesh".

A partir do trabalho de plantação de igrejas, a denominação se espalhou por todo o país. Em 2015, tinha 6.000 membros em 127 igrejas locais.

Foi fundado, pela denominação, o Instituto Teológico Isa-e, que serve para a preparação de novos pastores e líderes.

Doutrina
A denominação afirma as Cinco Solas, pratica o pedobatismo e adere a Tradição Reformada.

A denominação usa o nome Issa Mashi para se referir a "Jesus, o Messias", uma vez que este é o nome árabe que aparece no Alcorão. Por isso, o nome da denominação é "Igreja Isa-e". A denominação subscreve o Credo dos Apóstolos, Credo Niceno e Credo de Atanásio e adota o sistema de governo presbiteriano.

Relações Inter-eclesiásticas
A igreja é membro do Fraternidade Reformada Mundial e possui relações com as Igrejas Reformadas Liberadas.

Denominações presbiterianas em Bangladesh
Igrejas membras da Fraternidade Reformada Mundial

Igreja Isa-e


Le Women's Air Derby est la première course aérienne officielle réservée aux femmes aux États-Unis. Elle s'est déroulée en 1929. L'humoriste Will Rogers l'a désigné à l'époque sous le nom de , c'est le nom sous lequel la course est connue généralement. Dix-neuf femmes pilotes ont décollé de Santa Monica en Californie le  (et une vingtième le lendemain). Marvel Crosson meurt dans l'accident de son avion apparemment causé par un empoisonnement au gaz carbonique, mais quinze des participantes terminent la course à Cleveland en Ohio, neuf jours plus tard.

Une course annuelle du même nom a eu lieu entre 1947 et 1977, le Powder Puff Derby.

La course

Contexte
Durant les deux premières décades d'existence de l'aviation, peu de femmes pilotes aux états-Unis se rencontrent durant les exhibitions et divers rodéos aériens. Les liens se renforcent à l'occasion de la première course réservée aux femmes, créé à l'initiative de  sur le modèle des courses aériennes transcontinentales masculines.

Pour se qualifier, les pilotes devaient avoir au moins 100 heures de vol en solo, comprenant au mois 25 heures de vol entre différentes régions et pas seulement autour d'un seul aéroport (ces règles sont les mêmes que celles qui sont appliquées pour les pilotes masculins qui participent aux National Air Races). Parmi les 20 participantes, dix-huit étaient américaines :

Classement
Catégorie avions « lourds » :
Louise Thaden
Gladys O'Donnell
Amelia Earhart
Blanche Noyes
Ruth Elder
Neva Paris
Mary Haizlip
Opal Kunz
Mary von Mach
Vera Dawn Walker

Quatre femmes ont terminé la course dans la catégorie avions légers (le classement n'est pas certain, une autre qu'Omlie aurait terminé en premier) :
Phoebe Omlie
Edith Foltz
Jessie Keith-Miller
Thea Rasche

Bobbi Trout a terminé la course hors-délais

Galerie

En littérature et au cinéma
La course a été le sujet du roman de 1935 Women in the Wind: A Novel of the Women's National Air Derby par Francis Walton, et a été adaptée au cinéma sous le titre Women in the Wind, avec Kay Francis.

Le livre The Powder Puff Derby of 1929: The First All Women's Transcontinental Air Race, écrit par Gene Nora Jessen, a été publié en 2002.

Le documentaire de 2010 Breaking through the Clouds: The First Women's National Air Derby décrit la course depuis ses prémisses jusqu'à sa conclusion, comprend des interviews, et donne des éléments biographiques de certaines des pilotes.

Références

Bibliographie
 ASIN: B0084PL9E4

Liens externes
Photos du derby et des participantes dans les collections de l' Université de Saint Louis

Course aérienne
Sport aux États-Unis en 1929

Women's Air Derby


Maubisse () é uma cidade de Timor-Leste conhecida por sua arquitetura histórica e clima frio por causa da altitude. É sede do posto administrativo e suco homónimos. Maubisse é a única cidade do país que não é capital de nenhum município. Em vez disso, faz parte do município Ainaro.

Demografia
De acordo com o censo de 2022, a população do suco Maubisse é de 7256, 3370 dos quais residem na zona urbana e 3886 nas áreas rurais ao redor da cidade. Mais de 70% da população do suco fala mambae como língua nativa, o resto fala principalmente tétum.

Referências

Ainaro
Cidades de Timor-Leste

Maubisse


Luca Pernici (n. Reggio Emilia,  es un músico italiano, compositor, ingeniero de sonido, productor y teórico musical.

Biografía
Después de finalizar sus estudios primarios de música clásica en la escuela "Achille Peri" (en el Instituto de Música de Reggio Emilia), Luca completó su integración con otros estudios de armonía tradicional y armonía jazz. En su formación musical como productor influyó mucho su participación en la banda Maffia Soundsystem, su proyecto FragmentOrchestra y la amistad con otro musicólogo, elestudioso Stefano Marcato quien también fue un estudiante de Ligeti.

Estas experiencias musicales fueron importantes para su formación musical, especialmente en relación con los métodos de producción y tratamientos de los sonidos.

Entre 1995 y 1998 tuvo sus primeras experiencias como productor de estudio, trabajando sobre todo para TIME rec., AbeatC, Avex inc, Toshiba EMI, donde ha publicado más de 100 canciones. Más tarde comenzó a producir rock-pop en Italia, colaborando con artistas como Il Nucleo, Ligabue, Marla Singer, MadreBlu, Stefano Centomo, RIO, Mario Biondi.

Luca recondujo su carrera con el tiempo para desarrollar una verdadera filosofía alternativa a la simple grabación de músicos en estudio. Demostró estar más interesado en el desarrollo de métodos que ayudan a restaurar la emoción y el sentimiento en las grabaciones, sobre todo a través de la improvisación y el arte de la de-contextualización.

Hasta la fecha de hoy ha realizado más de 200 producciones editadas en todo el mundo.
Desde hace más de 15 años trabaja como productor. Actualmente vive entre Italia y Brasil.

Producciones

1994-2000

 (1994) Funky Company: Tendency Of Love' (álbum; programación)
 (1997) Coimbra: Another Star'''' (Steve Wonder Remix; producción, programación, mix, mastering)
 (1998) Joga: Dam Dariram' (Single; escritura, arreglos, mix)
 (1998) Real Vibes: Miss You (Rolling Stones Remix; producción, programación, mix, mastering)
 (1998) Coimbra: Another Star (The Breeze & The Beach Of Bahía Claudio Coccoluto Remix; producción, mastering)
 (1999) Maffia Soundsystem: Angelic Sphere (Single; escritura, producción, programación, mix, mastering)
 (1999) Ridillo: Mangio Amore (Remix; producción, programación, algunos arreglos, mix, mastering)
 (2000) FragmentOrchestra: Metropolis (Single; escritura, producción, programación, mix, mastering), Sex & The City soundtrack 2003 (6x02)
 (2000) Maffia Soundsystem: Made in Italy (UK Single, keyboards, grabacións, programación. Produced by Dj Peshay)
 (2000) Maffia Soundsystem: Ternary Beat (Single; escritura, producción, programación, mix, mastering)
 (2000) Maffia Soundsystem feat. Lance Heston: Unsuitable Soul (Single; escritura, producción, programación, mix, mastering)
 (2000) Nu-Synthtetics: Flexteps (UK Single; producción, arreglos, mix, mastering)
 (2000) FragmentOrchestra: The Muse (Single; escritura, producción, programación, mix, mastering)
 (2000) Nu-Synthtetics: Glasses Works (UK Single; producción, arreglos, mix, mastering)

2001-2003
 (2001) FragmentOrchestra: Carioca/Sunlit (EP; producción artística, escritura, arreglo, grabación, mix, mastering), CSI: Miami soundtrack 2007 (6x09)
 (2001) MadreBlu: Il Sogno (Single; producción, algunos arreglos, grabación)
 (2001) FragmentOrchestra: Sambita/The Muse (EP; producción artística, escritura, arreglo, grabación, mix, mastering)
 (2001) The Dining Rooms: Sei Tu (Remix; producción, programación, mix, mastering)
 (2001) Harley & Muscle: Change The World (There's A Spirit Here) (Remix; arreglo, mix, mastering)
 (2001) Artless: 2nd Room (Single; escritura, producción, programación, mix, mastering)
 (2001) Maffia Soundsystem: Afka (Single; programación, mix, mastering)
 (2001) MadreBlu: Buon Compleanno (Single; producción, algunos arreglos, grabación)
 (2001) Mario Biondi: This Is What You Are (Single; producción artística, algunos arreglos)
 (2001) Le forbici di Manitù: Infanzia di M (Single; mastering)
 (2001) MadreBlu: L'Equilibrio (álbum; producción artística, arreglo, grabación)
 (2001) Les Hommes: Les Hommes (álbum; mastering)
 (2001) Varios Artistas: Metti una bossa a cena 2 (Compilación; editing, mastering)
 (2002) Varios Artistas: Break'n'Bossa 5 (Compilación; editing, mastering)
 (2002) Nicola Conte: Jet Sounds Revisited (álbum; mastering)
 (2002) Soulstance: Third (álbum; mastering)
 (2002) Il Nucleo: Meccanismi (álbum; producción artística, escritura, arreglo, grabación, mix)
 (2002) FragmentOrchestra: [[FragmentOrchestra (álbum)|FragmentOrchestra]] (álbum; producción artística, escritura, arreglo, programación, mix, mastering)
 (2002) Artless: Gotta find a way (Single; producción artística, escritura, arreglo, programación, mix, mastering)
 (2003) Il Nucleo: Oggi Sono Un Demone (Single; producción, arreglos, grabación, mix)
 (2003) Vuca: Bossafrica (Single; mastering)
 (2003) Il Nucleo: Sospeso (Single; producción, arreglo, programación, mix)
 (2003) Marla Singer:  Senza Luce (Single; producción, arreglos, programación, mix)
 (2003) Il Nucleo: Meccanismi (Single; escritura, producción, arreglos, programación, mix)
 (2003) Marla Singer: Marla Singer (álbum; producción artística, arreglos, grabación, mix)
 (2003) Paul & Mark: Officine (álbum; mastering)

 2004-2007
 (2004) RIO: Mariachi Hotel (álbum; producción artística, arreglos, grabación, mix)
 (2004) Il Nucleo: [[Essere Romantico (álbum)|Essere Romantico]] (álbum; producción, algunos arreglos, grabación, mix)
 (2004) Marla Singer: Fantasie di Plastica (Single; producción, tratamientos de los sonidos, programación, grabación, mix)
 (2004) RIO: Sei Quella per Me (Single; producción artística, arreglos, programación, mix)
 (2004) RIO: Mariachi Hotel (Single; producción, arreglos, programación, mix)
 (2004) RIO: La Mia Città (Single; producción, arreglos, programación, mix)
 (2005) Ligabue: Nome e Cognome (álbum; producción artística, algunos arreglos, algunos grabacións)
 (2005) Il Nucleo: 27 Aprile (Single; producción, algunos arreglos, programación, mix)
 (2005) Ligabue: Il Giorno dei Giorni (Single; producción, algunos arreglos, algunos grabación)
 (2005) Il Nucleo: Non Spegnere la Luce (Single; producción, algunos arreglos, sounds treatements, grabación, mix)
 (2006) Ligabue: L'Amore Conta (Single; producción artística)
 (2006) Ligabue: Le Donne Lo Sanno (vincitore Festivalbar 2006) (Single; producción artística, arreglos)
 (2006) Ligabue: Happy Hours (vincitore Festivalbar 2006) (Single; producción artística)
 (2007) Stefano Centomo: Bivio (Secondo Classificato Sanremo 2007) (Single; producción artística, arreglos, orquesta arreglo, programación, grabación, mix)
 (2007) Stefano Centomo: Niente è Come Te (Single; producción artística, arreglos, grabación, mix)
 (2007) Stefano Centomo: [[Respirandoti (álbum)|Respirandoti]] (álbum; producción artística, arreglos, grabación, mix)

 2008-2010
 (2008) Ligabue: Sette Notti in Arena CD (álbum; grabación, mix)
 (2008) Il Nucleo: Io prendo casa sopra un ramo al vento (álbum; producción artística, algunos arreglos, grabación, mix)
 (2008) Ah! Wildness: Don't mess with the apocalypse (álbum; producción, grabación, tratamientos de los sonidos, mix)
 (2008) Il Nucleo: Cambiano Le Cose (Single; producción, grabación, algunos arreglos, tratamientos de los sonidos, mix)
 (2008) Stefano Centomo: Tu dove sei (Single; producción, grabación, arreglos, mix)
 (2008) Il Nucleo: Vorrei Un Motivo (Single; producción, arreglo, programación, grabación, mix)
 (2009) Alessandro Magnanini: algunosway still I do (álbum; grabación, programación, mix)
 (2009) Il Nucleo: Maledetto Mare (Single; producción artística, teclados y ambientes)
 (2009) Marla Singer: Tempi di Crisi (álbum; producción artística, algunos arreglos, algunos grabacións)
 (2009) Alessandro Magnanini: Secret Lover (Single; algunos grabacións, programación, mix)
 (2009) Nicola Conte: Carioca by FragmentOrchestra (Remix; writer)
 (2010) Marla Singer: Eleanor Rigby (Single; producción artística, algunos arreglos, algunos grabacións)
 (2010) Marla Singer: Esplodo di vitalità (Single; producción artística, algunos arreglos, algunos grabacións)
 (2010) Marla Singer: Brucerò (Single; producción artística, algunos arreglos, algunos grabacións)

 DVD en directo
 (2005) Ligabue: 10 Settembre Campovolo 2005 (grabación, programación, mix)
 (2006) Ligabue: Nome e Cognome TOUR CLUB (programación, mix, mastering)
 (2006) Ligabue: Nome e Cognome TOUR PALASPORT (grabación, programación, mix, mastering)
 (2006) Ligabue: Nome e Cognome TOUR STADI (grabación, programación, mix, mastering)
 (2006) Ligabue: Nome e Cognome TOUR TEATRI (grabación, programación, mix, mastering)
 (2008) Ligabue: 7 Notti in Arena (grabación supervisor, programación, mix, mastering 5.1)
 (2009) Ligabue: Olímpico 2008'' (programación, mix, mastering)

Referencias

Músicos de Italia
Nacidos en Reggio Emilia

Luca Pernici


Sturmklammern sind rostfreie Metall- oder Kunststoffklammern zur Fixierung von Dachziegeln, Dachsteinen oder Dachplatten auf einer Traglattung.

Sie verhindern das Abheben bei starkem Windsog und gewährleisten eine höhere Sicherheit. Man spricht hier auch von einer professionellen Windsogsicherung.

Arten
Übliche Sturmklammern sind Kopfklammern, Kopf-Seitenfalzklammern, Seitenfalzklammern, Kopf-Fußklammern oder Multiblock-Klammern. Die Bezeichnungen variieren zudem je nach Hersteller.

Einsatzzweck
Sturmklammern müssen bei der Dachdeckung nach genau festgelegter Menge je nach Windzone eingebaut werden. Deutschland ist in vier Windzonen eingeteilt, nach denen Dachdecker Sturmklammern ins Dach einbauen. Zum anderen fließen Faktoren wie die Dachform, Dachneigung sowie die Gebäudehöhe in die Berechnung ein. Daraus leitet der Experte ab, ob jede einzelne Dachpfanne oder nur jede zweite bzw. dritte mit einer Sturmklammer oder -kralle zu befestigen ist. (Regelung zur Dacheindeckung)

Die Installation von Sturmklammern durch den Dachhandwerker minimiert die Auswirkung von Windsog und gibt den Dachpfannen einen deutlich sicheren Halt gegen Abrutschen. Wie viele Sturmklammern pro Dach benötigt werden, hängt von mehreren Faktoren ab, die z. B. im Regelwerk des Zentralverband des Deutschen Dachdeckerhandwerks nachgeschaut werden können. Dafür bestimmt der Dachhandwerker zuerst die vom Deutschen Institut für Normung (DIN) festgelegte Windzone. Außerdem beachtet er die individuellen Eigenschaften des Daches sowie des Hauses.

Befestigung
Die meisten Sturmklammern werden einfach in den Seitenfalz gehängt und in die Lattung geschlagen oder geklemmt.

Eine genaue Analyse, welche Sturmklammern benötigt werden, ist vor Beginn einer Dacheindeckung notwendig. Dies kann entweder selbst anhand der Tabellen im Regelwerk des Zentralverbandes des Deutschen Dachdeckerhandwerks (ZVDH) berechnet werden oder anhand spezieller Berechnungsprogramme im Internet.

Im Regelwerk des ZVDH wird unter Punkt 220.127.116.11 "Ermittlung der erforderlichen Windsogsicherung" folgendes beschrieben:

" (1) Die Sicherung der Dachdeckung gegen Windsog kann durch

 Eigengewicht der Dachdeckung und ggf. zusätzliche
 mechanische Befestigung, z. B. Klammern, Schrauben, Schraubnägel, Nägel, Draht, mechanische Befestigungssysteme

erfolgen. Verklebungen oder Vermörtelungen der Dachziegel bzw. Dachsteine untereinander bzw. direkt auf der Unterkonstruktion sind keine mechanische Befestigung.

(2) Für den Nachweis der Windsogsicherung gilt, dass der Betrag der Windsoglast kleiner gleich dem Wert der günstig wirkenden Eigenlast (Eigengewicht der Dachziegel/-steine je m² [...]) oder dem Abhebewiderstand der verklammerten Dachdeckung [...] sein muss."

Hersteller
Bekannte deutsche Hersteller für Sturmklammern sind z. B. die (BTS) BauTechnischeSysteme GmbH & Co. KG mit Sitz in Waltrop und die (FOS) Friedrich Ossenberg-Schule GmbH & Co. KG mit Sitz in Hemer. Die meisten Ziegelhersteller verkaufen unter ihrem eigenen Namen Klammern dieser Hersteller.

Weblinks

 Deutsches Institut für Normung (DIN)

Einzelnachweise

Dachdeckung
Verbindungselement

Sturmklammer


{{Album|vrsta=studijski album|ime_albuma=Lux Mundi|ime_glazbenika=Samael|žanr=black metal, industrial metal|datum=29. travnja 2011.|trajanje=49:05|studio=The Cube, Roystone i Albertine Studios (Švicarska)|izdavač=Nuclear Blast|producent=Xy, Waldemar Sorychta|album_prije=Above|godina0=2009.|godina=2011.|godina2=2017.|album_poslije=Hegemony|recenzija=<ul>AllMusic}}
Lux Mundi deveti je studijski album švicarskog metal sastava Samael, objavljen 29. travnja 2011. godine, a objavila ga je diskografska kuća Nuclear Blast Records. Latinske riječi Lux Mundi prevode se kao "Svjetlo svijeta".

Popis pjesama

Osoblje

 Samael

 Vorph – gitara, vokal
 Xy – bubnjevi, klavijature, produkcija
 Mak – gitara
 Mas – bas-gitara

 Ostalo osoblje

 Russ Russell – miks, mastering
 Waldemar Sorychta – produkcija
 Patrick Pidoux – naslovnica, grafički dizajn

Izvori

Albumi sastava Samael
Albumi iz 2011.

Lux Mundi


Epski filmovi stil su filmskog stvaralaštva velikih razmjera, opsežnog opsega i spektakla. Upotreba izraza mijenjala se tijekom vremena, ponekad označavajući filmski žanr, a ponekad jednostavno sinonim za velikobudžetno filmsko stvaralaštvo. Poput epova u klasičnom književnom smislu, često je usredotočen na herojski lik. Ambiciozna priroda epa pomaže ga izdvojiti od ostalih vrsta filma kao što su period ili pustolovni film.

Epski povijesni filmovi obično bi imali povijesni ili mitski događaj i dodali bi ekstravagantnu scenografiju i raskošne kostime, popraćene opsežnom glazbenom notom s ansamblom glumaca, što bi ih svrstalo u najskuplje filmove za produkciju. Najčešći subjekti epskih filmova su kraljevske osobe i važne ličnosti iz različitih razdoblja svjetske povijesti.

Karakteristike
Pojam "ep" izvorno je proizašao iz poetskog žanra koji je primjer djela poput Epa o Gilgamešu i djela Trojanskog ratnog ciklusa. U klasičnoj literaturi epovi se smatraju djelima usmjerenima na djela ili putovanja heroja o kojima ovisi sudbina mnogih ljudi. Slično tome, filmovi opisani kao "epski" obično poprimaju povijesni karakter ili mitsku herojsku figuru. Uobičajeni predmeti epova su kraljevstva, gladijatori, veliki vojskovođe ili vodeće ličnosti iz različitih razdoblja svjetske povijesti. Međutim, postoje neki filmovi koji su opisani kao "epski" gotovo isključivo na temelju svog ogromnog opsega i opsežne panorame njihovih postavki poput Kako je pobijeđen Zapad ili Istočno od raja koji nemaju tipičnu tvar klasične epike, ali su režiran u epskom stilu.

Kada se zbog sadržaja opisuje kao "epski", epski film često se smješta u vrijeme rata ili druge društvene krize, dok obično pokriva duži vremenski raspon, ponekad tijekom cijelih generacija koje dolaze i prolaze, u smislu oba prikazana događaja i vrijeme prikazivanja filma. Takvi filmovi obično imaju povijesno okruženje, iako su postavke spekulativne fantastike (tj. fantazije ili znanstvene fantastike) postale uobičajene posljednjih desetljeća. Obično se smatra da središnji sukob filma ima dalekosežne učinke, često mijenjajući tijek povijesti. Postupak glavnih likova često je presudan za rješavanje društvenog sukoba.

U svojoj klasifikaciji filmova po žanrovima, Američki Filmski Institut ograničava žanr na povijesne filmove poput Ben-Hura. Međutim, filmski znanstvenici poput Constantinea Santasa spremni su proširiti oznaku na znanstveno-fantastične filmove poput 2001: Odiseje u svemiru i Zvjezdanih Ratova. Lynn Ramey sugerira da je "zasigurno jedan od najtežih filmskih žanrova za definiranje onaj" epskog "filma, koji obuhvaća primjere kao što su Ben-Hur, Zameo ih vjetar... i od nedavno, 300 i filmovi Zvjezdanih Ratova... ništa od toga ne dolazi iz književnih epova samih po sebi, a malo ih je što ih međusobno povezuje. Među onima koji zagovaraju filmske žanrovske studije, epski je jedan od najpreziranijih i ignoriranih žanrova. Konačno, iako American Movie Channel formalno definira epske filmove kao povijesne filmove, oni ipak navode da se epski film može kombinirati sa žanrom znanstvene fantastike i kao primjer navode Zvjezdane Ratove.

Stilski gledano, filmovi klasificirani kao epski obično koriste spektakularne postavke i posebno dizajnirane kostime, često popraćene sjajnom glazbenom notom i ansamblom glumačkih zvijezda. Epovi su obično među najskupljim filmovima za produkciju. Često masovno koriste snimanje na licu mjesta, autentične kostime i akcijske scene. Biografski filmovi mogu biti manje raskošne inačice ovog žanra.

Mnogi pisci mogu svaki film koji je "dug" (preko dva sata) nazvati epom, čineći definiciju epom predmetom spora i postavljati pitanje je li uopće "žanr". Kako je rekao Roger Ebert, u svom članku "Veliki Filmovi" o Lawrenceu od Arabije:

Riječ "epski" posljednjih je godina postala sinonim za "veliki proračun B-filma". "Ono što shvaćate gledajući" "Lawrence of Arabia" "jest da je riječ" epski " 'ne odnosi se na trošak ili razrađenu proizvodnju, već na veličinu ideja i vizije. Werner Herzog Aguirre, gnjev Božji nije koštao toliko kao ugostiteljstvo u Pearl Harboru, ali to je epika a Pearl Harbor nije.

Komični film Monty Python i Sveti gral imao je šaljivi slogan "Čini Ben-Hura sličnim epu".

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
 Svijet filma – Hrvoje Milaković: Najbolji epski filmovi (2018.)
 LZMK / Hrvatska enciklopedija: film

Filmski žanrovi

Epski film


Can Bonomo (nacido el 16 de mayo de 1987) es un cantante turco con ascendencia Sefardí. Representó a Turquía en el Festival de la Canción de Eurovisión 2012, siendo la última participación de este país en el festival.

Primeros años
Bonomo nació en Esmirna, Turquía. Comenzó a tocar la guitarra a los ocho años de edad. A los diecisiete, comenzó su carrera oficialmente como productor de sonido en Estambul. Al mismo tiempo, Can estudió televisión y cine en la İstanbul Bilgi Üniversitesi, donde sus programas fueron transmitidos en canales de radio muy populares como Number One FM, Radio101 y Radio Class. Tras esto presentó programas en canales internacionales como MTV y Number One TV.

Eurovisión 2012

Can Bonomo fue elegido internamente en enero de 2012 para representar a Turquía en el Festival de la Canción de Eurovisión 2012 con la canción "Love me back", presentada el 22 de febrero de 2012. En la final del Festival de Eurovision se celebró el 26 de mayo de 2012 en Bakú, Azerbaiyán consiguió el 7º puesto. Actualmente, la de Bonomo sigue siendo la última participación de Turquía en el Festival.

Discografía

Álbumes
 Meczup (2011)
 Aşktan Ve Gariplikten (2012)
 Bulunmam Gerek (2014)
 Kâinat Sustu (2017)
 Ruhum Bela (2019)

Sencillos
 Şaşkın (2011)
 Bana Bir Saz Verin (2011)
 Meczup (2011)
 Love Me Back (2012)
 Ali Baba (2012)
 Başkan (2012)
 Kara (2013)
 Bardak Taşıyor (2019)

Premios
 "2011 Golden Butterfly Television Awards" Mejor Artista Nuevo

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial

Cantantes masculinos de Turquía
Cantantes de rock de Turquía
Cantautores de Turquía
Participantes en Eurovisión 2012
Representantes de Turquía en Eurovisión
Judíos de Turquía
Judíos sefardíes
Nacidos en Esmirna

Can Bonomo


Afzelija (lat. Afzelia), rod korisnog drveća iz porodice Leguminosae. Dvanaest priznatih vrsta rasprostranjeno je po tropskoj Africi i Aziji. Poznatija vrsta je afrički mahagoni (A. africana)

Vrste
 Afzelia africana Pers.
 Afzelia bella Harms
 Afzelia bipindensis Harms
 Afzelia cambodensis Hance
 Afzelia javanica (Miq.) J.Leonard
 Afzelia martabanica (Prain) J.Leonard
 Afzelia pachyloba Harms
 Afzelia parviflora (Vahl) Hepper
 Afzelia peturei De Wild.
 Afzelia quanzensis Welw.
 Afzelia rhomboidea (Blanco) S.Vidal
 Afzelia xylocarpa (Kurz) Craib

Sinonimi
 Afrafzelia Pierre
 Pahudia Miq.

Izvori

Vanjske poveznice

Detarioideae

Afzelija


Bátorove Kosihy este o comună slovacă, aflată în districtul Komárno din regiunea Nitra, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 3.316 locuitori.

Istoric
Localitatea Bátorove Kosihy este atestată documentar din 1156.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Bátorove Kosihy


Shabaz war ein Bildhauer im Partherreich.

Er ist nur von einer Inschrift bekannt, die sich auf dem Sockel einer in Schrein V in Hatra gefundenen Statue befindet. Die von ihm geschaffene Statue stellt Martabu, Priesterin der Ischarbel dar und ist in das Jahr 235 n. Chr. datiert, als Hatra unter römischer Herrschaft stand.

Literatur
 John F. Healey: Aramaic Inscriptions and Documents of the Roman Period (= Textbook of Syrian Semitic Inscriptions Band 4). Oxford University Press, Oxford 2009, ISBN 978-0-19-925256-5, S. 296f. Nr. 74.

Weblinks
 Priestess of Isharbel in Hatra, Melammu Project

Hatra
Bildhauer der Antike
Geboren im 2. oder 3. Jahrhundert
Gestorben im 3. Jahrhundert
Mann

Shabaz (Bildhauer)


30'erne, herfra hvor jeg står er en dansk dokumentarfilm fra 1986 instrueret af Katrine Borre.

Handling
Nazisme? Det er noget med jødeforfølgelse i Tyskland. Det var i alt fald ikke noget for danskerne'. Sådan lyder den officielle forklaring, og det er jo forfærdeligt, at det er det, der får lov at stå som historien. Sådan starter Henry sin snak om hans..

Referencer

Eksterne henvisninger

Danmark i 1930'erne
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1986

30'erne, herfra hvor jeg står


Bjeloruski nogometni savez (bjel.: Беларуская федэрацыя футбола, Belaruskaja federacyja futbola) je glavno nogometno tijelo u Bjelorusije.
Osnovan je 1989. godine. Bjeloruski nogometni savez je postao članom FIFA-e 1992. i UEFA-e 1993. godine.

Adresa saveza:Avenija pabjediceljej, 20/3Minsk

Vanjske poveznice
 Službena stranica
 Bjelorusija na stranicama UEFA-e
 Bjelorusija  na stranicama FIFA-e

Nacionalni nogometni savezi
Nogomet u Bjelorusiji

Bjeloruski nogometni savez


Palpimanus narsinhmehtai est une espèce d'araignées aranéomorphes de la famille des Palpimanidae.

Distribution
Cette espèce est endémique du Gujarat en Inde. Elle se rencontre vers Junagadh.

Description
Le mâle holotype mesure  et la femelle paratype .

Étymologie
Cette espèce est nommée en l'honneur du poète Narsinh Mehta.

Publication originale
 Prajapati, Hun & Raval, 2021 : « A new species and a new combination in Palpimanus Dufour, 1820 from India (Aranei: Palpimanidae). » Arthropoda Selecta, , ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Palpimanidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)
Faune endémique du Gujarat

Palpimanus narsinhmehtai


Rižnjak je nenaseljeni otočić uz zapadnu obalu otoka Molata. Od obale Molata je udaljen oko 1,35 km.

Površina otoka je 9.325	m2, duljina obalne crte 351 m, a visina oko 8 metara.

Izvori

Sjevernodalmatinski otoci

Rižnjak


The national flag of Cyprus (; ) came into use on 16 August 1960, under the Zürich and London Agreements, whereby a constitution was drafted and Cyprus was proclaimed an independent state. The flag was designed by Turkish Cypriot artist İsmet Güney. The design of the flag deliberately employs peaceful and neutral symbols in an attempt to indicate harmony between the Greek and Turkish Cypriot communities, an ideal that has not yet been realised. In 1963, Greek Cypriot and Turkish Cypriot communities separated because of Cypriot intercommunal violence.

The national flag features the shape of the entirety of the island, with two olive branches below (a symbol of peace between the island's two communities) on white (another symbol of peace). The olive branches signify peace between the Greek and Turkish Cypriots. The map on the flag is a copper-orange colour, symbolising the large deposits of copper ore on the island, from which it may have received its name.

Creation

The flag of the Republic of Cyprus was preceded by the flag of British Cyprus. Upon independence, Cyprus adopted a new flag. Under the constitution, the flag should "have a neutral design and colour," i.e. it should not include either blue or red colours (the colours of the flag of Greece and the flag of Turkey), nor portray a cross or a crescent.

The original proposal, made by the former British colonial administration, featured a rust-brown K on a white field. It was rejected by the President Makarios III and Vice-president Fazil Küçük, who preferred a flag proposed by İsmet Güney, a Turkish Cypriot artist.

In the design of August 1960, the colour of the map is copper (Pantone 144-C). Both the crest and the two olive-tree leaves are olive green (Pantone 336-C). The background is white with the 3:5 ratio. In April 2006 the design was updated, the shape of the olive branches were slightly altered, its color was changed to Pantone 574, the copper color of the map was changed to Pantone 1385 and the ratio was changed to 3:2.

Flags produced on Cyprus often differ from the original specifications, both regarding the size of the map and the colours used. The government announced in October 2005, that it would take steps to "start from scratch" and assure that only flags complying with the official specifications would be produced.

Under the constitution of Cyprus, the flag of Cyprus may be flown by state institutions, public corporations, and citizens of the country.

Use of the flags of Greece and Turkey

According to the constitution, the community authorities and their institutions have the right to hoist the Greek flag or the Turkish flag alongside the flag of Cyprus during the holidays. Any citizen may, without any restriction, fly the Greek or Turkish flag, or both, next to the Cypriot flag at their residence or store. Other provisions also allow municipalities, educational institutions and the National Guard to do so as well. Since the de facto division of the island, consecutive to the 1974 invasion, the flag of Greece is the only of the two flown in the area under the jurisdiction of the Republic of Cyprus, due to the predominant presence of Greek-Cypriots in that part of the island. Similarly, the flag of Turkey is only observed in the area under the control of the Turkish Republic of Northern Cyprus (recognised only by Turkey).

Colours

Proposed national flag

Under the terms of the Annan Plan for Cyprus, a United Nations proposal to settle the Cyprus dispute, a new national flag would have been adopted by a reconstituted confederal republic of Cyprus. A competition was announced and the UN collected over 1000 proposals until 17 February 2003. Some of the proposals can be found on the webpage "Cyprus seeks new flag" by the BBC. It is possible that any future Cyprus settlement will include the adoption of a new flag.

The plan was accepted by Turkish Cypriots, but rejected by Greek Cypriots, therefore the plan was not put into place.

Gallery

See also
 Coat of arms of Cyprus
 Hymn to Liberty

References

External links

 Flags in Cyprus
 Cyprus Flag and Emblem  - Cyprus Government Web Portal

Cyprus
National symbols of Cyprus
Cyprus
Cyprus

Flag of Cyprus


Türkiye'de 1970'li yıllar dan itibaren nüfusun ve dolayısıyla konut ihtiyacının artmaya başlaması ve ölçek ekonomilerinin oluşması ile birlikte, inşaat sektörünün bütünü ile beraber gelişmeye başlayan Türk kapı ve pencere sektörü, Türk müteahhitlerinin yabancı ülkelerde almaya başladıkları inşaat sözleşmeleri ile birlikte ihracat potansiyelini de artırmış, inşaat sektörünü izleyerek, başta AB, Orta Doğu ve BDT ülkeleri olmak üzere, yeni piyasalara girmiştir.

2000'li yıllar itibarıyla yapılan araştırmalarda, Türk kapı ve pencere sektöründe üretimin standartlara uygun hale getirilmesini ve yüksek kalite düzeylerinden ödün verilmemesini sağlamak, sektörde faal 100 kadar şirketin aralarında haksız rekabet unsurları oluşturmalarını önlemek ve bu arada genel ekonomik konjonktürdeki olumsuz dalgalanmalardan en az surette etkilenerek, olumlu gidişattan da en iyi avantajları elde etmelerinine imkân vermek, sektörün başlıca gündem maddeleri olarak ortaya çıkmaktadır. Standart dışı üretim, kalifiye eleman yetersizliği, kalitesiz üretimin artmasına etken olan üretim kapasitesi fazlalığı ve kimi sektör temsilcileri tarafından, Çin'in ileride kapı ve pencere sektörü için tehdit olarak görülebileceği konusundaki iddialar sektörü meşgul eden konular arasındadır. AB pencere standardının oluşturulması ve CE belgesi nin bu sektörde de uygulanmaya alınması beklentisi içinde, uygulamanın ne zaman başlayacağı konusunda net bir bilgi olmasa da, ileride firmaların ihracat faaliyetleri sırasında karşılarına bir engel çıkmaması için CE için hazırlık yapılmaktadır. Türkiye inşaat sektöründe görülen daralmalar da firmaları ihracata yönlendiren etkenlerden biridir. Pek çok üretici şirket Türk Cumhuriyetleri ve Avrupa ülkelerinde etkinliklerini artırma yolunda ilerlemektedir. İstanbul Maden ve Metaller İhracatçı Birlikleri (İMMİB) ve Orta Anadolu İhracatçı Birlikleri'nin (OAİB) verilerine göre iç pazarda iddialı olan PVC kapı ve pencere üreticileri ile demir-çelik ve ahşap pencere üreticilerinin ihracatlarında geçmiş yıllara oranla önemli artışlar görülmektedir.

Sektördeki şirketler, kısmen, PUKAB (Pencere Üreticileri Kalite Birliği Derneği) ve bazıları da İMSAD (İnşaat Malzemesi Sanayicileri Derneği) çatıları altında toplanmaktadır.

Ahşap kapı pencere üretimi
OAİB verilerine göre; ahşap pencere, pencere kasası, çerçeve ve pervazlarının yanı sıra kapı, kapı çerçevesi, pervaz ve eşiklerini içeren ürün grubunda 2003 yılında yapılan 3 bin 716 tonluk ihracat, 2004 yılında 4 bin 371 tona çıkmıştır. 2003 yılında 9 milyon 27 bin dolarlık ihracat değeri 2004'te 10 milyon 565 bin dolar değerine ulaşmıştır. Ahşap kapı pencere sektöründe 2005 yılının ilk üç ayında gerçekleştirilen ihracat değeri 3 milyon 703 bin dolar oldu. 2004 yılının ilk üç ayında ise 1 milyon 930 bin dolarlık değer elde edildi.

PVC kapı pencere üretimi
2005 yılının ilk 6 ayında 14 bin 623 tonluk ihracata karşılık 31 milyon 907 bin dolarlık değer kazanıldı. PVC kapı pencere ürünlerinde firmaların ilk sıradaki ihracat pazarı %13 payla Almanya oldu. Sektör bu ürün grubunda 2004 yılında Almanya'ya 6 milyon 760 bin dolarlık ihracat yaptı. Almanya'yı, 6 milyon 28 bin dolarlık ihracatla Kazakistan, 4 milyon 966 bin dolarlık ihracatla Romanya ve 3 milyon 665 bin dolarlık ihracatla Fransa izledi. Rusya'nın ihracatta öne çıkması ve pazarın çok hızlı yükselmesi, sıralamayı değiştirecektir.

Aluminyum kapı pencere üretimi
Alüminyum kapı-pencerede 2003'e oranla düşme gözlemlenmesine rağmen bu yıl yükseliş bekleniyor
2003 yılına oranla ihracatında daralma yaşanan tek alanın alüminyum kapı ve pencere sektörü olduğu kaydediliyor. Ancak sektördeki firmaların Avrupa'da süregelmesi umulan ekonomik iyileşme ile hareketleneceği ve artan inşaat faaliyetlerinin etkisiyle Avrupa'nın lider firmalar arasına girmesi bekleniyor. Bu alt sektörde 2005 yılının ilk 6 ayında yapılan 2 bin 597 tonluk ihracat ile 14 milyon 679 dolar değer elde edildi. Yılın ilk yarısında ulaşılan bu değerler sektörün en azından 2004'ten daha iyi bir performans göstereceğini sergiliyor.

Demir-çelik kapı pencere üretimi
Demir-çelikten kapı-pencere, bunların çerçeveleri ve pervazlarını içeren ürün grubu ihracatında kısmi bir artış yaşandı. Sektörün 2005 yılının ilk 6 ayında gerçekleştirdiği ihracat 3 bin 473 tona karşılık 8 milyon 513 bin dolar olarak kayıtlara geçti. Firmaların en büyük ihracat payını % 13.5 ile oluşturan Irak'a geçen yıl 2 milyon 113 bin dolarlık ihracat gerçekleştirildi. İhracat yapılan ülke sıralamasında geçen yıl ikinci sırayı alan Türkmenistan'a 1 milyon 563 bin dolarlık, Nijerya'ya 1 milyon 317 bin dolarlık, Rusya'ya yaklaşık 1 milyon dolarlık ihracat gerçekleştirdi.

Teşvikli yatırımlar
Kapı pencere sektöründe 2005'in ilk altı ayında toplam yatırım tutarı 18 trilyon 535 milyar lira olan 14 proje teşvik kapsamına alındı. Geçen yıl aynı dönemde ise 39 trilyon 159 milyar değerinde 15 proje teşvik kapsamında değerlendirilmişti. Teşvik tutarında bu yıl % 52 oranında düşüş yaşandı.

Kapi ve pencere sektoru

Türk kapı ve pencere sektörü


Мegidia (în ) este o veche monedă turcească, subdiviziune a lirei otomane de aur. A circulat în Imperiul Otoman, începând din perioada domniei sultanului Abdul-Medjid.

Megidia de aur era egală cu 100 kuruș. Conținea 6,610 g aur pur, la fel ca în 22,77 franci francezi sau aproximativ 5,50 ruble.

Megidia de argint, cunoscută sub numele de megidie albă, era egală cu 20 kuruș – 1/5 dintr-o liră turcească de aur.

Legături externe
 Речник на термините
 Энциклопедический словарь Ф.А. Брокгауза и И.А. Ефрона. – С.-Пб.: Брокгауз-Ефрон. 1890 – 1907

Monedă

Megidie (monedă)


Nataliya Gumenyuk (également orthographiée Natalia Humeniuk, en ukrainien Ната́ля Гуменю́к), née à Birobidjan en 1983, est une journaliste ukrainienne spécialisée dans les affaires étrangères et les reportages sur les conflits. Autrice de trois ouvrages, elle est également la fondatrice Public Interest Journalism Lab et cofondatrice et présidente de l'ONG Hromadske.

Formation
Elle est diplômée de l'Institut de journalisme de l'Université nationale Taras Shevchenko de Kiev (années 2000–2004 ou 2001–2005) et de l'Université d'Örebro en Suède où elle obtient une maîtrise en journalisme international (année 2005-2006).

Carrière
Durant ses études, de 2002 à 2004, elle a été rédactrice en chef du journal étudiant indépendant Nasha Sprava et a enseigné à l'école de journalisme Mohyla de Kiev. Entre 2002 et 2003, elle devient journaliste internationale à Novyi Kanal et pour 5 Kanal en 2003. L'année suivante, elle devient journaliste internationale pour le programme de vérification des faits, ICTVv et en 2004, elle travaille pour "ProfiTV News Agency".

Après son master de journalisme, elle devient responsable du département international et envoyée spéciale pour la chaîne de télévision "K1", ainsi qu'auteure et animatrice de l'émission "One Reportage". Entre 2007 et la fin de l'année 2009, elle dirige le service international de la chaîne INTER TV, pour laquelle elle a également été envoyée spéciale. En 2009, la chaîne est nominée pour la première fois pour un Emmy Award dans la catégorie News pour sa couverture de la guerre d'Ossétie du Sud par le journaliste Ruslan Yarmolyuk. La même année, elle effectue également un échange avec la BBC World News sur HARDtalk et à The Guardian et The Independent. Elle est finalement licenciée à la fin de l'année 2009 sans explication, provoquant l'indignation de ses collègues dont certains démissionnent en signe de soutien. Elle devient alors journaliste indépendante.

Entre 2010 et 2011, Nataliya Gumenyuk est rédactrice en chef du projet "Our" (INTER, studio "07 Production") qui met l'accent sur quinze programmes télévisés portant sur des Ukrainiens ayant quitté leur pays et ayant réussi à l'étranger, notamment en Norvège, au Brésil, en Afrique du Sud, en Inde ou encore en Chine . Elle a également couvert les événements du printemps arabe. Durant cette période, elle a travaillé comme pigiste internationale, principalement pour des publications ukrainiennes telles que The Ukrainian Week, Ukrayinska Pravda, Esquire Ukraine, studio 1 + 1, la radio Voice of the Capital, ainsi que pour certains médias étrangers tels que OpenDemocracy Russia (UK), RTL-Pays-Bas et M6 (France).

En 2013, elle participe à la création de la chaîne de télévision numérique Hromadske, dont elle est élue directrice en mai 2015.

Depuis le 6 novembre 2019, Nataliya Gumenyuk est membre du Conseil pour la liberté d'expression et la protection des journalistes.

Vie privée
Elle a épousé à Minsk le 12 août 2017 le journaliste Peter Ruzavin, de la chaîne de télévision russe Dozhd.

Récompenses
 2009 - Lauréate de la Fondation Anatoliy Moskalenko pour ses réalisations en journalisme.
 2013 - Médaille d'argent au concours de reportage artistique "Samovydets" pour le reportage "How the desert sounds where the water begins", un recueil de notes de Jordanie, d'Egypte, d'Iran et de Tunisie).

Œuvres choisies

Ouvrages
 Veni, Vidi, Scripsi: Світ у масштабі українського репортажу (Veni, Vidi, Scripsi: The World on the Scale of Ukrainian Reporting) (collection de rapports de divers auteurs), Kyiv: Tempora, 2013.
 Майдан Тахрір. У пошуках втраченої революції (La place Tahrir. A la recherche de la révolution perdue), Kyiv: Political Criticism, 2015.
 Загублений острів. Книга репортажів з окупованого Криму (Ile perdue. Livre de rapports de la Crimée occupée. ), Lviv, Old Lion, 2020.

Références

Liens externes

 Page de l'auteur sur Tyzhden.ua.

Étudiant de l'université nationale Taras-Chevtchenko de Kiev
Journaliste ukrainienne
Femme de lettres ukrainienne
Naissance en juillet 1983

Nataliya Gumenyuk


Klosterporten i Sorø er den tidligere indgangsport til Sorø Kloster, hvor Sorø Akademi ligger i dag. Hele klosterområdet har været indhegnet af en mur, og med klosterporten som den eneste indgang for vogn og lignende.

Bygningen blev fredet i 1918.

I 2011 var porten startpunkt for 4. etape af Post Danmark Rundt. I 2017 blev en del af Historien om Danmarks 4. afsnit optaget i klosterporten.

Historie
Klosterporten blev opført i 1160-70, da Absalon hentede munke fra cistercienserordenen i Esrum Kloster. Omkring år 1200 blev den tværgående fløj til porten, således at bygningen blev korsformet. Senere er den østlige del af denne tilbygning blevet fjernet igen.

Helt frem til 1600-tallet havde porten to store egetræsporte, der kunne lukkes om aftenen, så uvedkommende ikke kom ind på klosterområdet om natten.

I 1883 blev porten restaureret af arkitekten Johan Daniel Herholdt, hvor man bl.a. rensede murene ned så murstenene stod frem, efter de havde været hvidkalkede.

En lektor fra Sorø Akademi bor fortsat på førstesalen, hvilket gør det bygningen til den ældste beboede bygning.

Beskrivelse

Bygningen er opført i røde munkesten og gavlene over porten har begge kamtakker. Taget er et rødt tegltag, og der er tre skorstene på toppen.

Lejligheden over porten kaldes "Saxos Celle" efter Saxo Grammaticus, som efter sigende skulle have skrevet dele af Gesta Danorum her.

Referencer

Eksterne henvisninger

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Sorø
Fredede bygninger, konstruktioner og anlæg i Sorø Kommune
Gotisk arkitektur i Danmark
Porte i Danmark
Sorø Akademi

Klosterporten


Manfred Schmidt (* 1949) ist ein deutscher Eventmanager. Er betreibt die Residenz, einen prominenten Veranstaltungsort am Pariser Platz in Berlin. Zu seinen Kunden bzw. Gästen gehören vor allem Politiker, Journalisten, Wirtschafts- und Verbandsvertreter.

Leben
Schmidt stammt aus der Lüneburger Heide. Nach einem Hauptschulabschluss arbeitete er zunächst als Sozialarbeiter, dann als freier Journalist beim WDR. In Köln veranstaltete er Partys in seiner privaten Wohnung. Die Partys waren so erfolgreich, dass Manfred Schmidt seither auch beruflich Veranstaltungen organisiert. Zu seinen ersten Kunden gehörte Annemarie Renger, damals Vizepräsidentin des Deutschen Bundestags, die laut Presseberichten 1979 bei Manfred Schmidt ihren 60. Geburtstag feierte. Im Jahr 2010 war er laut Süddeutscher Zeitung die "unumstrittene Nummer eins im deutschen Eventmanagement".

Nord-Süd-Dialog
Zwischen 2007 und 2009 organisierte Manfred Schmidt dreimal den Nord-Süd-Dialog, eine Diskussionsveranstaltung für die Bundesländer Baden-Württemberg und Niedersachsen. Dabei unterstützte ihn möglicherweise auch Olaf Glaeseker, der damalige Pressesprecher des niedersächsischen Ministerpräsidenten Christian Wulff (Wulff-Affäre), obwohl es sich beim Nord-Süd-Dialog um eine rein privatwirtschaftliche Veranstaltung handelte. Diese Zusammenarbeit war ab Ende 2012 Gegenstand einer staatsanwaltlichen Untersuchung, wobei im Januar 2013 auch Hausdurchsuchungen bei Glaeseker und Schmidt erfolgten. Glaeseker nutzte seine Verbindungen zu Schmidt mehrfach, um kostenlos Ferien zu machen. Der Gewinn der Veranstaltungen soll sich laut einer Untersuchung des Landeskriminalamtes Hannover auf 871.644 Euro belaufen. Im Gegenzug erhielt Glaeseker 18 Freiflüge zu einem geldwerten Vorteil von 8.860 Euro und 17 Urlaubstripps zu Ferienresidenzen Schmidts, was einem geldwerten Vorteil von 26.572 Euro entsprach. Im März 2013 erhob die Staatsanwaltschaft Klage beim Landgericht gegen Schmidt wegen Bestechung und gegen Glaeseker wegen Bestechlichkeit. Am 6. September 2013 ließ das Landgericht Hannover die Anklage zu und gab als Prozessbeginn den 9. Dezember 2013 bekannt. Im März 2014 stellte das Gericht das Verfahren gegen eine Geldauflage von 25.000 Euro ein. Zudem muss Schmidt noch 5.000 Euro an gemeinnützige Einrichtungen zahlen.

Party für Christian Wulff
Am Abend der Wahl von Christian Wulff in das Amt des Bundespräsidenten veranstaltete Manfred Schmidt eine Party in der Residenz am Pariser Platz. Die Gästeliste war (zumindest teilweise) mit Wulff persönlich abgesprochen. Obwohl Wulff von einer privaten Feier sprach, nahm Schmidt von einzelnen Gästen Eintrittsgelder von bis zu 3.000 Euro.

Politiker-Reisen
Neben Olaf Glaeseker verbrachten auch andere prominente Politiker Ferien bei oder mit Manfred Schmidt. Der Berliner Regierende Bürgermeister Klaus Wowereit besuchte ihn im Jahr 2004 für einige Tage auf dessen Finca bei Barcelona. Der Vorsitzender der Grünen, Cem Özdemir, besuchte mit Schmidt im Jahr 2011 ein Fußballspiel des FC Barcelona gegen Real Madrid. Die Kosten für die Eintrittskarten (mehrere hundert Euro) übernahm teilweise Manfred Schmidt. Silvana Koch-Mehrin verbrachte vermutlich mit ihrem Lebenspartner James Candon Anfang 2010 ein langes Wochenende in Schmidts Haus im französischen Banyuls-sur-Mer. Auch der Ministerpräsident von Rheinland-Pfalz, Kurt Beck, und die ehemalige Bundesgesundheitsministerin Ulla Schmidt haben enge Beziehungen zu Schmidt.

Firmen
Seine Geschäfte wickelt Manfred Schmidt über die Manfred Schmidt Media S. L., eingetragen in Barcelona, und die Manfred Schmidt Media GmbH im schweizerischen Zug ab.

Weblinks
Internetseite der Manfred Schmidt Media GmbH
Internetauftritt der Residenz

Einzelnachweise

Kulturmanager
Deutscher
Geboren 1949
Mann

Manfred Schmidt (Kulturmanager)


Ernst von Malorties Grabmal in Hannover ist eine Arbeit des Bildhauers Carl Dopmeyer aus dem Jahr 1886. Standort des denkmalgeschützten Grabmals für den Oberhofmarschall und letzten leitenden Minister des Königreichs Hannover, Oberhofmarschall Ernst von Malortie, ist der Herrenhäuser Friedhof in der Kiepertstraße in Hannover-Herrenhausen.

Geschichte

Der Bildhauer Carl Dopmeyer war mit den Arbeiten für das Grabmal Malorties, an dem der Oberhofmarschall maßgeblich beteiligt war teilweise schon 1886 fortgeschritten, ein Jahr vor dem Tod des am 11. Oktober 1887 verstorbenen Ministers. Dies zeigt die – falschgeschriebene – Inschrift "C. DOPPMEYER 1886 FEC" (doppeltes "P") am Piedestal einer der beiden Pagenfiguren.

Das Grabmal wurde aus einem tonnenschweren Sandsteinblock gefertigt, an dessen Fußende ein Relief-Medaillon mit dem Porträt des Barons von Malortie eingearbeitet wurde. Ursprünglich war das Grab mit einem eisernen Gitterzaun eingefriedet, der später jedoch von dem Sandsteinsockel entfernt wurde.

Um den 20. August 1995 wurde eine der beiden Pagenfiguren gestohlen. Der Diebstahl, bei dem auch ein an der Rückseite des Grabmals montiertes Wappen abgebrochen wurde, wurde umgehend dem Polizeirevier in Stöcken gemeldet, die das zuständige Landeskriminalamt informierte, wie eine Aktennotiz aus der Zeit belegt.

Die verbliebene Pagenfigur des restaurierungsbedürftigen Denkmals erhielt bereits eine neue Grabtafel aus Sandstein mit den Lebensdaten des Verstorbenen. Skurril: Bei der Inschrift mit dem Namen von "Ernst Baron v. Malortie Oberhofmarschall" ist es erneut zu Fehlern gekommen: Als Geburtsdatum wird der "5." anstelle des 15. Oktober 1804 angegeben, als Todesdatum das Jahr 1884 anstelle von 1887.

Sanierung des Grabmals 2012

Im Jahr 2012 wurde das Grabmal auf Initiative von Gitta Kirchhefer restauriert. Die Arbeiten wurden unter anderem durch Fördermittel der Klosterkammer Hannover finanziert. Während der Feierlichkeiten zur Präsentation der restaurierten Grabstätte am 16. September 2012 erschien auch ihr "... Spaziergang über den Herrenhäuser Friedhof".

Literatur

 Gitta Kirchhefer: Ein Spaziergang über den Herrenhäuser Friedhof, Broschüre mit geschichtlichem Abriss, Übersichtsplan und Fotos von Sergej Stoll, Eigenverlag, Hannover 2012
 Simon Benne: Hannovers heimlicher Herrscher / Die Herrenhäuser Gemeinde braucht Geld, um das marode Grabmal des letzten Oberhofmarschalls Ernst von Malortie zu retten. In: Hannoversche Allgemeine Zeitung vom 23. Mai 2011, S. 12
 Gerd Weiß: Herrenhausen. In: Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland, Baudenkmale in Niedersachsen, Stadt Hannover, Teil 1, [Bd.] 10.1, hrsg. von Hans-Herbert Möller, ISBN 3-528-06203-7, S. 201ff., sowie Anlage Herrenhausen. In: Verzeichnis der Baudenkmale gem. § 4 (NDSchG) (ausgenommen Baudenkmale der archäologischen Denkmalpflege), Stand 1. Juli 1985, Stadt Hannover, Niedersächsisches Landesverwaltungsamt – Institut für Denkmalpflege, S. 15f.

Weblinks

Einzelnachweise

Malortie
Baudenkmal in Hannover
Erbaut in den 1880er Jahren
Herrenhausen

Ernst von Malorties Grabmal


Charlotte Sophie af Anhalt-Bernburg (21. maj 1696–22. juli 1762) var en tysk prinsesse af Anhalt-Bernburg, der var prinsesse af Schwarzburg-Sondershausen som ægtefælle til prins August 1. af Schwarzburg-Sondershausen. Hun tilhørte Huset Askanien og var datter af fyrst Karl Frederik af Anhalt-Bernburg.

Prinsesse Charlotte Sophie var mor til Fyrst Christian Günther 1. af Schwarzburg-Sondershausen.

Biografi
Prinsesse Charlotte Sophie blev født den 21. maj 1696 i Bernburg i Anhalt som det tredje barn af daværende arveprins Karl Frederik af Anhalt-Bernburg i hans første ægteskab med grevinde Sophie Albertine af Solms-Sonnenwalde. Hendes far var ældste barn af fyrst Viktor 1. Amadeus af Anhalt-Bernburg og var arving til det lille fyrstendømme Anhalt-Bernburg i det centrale Tyskland.

Prinsesse Charlotte Sophie giftede sig den 19. juli 1721 i Bernburg med prins August af Schwarzburg-Sondershausen (1691–1750), yngre søn af Fyrst Christian Vilhelm 1. af Schwarzburg-Sondershausen. Dermed blev båndene mellem fyrstehusene Askanien og Schwarzburg yderligere styrket, da Charlotte Sophies storesøster, Prinsesse Elisabeth Albertine af Anhalt-Bernburg, i 1712 havde giftet sig med Augusts storebror, Günther 1. af Schwarzburg-Sondershausen.

Prins August døde som 59-årig i 1750. Prinsesse Charlotte Sophie overlevede sin mand med 11 år og døde som 66-årig den 22. juli 1762 i Sondershausen.

Referencer

Se også
 Huset Askanien

Eksterne henvisninger

 Slægten Askaniens officielle hjemmeside

Huset Askanien
Prinsesser
Kongelige fra Tyskland
Personer fra Bernburg
Tyskere i 1700-tallet

Charlotte Sophie af Anhalt-Bernburg


O massacre de Depayin () ocorreu em 30 de maio de 2003 em Tabayin (Depayin), uma cidade na Divisão de Sagaing de Mianmar (atual Região de Sagaing), quando pelo menos 70 pessoas associadas à Liga Nacional pela Democracia foram mortas por uma multidão patrocinada pelo governo. Em uma entrevista em abril de 2012, Khin Nyunt, ex-primeiro-ministro do país, afirmou que interveio pessoalmente para salvar a vida de Aung San Suu Kyi durante o massacre, mobilizando seus homens para trazê-la para um local seguro em um acantonamento do exército próximo.

Massacres em Mianmar

Massacre de Depayin


Manuel Maurozomes (en griego: Μανουήλ Μαυροζώμης) (†c.1230) fue un noble bizantino de la familia aristocrática de los Maurozomes que alcanzó importancia en el .. Durante el reinado de los Ángeles fue un dignatario de la corte bizantina.

Alrededor de 1200, cuando el depuesto sultán selyúcida Kaikosru I llegó a Constantinopla, Maurozomes tenía el rango de césar de la corte bizantina, según el relato de Ibn Bibi, cronista selyúcida. Durante su estancia en la capital bizantina, el sultán fue aparentemente bautizado, y se casó con la hija de Manuel, por lo que éste se convirtió en el antepasado de los siguientes sultanes selyúcidas Kaikubad I y Kaikosru II.

Cuando Alejo III abandonó Constantinopla al acercarse la Cuarta cruzada en 1203, Kaikosru I huyó de la ciudad y buscó refugio en una fortaleza de Manuel.

Después de la conquista de Constantinopla por los cruzados (1204), y la muerte del sultán Solimán II de Rum, hermano de Kaikosru I, este volvió a Rum, y Maurozomes le acompañó.

Más tarde, Maurozomes trató de establecer una hegemonía independiente en las regiones de Laodicea y Chonai. También es conocido como emir Comneno.

Fuentes
"Ibn (al-) Bibi, al Munadjima, Seljuk-name", in Duda, W.H. (ed.), Die Seltschukengeschichte des Ibn Bibi (Kopenhävn 1959) [Period: c. 1190 - c. 1280, German translation based on the epitome of the Persian prototype and on the subsequent Turkish paraphrase].
Νικήτας Χωνιάτης, Bekker, I. (ed.), Nicetae Choniatae, Historia (Corpus Scriptorum Historiae Byzantinae, Bonnae 1835).

Referencias

Nobles del Imperio bizantino del siglo XIII
Desertores del Imperio bizantino
Conversos al islam desde el cristianismo ortodoxo

Manuel Maurozomes


Volksgerichtshof (vrhovni narodni sud) bio je poseban sud u nacističkoj Njemačkoj, koji je djelovao izvan ustavnih okvira.

Utemeljen je 1933. godine po naredbi njemačkog kancelara Adolfa Hitlera kao rezultat njegovog nezadovoljstva ishodom suđenja za paljenje Reichstaga.

Volksgerichtshof je bio nadležan za veliki broj tadašnjih političkih prijestupa. Iste je tretirao kao Wehrkraftzersetzung (smanjenje obrambene sposobnosti) te izuzetno oštro kažnjavao.

Najveći broj smrtnih kazni izrečen je tijekom predsjedanja suca Rolanda Freislera, poznatog po vođenju postupaka protiv skupine Weiße Rose (bijela ruža), tijekom kojeg su Hans i Sophie Scholl osuđeni na smrt, te protiv sudionika srpanjske urote.

U najvećem dijelu radilo se o namještenim sudskim postupcima.

Izvori

Nacizam

Volksgerichtshof