The brown fish owl (Ketupa zeylonensis) is a fish owl species in the family known as typical owls, Strigidae. It is native from Turkey to South and Southeast Asia. Due its wide distribution it is listed as Least Concern on the IUCN Red List. It inhabits forests and wooded wetlands. Of the four living species of fish owl, it is the most widely distributed, most common and best-studied. It occupies a range of over .

Taxonomy

The brown fish owl was formally described in 1788 by the German naturalist Johann Friedrich Gmelin in his revised and expanded edition of Carl Linnaeus's Systema Naturae. He placed it with the other owls in the genus Strix and coined the binomial name Strix zeylonensis. Gmelin based his description on the "Great Ceylonese horned owl" that had been described and illustrated by the naturalist Peter Brown in his book New Illustrations of Zoology. Joan Gideon Loten, an administrator in the Dutch East India Company had provided Brown with a picture of the owl that had been drawn by the Ceylonese artist Pieter Cornelis de Bevere. The brown fish owl is now placed in the genus Ketupa that was introduced in 1830 by the French naturalist René Lesson.

Four subspecies are recognised:
 K. z. semenowi Zarudny, 1905 – southeast Turkey, Middle East to northwest India
 K. z. leschenaulti (Temminck, 1820) – India through Myanmar to west Thailand
 K. z. zeylonensis (Gmelin, JF, 1788) – Sri Lanka
 K. z. orientalis Delacour, 1926 – northeast Myanmar to southeast China, Indochina and the Malay Peninsula

Results of a phylogenetic analysis of nine horned owl species indicate that Ketupa species form a monophyletic group.

Fossil records
In prehistoric times, this species may have been present across the central and eastern Mediterranean basin, in particular on islands. The Late Pleistocene Bubo insularis is typically considered to include the fragmentary remains originally described as Ophthalmomegas lamarmorae due to a mix-up with the fossil macaque Macaca majori and subsequently unstudied for many decades. Its fossil bones suggest a bird the size of a large spotted eagle-owl (B. africanus), a bit smaller still than the smallest living fish owls. It was certainly smallish but long-legged by eagle-owl standards, and its wing proportions differed conspicuously from a typical horned eagle owl. On the other hand, its leg and foot bones were more similar to those of a typical eagle-owl. Some consider it a specialized paleosubspecies of the brown fish owl that became extinct during the third Würm glaciation, while others reported remains of B. "insularis" in the Holocene of Sardinia and until the beginning of Roman Sardinia, with no subspecies being recognized.

The oldest remains date back at least to the Early Pliocene, about 5 million years ago. It was probably widely distributed around 120,000 years ago. After the onset of the last glacial period, less than 100,000 years ago, it disappeared from the western part of its range. The Late Miocene-Early Pliocene "Strix" perpasta is unlikely to belong in that genus, and also sometimes merged with B. insularis.

Description

The brown fish owl has prominent ear tufts and rufous brown upperparts that are heavily streaked with black or dark brown. Its underparts are buffy-fulvous to whitish, with wavy dark brown streaks and finer brown barring. Its throat is white and conspicuously puffed. Its facial disk is indistinct, the bill dark and the iris golden yellow. Its featherless feet are yellow. Two-year old brown fish owls are somewhat paler than adults. Female and male differ slightly in size.

In body size, it ranges from  with a wingspan from . Its weight varies considerably, ranging from . Some of the variability is attributed to the range of sizes across the subspecies. Also, females are invariably at least somewhat larger than males and condition of birds is variable. It is slightly larger than the buffy fish owl with a darker brown hue.

Compared to eagle owls of similar length, fish owls tend to be even shorter in tail length and even heavier in build, have relatively larger wings, have considerably longer legs, and have a rough texture to the bottom of their toes. At least the latter two features are clear adaptations to aid these owls in capturing fish. Diurnal raptors who feed largely on fish have similar, if not identical, rough texture under their toes, which helps these birds grasp slippery fish. Unlike diurnal raptors who capture fish such as the osprey (Pandion haliaetus) as compared to most terrestrial raptors, the fish owls have large, powerful, and curved talons and a longitudinal sharp keel sitting under the middle claw with all having sharp cutting edges that are very much like those of eagle owls. Also, unlike fish-eating diurnal raptors will not submerge any part of their body while hunting, preferring only to put their feet into the water, although fish owls will hunt on foot, wading into the shallows. Unlike most owls, the feathers of fish owls are not soft to the touch and they lack the comb and hair-like fringes to the primaries, which allow other owls to fly silently in order to ambush their prey. Due to the lack of these feather-specializations, fish owl wing beats make sounds. The brown fish owl in particular is said to have a noisy wing beat, sometimes described as producing a singing sound, but another description claimed they could be "as silent as any other owl" in flight. The lack of a deep facial disc in fish owls is another indication of the unimportance of sound relative to vision in these owls, as facial disc depth (as well as inner ear size) are directly related to how important sound is to an owl's hunting behavior. Also different from most any other kind of owl, the bill is placed on the face between the eyes rather below it, which is said to impart this fish owl with a "remarkably morose and sinister expression". Similar adaptations, such as unwillingness to submerge beyond their legs and lack of sound-muffling feathers are also seen in the African fishing owls, which do not seem to be directly related. The brown fish owl has sometimes been regarded as conspecific with the Blakiston's fish owl (B. blakistoni), but there is an approximately  gap in their distributions, not to mention a large number of physical differences not the least of which is the Blakiston's considerably greater size.

Subspecies
Sri Lankan brown fish owl (K. zeylonensis zeylonensis) is the smallest and darkest coloured subspecies with a wing chord of , a tarsus of , a tail of , and a bill of . The wing length averages 92% shorter than in northern subspecies. One male was found to have weighed .
Common brown fish owl (K. z. leschenaultii) occurs from the Indian subcontinent to Myanmar and Thailand. It is of medium hue with lighter markings than the nominate subspecies. It has a wing chord of , a tail of , a tarsus of  and a bill of . The wing chord of 16 males in India averaged  and their bills averaged  while 15 females averaged  in wing chord and  in bill length. A male was found to weigh  and a female was found to weigh .
Western brown fish owl (K. z. semenowi) occurs from southern Turkey through Iran and Pakistan to northeastern India. It is paler and slightly larger than the common brown fish owl with a somewhat tawny hue. Its wing chord is  with a tarsus of , a tail of  and a bill of .
Eastern brown fish owl (K. z. orientalis) occurs in north-eastern Myanmar, Vietnam and southeastern China and Hainan Island. It is somewhat darker than the common brown fish owl with a larger tarsus. Its wing chord is , with a tail of  and a tarsus of .

Distribution and habitat

The brown fish owl is an all-year resident throughout most tropical and subtropical parts of the Indian Subcontinent to Southeast Asia and adjoining regions. West of its main range, it is patchily distributed to the Levant (possibly extinct) and southern Asia Minor (recently rediscovered). The typical habitat of brown fish owls is forest and woodland bordering streams, lakes or rice fields. It inhabits mainly the lowlands, from open woodland to dense forest as well as in plantations; in the Himalayas foothills it ranges into submontane forest up to  above mean sea level or so but not higher. It frequently spends the day in stands of bamboo or other large shady trees. They be found around water reservoirs, along canals, on the outskirts of villages and along sea coasts. Western birds are found in semiarid landscape and may breed in oases in arid regions. Regardless of habitat, it rarely strays far from larger bodies of water such as rivers and lakes.
Being a large predatory bird, the brown fish owl is only rarely found at a high population density, an exception being Sri Lanka, where this particular owl's adaptability to human habitat change has been beneficial in continued high numbers.

Behaviour and ecology

The calls of the buffy fish owl are described as a deep humming boom-uh-boom, a hup hup hu and a loud huhuhuhuhuhuhu. A trisyllabic tu-hoo-hoo is seemingly the territorial song emitted before breeding. Its call has been described as comparable to that of a distant Eurasian bittern (Botaurus stellaris).

The buffy fish owl is nocturnal but can often be located by the small birds that mob it while roosting in a tree. However, in some areas it may be semi-diurnal and has been seen hunting during daytime, especially in cloudy weather. Brown fish owl primarily hunt by stationing itself on a rock overhang or hanging perch over water, or by wading into shallow waters. It grabs food by gliding over the water, nearly skimming it with its feet and grabbing its prey by quickly extending its long legs. It feeds mainly on fishes, frogs and aquatic crustaceans, especially Potamon crabs. It usually selects the larger freshwater fish available in waterways. Compared to the tawny fish owl, which prefers flowing waters, brown fish owls frequently hunt in still or stagnant waters. By number in the Melghat Tiger Reserve in India, freshwater crabs of the family Gecarcinucidae (of genus Barytelphusa) almost totally dominated the diet. Brown fish owls may be attracted to ornamental fish ponds or commercial fisheries in order to exploit the easily caught fish at such locations. Amniotes, in particular terrestrial ones, are seldom taken. However, other recorded foods have included snakes, lizards, water beetles, other insects, small mammals (including bats) and occasionally water birds. In Melghat, the largest biomass of food consisted of small mammals, namely rats (Rattus ssp.), other types of murids and Asian house shrews (Suncus murinus). Birds hunted by brown fish owls have including lesser whistling duck (Dendrocygna javanica) and Indian pond heron (Ardeola grayii). One unusual prey item recorded was a  long monitor lizard. Competition may occur between this species and Pallas's fish eagles (Haliaeetus leucoryphus) as well as dusky eagle owls (B. coromandus), but the brown fish owl is more terrestrial than the fish eagle and consumes more invertebrates than either of those species, the eagle feeding mainly on fish followed by water birds and the eagle owl feeding mainly on mammals followed by land birds. If hungry, brown fish owls will scavenge carrion, a rare behavior for owls. A case where a putrefying crocodile (Crocodylus ssp.) carcass was consumed by this species was observed.

As mentioned above, the prehistoric B. insularis is sometimes included in the brown fish owl. If this is correct, the different foot anatomy, more similar to that of a typical eagle-owl, would imply that the population had shifted back to terrestrial prey. A likely prey item in this case would have been the Sardinian pika (Prolagus sardus). It has been conjectured that the owls disappeared with their prey due to climate change, but the giant pikas of Sardinia and Corsica still existed around 1750, finally succumbing to habitat destruction, introduced predatory mammals and overhunting soon thereafter.

Reproduction

Brown fish owls breed from November to April, with activity tending to peak a bit earlier in the north of their breeding range and a bit later in the more tropical south of their breeding range. The breeding season is concurrent with the dry season, which has the benefit of low water levels and thus crabs and fish being more readily assessible. However, most other owls and diurnal raptors also primarily breed in the dry season as well. As owls do not build nest, brown fish owls are somewhat opportunistic when it comes to nesting sites. Brown fish owls frequently nest in shady spots such as old-growth mango trees (Mangifera ssp.), fig trees, including Ficus religiosa and Ficus benghalensis, Shorea robusta and other large trees in lowland forests. Outside of the bare surface of large branches, nests are often in spots such as overgrown eroded ravines and steep riverbanks with natural holes. However, it may also nest near suitable villages, along wet roadsides, jheels, canals and rice fields. Usually nest are large natural holes, in hollows or at the base of large branches. Deserted nest built by fish eagles and vultures are also sometimes used as nesting locations. Other nesting sites have included rock ledges, caves in shady cliff faces and stone ruins. The clutch is two or occasionally just one egg. 10 eggs in India averaged  in sizes, with eggs of fish owls to the north averaging slightly larger. Incubation is 38 days or somewhat less, and the young fledge after about seven weeks. The downy chicks are mostly an off-white color and develop into a paler version of adults by their second year.

Threats
Apparently in India, during the festival of Diwali, thousands of owls are killed - though programs to counter this practice are underway -   including this species due to superstitious beliefs about the evil nature of owls and as an attempt to gain the power of black magic. Habitat destruction will eventually cause the species to desert a region. Due to this, it seems to be extinct as a breeding bird in Israel nowadays, attributable largely to damming practices leading to drying up of many waterways. In Israel, it was decimated by the use of the rodenticide Thallium(I) sulfate, which in addition to potential direct exposure through rodents also poisons surface waters.

References

Further reading

 Mlíkovský, Jiří (2002): Cenozoic Birds of the World, Part 1: Europe. Ninox Press, Prague.  PDF fulltext
 Mourer-Chauviré, Cécile (2004): [Review of Cenozoic Birds of the World, Part 1: Europe]. Auk 121 (2): 623–627.  HTML fulltext
 Olsen, Jery; Wink, Michael; Sauer-Gürth, Heidi & Trost, Susan (2002): A new Ninox owl from Sumba, Indonesia. Emu 102 (3): 223–231.  PDF fulltext
 Pavia, Marco (1999): Un cranio di Bubo insularis Mourer-Chauviré & Weesie, 1986 (Aves, Strigidae) nelle brecce ossifere del Pleistocene di Capo Figari (Sardegna, Italia) ["A cranium of B. insularis from the Pleistocene ossiferous breccia of Cape Figari (Sardinia, Italy)"]. Atti della Accademia delle Scienze di Torino, Classe di Scienze fisiche, matematiche e naturali 133: 1–10 [Italian with English abstract]. PDF fulltext
 van den Berg, Arnoud B.; Bekir, Soner; de Knijff, Peter & The Sound Approach (2010): Rediscovery, biology, vocalisations and taxonomy of fish owls in Turkey. Dutch Birding 32: 287–298. PDF fulltext

External links

brown fish owl
Birds of the Middle East
Birds of South Asia
Birds of Bangladesh
Birds of Southeast Asia
Birds of South China
brown fish owl
brown fish owl

ca:Duc pescador de Malàisia

Brown fish owl


Capitalul uman reprezintă cumulul de cunoștințe, obiceiuri, calități sociale și personale, incluzând creativitatea, implicat în capacitatea de a munci, care, la rândul ei, duce la producția de bunuri materiale și servicii. Teoria capitalului uman este abordată în strânsă legătură cu studiul managementului resurselor umane, regăsindu-se, de asemenea, în practica administrării afacerilor și a macroeconomiei. Primele idei privind capitalului uman au fost schițate de Adam Smith în secolul al XVIII-lea.  Teoria modernă a fost popularizată de Gary Becker, profesor la Universitatea din Chicago, economist și laureat al Premiului Nobel, precum și de Jacob Mincer și Theodore Schultz. Premiul Nobel pentru Științe Economice din 2018 i-a fost acordat (ex-aequo) lui Paul Romer, economistul care a pus bazele abordării moderne ale conceptualizării creșterii economice ca un proces alimentat de inovație.

În literatura recentă, noul concept de capital uman necesar pentru îndeplinirea unei anumite sarcini a fost teoretizat în 2004 de către Robert Gibbon, profesor și economist la Institutul tehnologic din Massachusetts (MIT), și Michael Waldman, profesor și economist la Universitatea Cornell. Conceptul subliniază faptul că, în multe cazuri, capitalul uman este acumulat în funcție de natura sarcinii (sau de competențele necesare pentru îndeplinirea unei sarcini), putând fi folosit în mai multe companii care cer competențe transferabile. Acest concept poate fi aplicat în evaluări profesionale, pentru a susține dinamica salariilor sau a promovărilor și rotația cadrelor în interiorul firmelor etc .

Istoric
Economistul Arthur Lewis este cel care a pus bazele studiului "economiei dezvoltării", propunând și ideea de capital uman în volumul Economic Development with Unlimited Supplies of Labour din 1954. Folosirea noțiunii de "capital uman" nu a fost niciodată discutată până când Arthur Cecil Pigou nu a reliefat și un sens negativ al acestui termen:

Există investiții la nivelul capitalului uman și la nivelul celui material. De îndată ce acest lucru este conștientizat, distincția dintre a economisi în ceea ce privește consumul și a economisi în ceea ce privește investiția devine neclară. Pentru că, până la un punct, consumul înseamnă investiția în productivitatea unei anumite persoane. Acest lucru este deosebit de important în cazul copiilor: reducerea exagerată a cheltuielilor de la nivelul consumului poate duce la o scădere semnificativă a eficienței acestora pe perioada vieții. Chiar și pentru adulți, atunci când resursele acestora scad, este necesar controlul consumului personal care reprezintă, de asemenea, controlul investițiilor.

În literatura economică modernă, neoclasică, termenul "capital uman" a fost folosit în articolul "Investment in Human Capital and Personal Income Distribution" scris de Jacob Mincer apărut în Journal of Political Economy în 1958. Apoi Theodore Schultz a contribuit de asemenea la dezvoltarea disciplinei. Cea mai bună versiune a punerii în practică a ideii de capital uman în economie este cea a lui Mincer și Gary Becker de la Școala de economie din Chicago. Cartea lui Gary Becker, intitulată Human Capital (Capitalul uman), publicată în anul 1964, a devenit cartea de referință ]n privința acestui concept timp de mai mulți ani. În viziunea acestora, capitalul uman nu se deosebește de capitalul material utilizat ca noțiune în cazul fabricilor și echipamentelor: se poate investi în capitalul uman (prin educație, formare, tratamente medicale), iar produsul final depinde într-o anumită măsură de rata sa de rentabilitate. Astfel, capitalul uman este un mijloc de producție, în care investițiile suplimentare generează o producție suplimentară. Capitalul uman este substituibil, dar nu poate fi transferat, ca în cazul bunurilor imobiliare, al muncii sau capitalului fix.

Unele teorii moderne privind dezvoltarea consideră capitalul uman un important factor de creștere în economie. Studiile ulterioare demonstrează și relevanța educației pentru bunăstarea economică a oamenilor.

Adam Smith a definit patru tipuri de capital fix (format din bunuri de lungă durată precum clădirile sau echipamentele, care participă la mai multe cicluri de producție consumându-se treptat și înlocuindu-se după mai mulți ani de utilizare.). Cele patru tipuri au fost:

 utilajele, instrumentele comerciale;
 clădirile, ca mijloc de procurare a veniturilor;
 îmbunătățirea terenurilor;
 abilitățile dobândite și necesare ale tuturor locuitorilor sau membrilor societății.

Smith a definit capitalul uman astfel:
Al patrulea punct se referă la capacitățile dobândite și utile ale tuturor cetățenilor. Achiziționarea unor astfel de talente, prin susținerea individului pe timpul educației, studiului sau uceniciei, va reprezenta întotdeauna o cheltuială reală, care este un tip de capital fix și realizat, ca să spunem așa, de persoana respectivă. Talentele și abilitățile personale, văzute ca o agoniseală a individului, vor fi de asemenea asimilate și de societatea din care acesta face parte. Dexteritatea unui muncitor poate fi considerată un echipament sau un instrument comercial care facilitează munca și care, deși necesită o anumită cheltuială, îi permite statului să își recupereze pierderea prin profitul pe care îl poate aduce
Prin urmare, Smith a argumentat că randamentul forței de muncă este dependent și de diviziunea socială a muncii:
Într-o mare măsură, îmbunătățirea randamentului forței de muncă și a abilităților, dexterității și judecății necesare pentru realizarea acestuia par să fi fost efectele diviziunii muncii.
Există o relație complexă între diviziunea muncii și capitalul uman.

Context
Capitalul uman este o sumă de trăsături, toate cunoștințele, talentele, abilitățile, dar și experiența, inteligența, educația, judecata și înțelepciunea deținute individual și colectiv de către indivizii unei populații. Aceste resurse desemnează capacitatea totală a oamenilor,  reprezentând o formă de bogăție care poate fi redirecționată spre realizarea obiectivelor unei națiuni ca un tot unitar sau a unor obiective specifice. Capitalul uman se împarte, în linii mari, în trei categorii: (1) Capitalul intelectual (2) Capitalul social (3) Capitalul emoțional.

Acesta este o imagine economică agregată a ființei umane așa cum acționează aceasta în cadrul economiilor, fiind o încercare de a surprinde complexitatea socială, biologică, culturală și psihologică a interacțiunilor acestia în cadrul unor tranzacții explicite și/sau economice. Multe teorii corelează în mod explicit investițiile în dezvoltarea capitalului uman cu educația, iar rolul capitalului uman în dezvoltarea economică, creșterea productivității și inovarea a fost adesea citat drept o justificare a subvențiilor guvernamentale în domeniul educației și al competențelor profesionale.

Conceptul de capitalul uman a fost și continuă să fie criticat în numeroase moduri. Michael Spence propune teoria semnalizării ca o alternativă la cea a capitalului uman . Pierre Bourdieu propune o alternativă conceptuală mai nuanțată, discutând noțiuni precum capitalul cultural, capitalul social, capitalul economic sau capitalul simbolic. Aceste critici și alte dezbateri sugerează că noțiunea de capitalul uman este un concept reificat fără o putere explicativă suficientă.

A fost asumată în teoriile economice timpurii, reflectând contextul - adică, sectorul secundar al economiei producea mult mai mult decât sectorul terțiar a fost capabil să producă la acea dată în majoritatea țărilor   - să fie o resursă fungibilă, omogenă și ușor de interschimbabilă și a fost menționată pur și simplu ca forță de muncă sau forță de muncă , unul dintre cei trei factori de producție (alții fiind terenuri și presupuși-interschimbabile de bani și echipamente fizice).  Așa cum terenul a devenit recunoscut ca capital natural și un bun în sine, factorii umani de producție au fost ridicați de la această analiză mecanică simplă la capitalul uman. În analiza financiară tehnică modernă, termenul "creștere echilibrată" se referă la scopul creșterii egale atât a capacităților umane agregate, cât și a activelor fizice care produc bunuri și servicii.

Presupunerea că forța de muncă sau forța de muncă ar putea fi ușor modelată în ansamblu a început să fie provocată în anii 1950, când sectorul terțiar, care a cerut creativitatea, a început să producă mai mult decât sectorul secundar producea în acele timpuri în cele mai dezvoltate țări din lume.

În consecință, sa acordat mult mai multă atenție factorilor care au condus la succese față de eșec în ceea ce privește managementul uman.  A fost explorat rolul de lider , talent , chiar și celebritate .

Astăzi, cele mai multe teorii încearcă să rupă jos capitalul uman într - una sau mai multe componente pentru analiză   - numite de obicei " active necorporale ".  Cel mai frecvent, capitalul social , suma obligațiunilor sociale și a relațiilor, a ajuns să fie recunoscută împreună cu multe sinonime, cum ar fi bunăvoința sau valoarea mărcii sau coeziunea socială sau reziliența socială și concepte conexe precum celebritatea sau faima , distinct de talentul un individ (cum ar fi un sportiv are unicat) a dezvoltat, care nu poate fi transferat altora, indiferent de efort și acele aspecte care pot fi transferate sau predate: capital de instruire .  Mai puțin frecvent, unele analize combină instrucțiuni bune pentru sănătate cu sănătatea însăși sau obiceiuri sau sisteme de gestionare a cunoștințelor bune cu instrucțiunile pe care le compilează și gestionează sau " capitalul intelectual " al echipelor   - o reflectare a capacităților lor sociale și instructive, cu unele presupuneri despre unicitatea lor individuală în contextul în care lucrează.  În general, aceste analize recunosc că organismele individuale instruite, ideile sau abilitățile învățabile, influența socială sau puterea de convingere sunt diferite.

Contabilitatea de gestiune se ocupă adesea cu întrebările privind modul de modelare a ființelor umane ca activ de capital. Deși este defalcat sau definit, capitalul uman este vital pentru succesul unei organizații (Crook et al., 2011); capitalul uman crește prin educație și experiență   și are un rol major în succesul orașelor și regiunilor: un studiu din 2012 a examinat modul în care producția de diplome universitare și activitățile de cercetare și dezvoltare ale instituțiilor de învățământ sunt legate de capitalul uman al zonelor metropolitane în care se află.

În 2010, OCDE (Organizația pentru Cooperare și Dezvoltare Economică) a încurajat guvernele economiilor avansate să adopte politici pentru a spori inovarea și cunoașterea produselor și serviciilor ca pe o cale economică spre prosperitate continuă.    De asemenea, politicile internaționale abordează de multe ori și zborul de capital uman, și anume pierderea unor persoane talentați sau instruite dintr-o țară care le-a investit într-o altă țară care beneficiază de sosirea lor fără a investi în acestea.

Studiile privind șomajul structural se focusează tot mai mult pe o neconcordanță între stocul de capital uman specific locului de muncă și nevoile angajatorilor.    Cu alte cuvinte, există din ce în ce mai multă recunoaștere a faptului că, capitalul uman poate fi specific anumitor locuri de muncă sau sarcini și nu general și ușor de transferat. Lucrările recente au încercat să îmbunătățească legăturile dintre educație și nevoile pieței muncii prin corelarea datelor privind piața forței de muncă cu stabilirea prețurilor împrumuturilor pentru educație.

ÎÎntr-o anumită măsură, ideea de "capital uman" este asemănătoare cu conceptul de "putere a poporului" promovată de Karl Marx conform căreia muncitorii capitalismului își vindeau forța de munca pentru a avea un venit (salariu, remunerații). Însă, cu mult înainte ca Mincer sau Becker să scrie despre acest subiect, Marx a scos in evidență două aspecte neplăcute ale teoriilor legate de salarii sau îndemnizații care compară salariile sau îndemnizațiile cu dobânda capitalului uman.

 Muncitorul trebuie să muncească cu adevărat, să-și folosească mintea și corpul pentru a-și câștiga dobânda. Marx consideră capacitatea de a munci (puterea de muncă) și activitatea de a munci.
 Un muncitor independent nu își poate vinde deodată capitalul uman, nu este nici pe departe un bun lichid, este chiar mai puțin lichid decât acțiunile sau pământul. O persoană nu își vinde abilitățile, ci le oferă în baza unui contract, la fel cum un industriaș își vinde marfa, nu utilajele/mașinăriile. Excepția în acest caz o reprezintă sclavii, întrucât capitalul lor uman poate fi vândut, deși ei nu pot avea un venit propriu.

Este absolut necesar ca un angajator să aibă profit din operațiunile sale, așadar, muncitorii trebuie să producă ceea ce Marx numea (în teoria muncitorească a valorii) "surplus de valoare", de exemplu a munci mai mult decât este necesar pentru a susține puterea poporului.  Deși capitalul uman oferă muncitorilor anumite beneficii, existența lor rămâne dependentă de proprietarii avuției non-umane.

Termenul "surplus de valoare" apare în articolul The Emancipation Question, scris de Marx și publicat în New-York Daily Tribune. Totuși, acolo el este folosit mai degrabă pentru a descrie oamenii care reprezintă capital pentru producători, decât folosit cu sensul modern.

Economiștii neo-marxiști precum Bowles au susținut faptul că educația duce la salarii mai mari nu prin creșterea capitalului uman, ci prin a face muncitorii mai obedienți si disponibili in mediul corporatist.

Importanță
Conceptul de capital uman are cea mai mare importanță în țările cu surplus de forță de muncă. De obicei, aceste țări au mai multă forță de muncă din cauza ratei natalității crescute.  Forța de muncă în plus din țările acestea este resursa umană disponibilă într-o măsură mai mare decât resursele materiale concrete. Această resursă umană poate fi transformată în capital uman prin educarea populației, insuflarea unor valori și a importanței sănătății. Procesul de formare a capitalului uman înseamnă transformarea resursei umane brute în resursă productivă prin implementarea acestor măsuri. Problema capitalului tangibil limitat în țările suprapopulate poate fi rezolvată prin mărirea ratei de formare a capitalului uman prin învestirea fondurilor publice și private în sectoarele de educație și sănătate din economiile naționale. Capitalul tangibil este un instrument eficient pentru promovarea creșterii economice a unei țări, pe când capitalul intangibil este un instrument pentru promovarea unei dezvoltări ample a țării întrucât capitalul uman este strâns legat de dezvoltarea societății, astfel unde există o dezvoltare a societății progresul calitativ și cantitativ al unei țări este inevitabil.   Importanța capitalului uman este evidentă în abordarea diferită a ONU  în legătură cu evaluarea comparativă a dezvoltării economice a diferitelor națiuni în economia mondială.  ONU publică   Raportul privind dezvoltarea umană  pe tema dezvoltării umane în contextul diferitelor națiuni cu scopul de a evalua rata formării capitalului uman în acestea.

Indicele statistic care estimează dezvoltarea umană în fiecare țară este Indicele dezvoltării umane (IDU). Este o combinație între rata speranței de viață, rata nivelului educațional și rata nivelului de trai. Rata speranței de viață arată nivelul standard de sănătate al populației țării; rata alfabetizării arată nivelul standard educațional și de alfabetizare; rata nivelului de trăi arată nivelul de trai al populației. Dacă toți acești indici au o tendință de creștere pe o perioada lungă de timp, acest lucru se reflectă și în IDU. Capitalul uman este direct proporțional cu sănătatea, educația și calitatea nivelului de trai. Așadar, cele 3 componente IDU sunt în directă legătură cu formarea capitalului uman în cadrul țării. IDU este un indicator al corelației pozitive dintre formarea capitalului uman și dezvoltarea economică. Dacă IDU crește, crește și rata formării capitalului uman datorită standardului crescut de educație și sănătate. De asemenea, dacă IDU crește, venitul pe cap de locuitor al țării crește. În mod implicit, IDU arată că rată formării capitalului uman este direct proporțională cu venitul pe cap de locuitor. Acest proces de dezvoltare umana este baza unui proces continuu de dezvoltare economică de lungă durată. Importanța conceptului de capital uman în dezvoltarea unei țări nu poate fi neglijată. Este de așteptat ca politicile macroeconomice ale tuturor națiunilor să fie direcționate spre promovarea dezvoltării umane și implicit, economice.

Capitalul uman este piatra de temelie a dezvoltării umane și a dezvoltării economice din fiecare stat. Mahroum (2007) sugerează că la nivel macro, administrarea capitalului uman are trei caracteristici cheie: capacitatea de a dezvolta talentul, de a-l utiliza si de a atrage talent din alta parte. Împreună, cele trei formează baza competivității capitalului uman dintre țări. un studiu american recent arată că regiunile geografice care investesc în capitalul uman și în progresul economic al imigranților locuitori ai jurisdicțiilor ajută la impulsionarea creșterii economice atât pe termen lung, cât și pe termen scurt.   . De asemenea, există și dovezi clare că organizațiile care posedă și își dezvoltă capitalul uman au performanțe mai mari decât cele cărora le lipsește (Crook, Todd, Combs, Woehr și Ketchen, 2011).

Capitalul uman este distinct diferit de capitalul monetar tangibil, datorită caracterului extraordinar al capitalului uman, de a se dezvolta cumulativ pe o perioadă lungă de timp.   Creșterea capitalului monetar corporal nu este întotdeauna liniară datorită șocurilor ciclurilor de afaceri .  În perioada de prosperitate, capitalul monetar crește cu o rată relativ mai mare, în timp ce în perioada de recesiune și depresie se înregistrează o decelerare a capitalului monetar.  Pe de altă parte, capitalul uman are o rată de creștere uniformă pe o perioadă lungă de timp, deoarece fundamentul acestui capital uman este stabilit de contribuțiile educaționale și de sănătate.   Actuala generație este dezvoltată calitativ de contribuțiile efective ale educației și sănătății.   Generația viitoare este mai mult beneficiată de cercetarea avansată în domeniul educației și sănătății, realizată de generația actuală.  Prin urmare, contribuțiile educaționale și de sănătate creează un impact mai productiv asupra generației viitoare, iar generația viitoare devine superioară generației actuale.  Cu alte cuvinte, capacitatea de producție a generației viitoare crește mai mult decât cea a generației actuale.  Prin urmare, rata de formare a capitalului uman în generația viitoare este mai mult decât rata formării capitalului uman în generația actuală.  Aceasta este creșterea cumulată a formării capitalului uman generată de calitatea superioară a forței de muncă în generația următoare, comparativ cu generația precedentă.

India
În India, rata de formare a capitalului uman a crescut constant după Independență din cauza îmbunătățirii calitative a fiecărei generații.  În a doua decadă a secolului XXI, a treia generație de populație a Indiei este activă în forța de muncă din India.  Această a treia generație este calitativ cea mai bună resursă umană din India.  A dezvoltat sectorul serviciilor din India cu exportul serviciilor financiare , serviciilor software,  serviciilor turistice și a îmbunătățit balanța invizibilă a balanței de plăți a Indiei.  Creșterea rapidă a economiei indiene ca răspuns la îmbunătățirea sectorului serviciilor este o dovadă a creșterii cumulate a capitalului uman din India.

Critici
Teoria școlii din Chicago a fost criticată de către  specialiștii economiei din domeniul muncii, pretinzând că aceasta încearcă să explice diferențele dintre salarii și indemnizații în ceea ce privește capitalul uman. ,,Teoria semnalizării'' este una dintre principalele  alternative, invocate de către Michael Spence și Joseph Stiglitz. Conform acesteia, educația nu conduce la creșterea capitalului uman, ci mai degrabă acționează ca un mecanism prin intermediul căruia muncitorii înzestrați cu aptitudini superioare, și le pot semnala potențialilor angajatori, ajungând astfel să câștige salarii peste medie.

Conceptul de capital uman poate fi foarte flexibil, incluzând variabile necuantificabile, cum ar fi personalitatea sau relațiile cu oamenii din interior (familie sau colegi). Această teorie a avut o contribuție semnificativă în studiul acestui domeniu, dovedind că indemnizațiile pot fi mai mari pentru angajați, în ceea ce privește alte aspecte decât capitalul uman. Printre variabilele care au fost identificate în literatura deceniilor anterioare, se pot regăsi diferențele salariale cauzate de discriminare pe baza de gen și etnie, discriminarea la locul de munca și în funcție de statutul economic.

Statutul unei acreditări poate fi la fel de important ca și cunoștințele dobândite în determinarea valorii unei educații. Aceasta indică existența imperfecțiunilor pieței, cum ar fi grupurile neconcurente și segmentarea pieței muncii. Pe piețele segmentate ale muncii, ,,randamentul capitalului uman'' diferă în rândul grupurilor sau segmentelor de pe piața forței de muncă. Un exemplu este discriminarea față de minorități sau femei.

Conform lui Becker, literatura de specialitate despre capitalul uman face diferența între capitalul uman ,,specific'' și cel ,,general''. Capitalul uman specific se referă la acei angajați ale căror aptitudini sau cunoștințe sunt utile numai unui singur angajator sau industriei, în timp ce capitalul uman general (cum ar fi alfabetizarea) este util tuturor angajatorilor. Economiștii consideră capitalul uman specific corporațiilor drept unul riscant, deoarece închiderea firmei sau declinul industriei duce la imposibilitatea transferării unor aptitudini (dovezile cu privire la importanța cantitativă a capitalului specific firmei sunt nerezolvate).

Capitalul uman este esențial pentru dezbaterile privind bunăstarea, educația, sănătatea și pensionarea.

În 2004, ,,capitalul uman'' (germană: Humankapital) a fost numit ,,German Un-Word of the Year'' (publicație anuală numită ,,Nonsens'') de către un juriu de cercetători lingviști. Ei au considerat termenul drept inadecvat și inuman, deoarece persoanele ar fi degradate și abilitățile lor clasificate în funcție de cantități relevante din punct de vedere economic.

"Capitalul uman" este adesea confundat cu dezvoltarea umană. ONU propune "dezvoltarea Umană desemnează atât procesul de extindere alegerile oamenilor și îmbunătățirea bunăstării lor". De Dezvoltare Umană al ONU indicii sugerează că capitalul uman este doar un mijloc pentru sfârșitul de dezvoltare umană: "Teoriile capitalului uman, formarea și dezvoltarea resurselor umane vedere ființe umane ca mijloace pentru creșterea veniturilor și a bogăției, mai degrabă decât ca scopuri. Aceste teorii sunt în cauză cu ființe umane ca date de intrare pentru creșterea producției".

Intangibilitate și portabilitate
Capitalul uman este un bun intangibil, nu aparține firmei care îl folosește și în general, nu poate fi înlocuit. Mai concret, persoanele ajung la ora 9:00 și pleacă la ora 17:00 (modelul tradițional  de muncă în birou), luând majoritatea cunoștințelor și relațiilor cu ei.

Capitalul uman, privit din perspectiva temporală, consumă timp în una din aceste activități-cheie:

 Cunoștințe (activități care implică un angajat)
 Colaborare (activități care implică mai mult de un angajat)
 Procese (activități axate în special pe cunoașterea și pe activitățile de colaborare generate de structura organizațională - cum ar fi impactul silozului, politica internă etc.) și
 Absența (concediu anual, concediu medical, vacanțe etc.).

În ciuda lipsei de proprietate formală, firmele pot beneficia de pe urma formării profesionale la nivel înalt, în mare parte deoarece acest lucru creează o cultură corporativă sau perechi lingvistice menite sa creeze coeziune

În ultimele scrieri economice, conceptul de capital uman specific firmei, care include relațiile sociale, instinctele individuale și detaliile instructive ce sunt valoroase într-o firmă (dar nu în general), apare ca o explicație a unor probleme legate de mobilitatea forței de muncă  dar și a unor fenomene precum "cătușele de aur" , termen ce desemnează beneficiile oferite angajaților pentru a-i convinge să rămână în cadrul companiei. Angajații pot fi mai valoroși acolo unde au ajuns prin simplul fapt  că au dobândit acele cunoștințe, abilități și instincte. În consecință, firma câștigă pentru reticența lor de a o părăsi și de a-și expune talentele în altă parte.

Riscuri
Când capitalul uman este evaluat prin calcularea costurilor bazate pe activități prin alocări de timp, devine posibilă evaluarea riscului de capital uman. Riscurile de capital uman pot fi identificate dacă procesele de resurse umane din cadrul organizațiilor sunt studiate în detaliu. Riscurile de capital uman apar atunci când organizația își desfășoară activitatea sub niveluri de excelență operațională realizabile. De exemplu, dacă o firmă ar putea reduce în mod rezonabil erorile și să le prelucreze (componenta de proces a capitalului uman) de la 10.000 de ore pe an la 2.000 de ore cu tehnologie accesibilă, riscul de capital uman ar fi diferența de 8.000 de ore. Atunci când costurile salariale sunt aplicate la această diferență (cele 8.000 de ore), devine posibilă evaluarea financiară a riscului de capital uman într-o perspectivă organizațională.

Riscul se împarte în patru categorii principale:

 Activități legate de absență (activități referitoare la salariații care sunt în concediu medical sau implicați în acțiuni sindicale și nu se prezintă la locul de muncă etc.). Absențele ce nu pot fi evitate sunt menționate ca ,,Absențe Statutare''. Toate celelalte categorii de absență sunt numite ,,Absențe Controlabile'',
 Activitățile de colaborare se referă la durata timpului pe care mai mulți angajați o petrec într-un context organizațional. Exemplele includ: întâlniri, convorbiri telefonice, instruiri sub îndrumarea unor instructori etc .;
 Activitățile de cunoaștere se referă la durata timpului petrecut de o singură persoană și constau în găsirea/preluarea informațiilor, cercetarea, e-mailul, mesageria, blogging-ul, analiza informațiilor etc.; și
 Activitățile de procesare: sunt cunoștințele și activitățile de colaborare ce rezultă din contextul organizațional, cum ar fi erorile/prelucrarea, transformarea manuală a datelor, stresul, politica,  etc

Finanțe corporative
În finanțele corporative, capitalul uman este una din cele trei componente principale ale capitalului intelectual (care, pe lângă activele corporale, cuprinde întreaga valoare a unei societăți). Capitalul uman reprezintă valoarea pe care angajații unei întreprinderi o oferă prin aplicarea aptitudinilor, cunoștințelor și a experienței. Este o capacitate umană combinată a organizației pentru rezolvarea problemelor de afaceri. Capitalul uman este inerent oamenilor și nu poate aparține unei organizații. Prin urmare, capitalul uman părăsește organizația atunci când oamenii pleacă. Capitalul uman arată, de asemenea, cât de eficient își folosește o organizație resursele umane, măsurate prin creativitate și inovare. Reputația unei companii ca angajator afectează capitalul uman pe care îl atrage.

Măsurarea capitalului uman

Forumul  Economic Mondial -Indexul Capitalui Uman
Începând cu anul 2012, Forumul Economic Mondial și-a publicat anual Raportul privind Capitalul Uman, care include Indexul Capitalul Uman (HCI).   În ediția din  anul 2017, 130 de țări  au fost cotate de la 0 (cel mai rău) la 100 (cel mai bun)  în funcție de calitatea investițiilor lor în capital uman. Norvegia este pe primul loc, cu 77.12.

World Bank Human Capital Index
În octombrie 2018, Banca Mondială a publicat Indexul Capitalului Uman (HCI) ca o măsură a succesului economic. Indexul clasifică țările în funcție de cât de mult este investit în educația și sănătatea tinerilor. Raportul privind dezvoltarea mondială a Băncii Mondiale din anul 2019  privind Evoluția Naturii Muncii  prezintă Indexul și explică importanța sa datorită impactului tehnologiei asupra piețelor forței de muncă și asupra viitorului muncii.

 Human Capital Index ranking (top 50 countries)

Alte metode
O nouă măsură a capitalului uman estimat , calculată pentru 195 de țări din anul 1990 până în anul 2016 și definită pentru fiecare cohortă de nașteri ca fiind perioada estimată de trăit de la vârsta cuprinsă între 20 și 64 de ani și ajustată în funcție de nivelul de educație, formare sau de calitatea educației, a fost publicată de Lancet în septembrie 2018. Finlanda a avut cel mai înalt nivel de capital uman estimat: 28·4 perioadă estimată trăită între vârsta de 20 și 64 de ani la nivel de sănătate, educație și ajustare în ceea ce privește formarea. Niger a avut cel mai scăzut nivel, cu mai puțin de 1,6 ani.

Este posibilă, de asemenea, măsurarea indexului capitalului uman a întreprinderilor individuale: un studiu privind aspecte precum formarea sau compensația , și în care se obține o valoare cuprinsă între 0 (cel mai rău) și 100 (cel mai bun). Întreprinderile clasate cel mai bine se dovedesc a aduce valoare adăugată acționarilor.

Note

Administrație publică
Managementul resurselor umane
Economia educației
Capital
Pages with unreviewed translations

Capitalul uman


Die Parlamentswahl in Griechenland 1993 fand am 10. Oktober 1993 statt.

Wahlsystem
Es wurden 300 Sitze im Griechischen Parlament für eine Legislaturperiode von vier Jahren bestimmt. Für die zugelassenen Parteien galt eine Drei-Prozent-Sperrklausel. Gewählt wurde nach dem Verhältniswahlrecht. Für alle griechischen Bürger über 18 Jahre herrschte Wahlpflicht.

Parteien

Zur Wahl traten 29 verschiedene Parteien an.

Die drei stärksten Parteien, die bisher im Parlament vertreten waren:

Wahlergebnis
Wahlsieger wurde die oppositionelle Panhellenische Sozialistische Bewegung (PASOK), sie erhielt eine absolute Mehrheit im Parlament und konnte zugleich den größten Stimmenzuwachs verzeichnen. Wahlverlierer mit den größten Verlusten wurde die bisher regierende Neue Demokratie (ND).

Weblinks
 Griechisches Innenministerium Offizielle Webseite (griechisch, englisch)
 Griechisches Parlament Offizielle Webseite (griechisch, englisch)

Einzelnachweise

1993
Griechenland Parlamentswahl
Griechische Geschichte (20. Jahrhundert)

Parlamentswahl in Griechenland 1993


Gert Verhulst es un actor, cineasta, guionista, presentador y empresario flamenco, más conocido por su papel de Gert en la serie Samson en Gert. Él forma parte de la cabeza de Studio 100.

Vida personal
Verhulst tiene dos hijos, productos de un matrimonio que terminó en 2003. Tuvo una relación de 2005 a 2007 con Karen Damen, y desde 2008 con una propietaria de restaurantes en Blankenberge.

En 2006 el periódico Het Nieuwsblad publicó que era oficialmente millonario.

Carrera
En 1987 fue presentador en la Vlaamse Radio- en Televisieomroep. En la Navidad de 1989 comenzó a ser acompañado por Samson, un perro ficticio que lo acompañaría hasta la actualidad en la serie Samson en Gert.

De 1992 a 1997 presentó el juego lingüístico Zeg eens Euh!, del cual creó su concepto. En 1997 se trasladó a la televisora vtm y presentó Wat zegt u?.

Studio 100
En 1996 fundó Studio 100 junto a Danny Verbiest y Hans Bourlon. En 2006 vendió una parte de sus acciones en el grupo asegurador Ageas y se convirtió oficialmente en millonario.

La producción cuenta con una facturación de €73.000.000 y €5.000.000 obtenidos por beneficios económicos. Se calcula que Studio 100 tiene 100.330 trabajadores. En 2008 fue elegido directivo de año por su labor en Studio 100.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de Studio 100

Actores de cine de Bélgica
Actores de televisión de Bélgica
Guionistas de cine de Bélgica
Directores de cine de Bélgica
Productores de cine de Bélgica
Cantantes masculinos de Bélgica
Cantantes de pop de Bélgica
Cantantes en neerlandés
Cantautores de Bélgica
Empresarios de Bélgica
Presentadores de televisión de Bélgica

Gert Verhulst


The village of San Carlos is located in the north of Belize, in Orange Walk District, on the northern bank of New River, surrounded by jungle. It is four miles from Indian Church, and can be accessed by road from Orange Walk Town or by boat from the New River.

San Carlos is small, with a population of 154 (2013) of Mestizo ethnicity. The village was set up by a group of families around 1970 from the larger town of Guinea Grass Town. Other inhabitants are originally from Guatemala, immigrating to Belize during the tumultuous years of civil war. The village is still technologically primitive. Water is pumped from wells for washing and bathing. Rain water tanks collect plenty of drinking water during the months of June thru December. An NGO donated 25 solar panels to the community providing evening light to 25 homes. A few families have purchased their own solar panels while a few families rely solely on kerosene lamps or candles. There are 32 occupied homes and 36 families in the Village. Additionally, a few villagers own generators to pump water from the wells, power washing machines, light, television, and irrigation systems.

Its economy revolves around agriculture, although a number of men are currently employed at the Maya ruins at Lamanai in order to restore some of the temples. A number of men with pickup trucks are hired by the Mennonites in nearby communities (Indian Creek and Shipyard) to drive, help with farming, and running errands. Agricultural pursuits include a host of fruits and vegetables, including onions, habanero peppers, bananas and watermelons.

A future prospect for San Carlos is to acquire capital for a jetty out into the picturesque lagoon in order to profit from Belize's booming tourism industry as it would allow visitors to the ruins at Lamanai to visit this friendly community. There is currently one U.S. Peace Corps volunteer living in the village working on the rural family health project implemented by the Peace Corps and the Ministry of Health in Belize.

Populated places in Orange Walk District
Mestizo communities in Belize

San Carlos, Belize


Aleksandrijski rat bila je serija okršaja i bitaka koji se dogodila 47. godine prije Krista, a koja je ispreplitala Rimski građanski rat i dinastički sukob u Egiptu između kralja Ptolomeja XIII. i njegove sestre Kleopatre VII.

Kontekst
Nakon što mu je u Bitci kod Farsala vojska desetkovana, a šanse za dobivanje rata protiv Cezara uvelike uništene, Pompej je krenuo bježati u Egipat, gdje je smatrao da mu mladi kralj Ptolomej XIII. duguje uslugu. Kada je Cezar saznao za njegove planove, krenuo je s 3200 legionara prema Egiptu kako bi ga presreo. Nedugo po dolasku u Aleksandriju, međutim na Pompeja je izvršen atentat od strane lokalnih ljudi, najvjerojatnije kako bi se primitili Cezaru. Cezar je nakon nekog vremena i sam stigao do Egipta, gdje je doznao da je Pompej ubijen, a kad mu je prezentirana njegova glava, prema Kasiju Dionu, počeo je oplakivati ubijenog suparnika i tražiti da ga se dostojno pokopa.

Dinastičke borbe među Ptolomejevićima
Dinastija Ptolomejevića vladala je Egiptom od vremena generala Aleksandra Velikog. 48. pr. Kr. na čelu kraljevstva bio je maloljetni kralj Ptolomej XIII, koji je prema Cezaru, "s vojskom ratovao" protiv svoje sestre Kleopatre. Nju je pomoću sebi bliskih ljudi Ptolomejeva struja istjerala, dok su kraljevstvo zapravo vodili kraljevi prijatelji. Iako je bila van pozicije moći, Kleopatra se je još uvijek nalazila u svom kampu u Egiptu, relativno blizu događanja u Aleksandriji.

Prema oporuci koji je ostavio pokojni kralj Ptolomej, mladi kralj i njegova sestra Kleopatra trebali su zajedno vladati Egiptom, a Rim je bio označen kao garancija izvršenja očeve oporuke. Pokojni egipatski kralj, također je dugovao Rimljanima 17 milijuna Drahmi, pa je Cezar tražio da mu egipatski dvor isplati dio tog duga pošto mu je trebao novac za platiti vojsku. Dvorski regent Potin uvjeravao je Cezara da će mu dug s isplatiti kasnije, što Cezara nije zadovoljavalo. Kleopatra je u međuvremenu tajno došla u Aleksandriju, prema Plutarhu, unesena je u dvor u plahti, te se pojavila pred Cezarom. Nadalje, Kasije Dion, piše da je uspješno šarmirala Cezara, pa je ovaj agitirao pred mladim kraljem Ptolomejem želeći ga pomiriti sa sestrom. Nakon što je Ptolomej saznao da mu je sestra na dvoru, počeo je divljati, pa ga je Cezarova vojska zatočila. Cezar ih je kasnije oboje suočio s očevom oporukom, davši im do znanja da želi da zajedno vladaju u skladu s oporukom, te da je on diktator pa će na kraju biti onako kako on kaže. Kasije Dion piše da su se kraljevi savjetnici Potin i Ahila uznemireni mogućnošću da Kleopatra postane odviše moćna, odlučili na konfrontaciju s Cezarom, pošto je rimska vojna sila prisutna u Aleksandriji bila malobrojna.

Opsada
Cezara su vijesti o ovom itekako zabrinule, pa je poslao glasnike Ahili, koji se s vojskom približavao Aleksandriji, no Atila je glasnike smaknuo. Cezar je u međuvremenu zabarikadirao kraljevsku palaču a Atilina vojska, stigavši u Aleksandriju, zauzela je dominantne položaje u gradu i pridobila na svoju stranu većinu stanovništva. Po gradu su se uskoro počele voditi žestoke ulične borbe između egipatske vojske i Cezarovih snaga, od kojih su potonje zabarikadirane držale mali dio grada gdje su se nalazili i Cezar i egipatski kralj. Tijekom borbi, Cezar je dao spaliti brodove u gradskoj luci. Požari koji su nastali posljedično, zahvatili su mnoge zgrade uključujući i glasovitu aleksandrijsku knjižnicu.

Budući da je bio u teškoj situaciji, Cezar je poslao pozive za pomoć u okolne pokrajine. U međuvremenu, je mlađa kćer kralja Ptolomeja pobjegla iz rimskog dijela grada u dio pod kontrolom Ahile, te mu se pridružila u vođenju rata protiv Cezara, no ubrzo se je dvojac počeo svađati oko autoriteta nad vojskom. Cezar je, pak, dao smaknuti regenta Potina, navodno jer su Cezarove uhode doznale da Potin aktivno potiče Ahilu na pobunu.

Cezar je potom pokušao napraviti manevar, tako što je s dijelom svoje vojske brodovima prešao na otok Far (na kojem se nalazio glasoviti aleksandrijski svijetionik), počevši ondje ubijati stanovnike. Kada su Egipćani to uočili, pohrlili su u pomoć svojim sugrađanima, zbog čega su Cezarovi vojnici koji su stigli na Far ili istjeran nazad na svoje brodove ili su završili pobacani u more. Ondje je završio i sam Cezar. Kako ga ne bi prepoznali, Cezar je bacio svoju ljubičastu odjeću i plivao nazad, usput pazeći na neke dokumente. Egipćani su, pak, uzeli njegovu odjeću kao trofej.

U međuvremenu je do Egipta doplovio pontski princ Mitridat Pergamski sa svojom vojskom, odgovorivši tako na Cezarov poziv za pomoć, te je ondje uspješno uspostavio mostobran. Egipćani su potom tražili Cezara za primirje, te da im preda mladog kralja Ptolomeja na što je ovaj (vjerojatno zbog nezavidne situacije u kojoj se nalazio) pristao. Nakon što se je egipatski kralj sjedinio sa svojom vojskom, osokoljeni Egipćani zajedno su krenuli na konfrontaciju s Mitridatom. Uskoro je i Cezar napustio Aleksandriju kako bi se susreo s Mitridatom. Konačni obračun između dvije vojske dogodio se u Bitci na rijeci Nilu, gdje je udružena vojska Cezara i Mitridata pobijedila Egipćane, dok se je mladi kralj Ptolomej XIII utopio u rijeci prilikom bijega.

Epilog

Nakon što je rat završio, Cezar je ostavio Egipat na de facto upravljanje Kleopatri, kojoj je naložio da se radi mira u državi formalno uda za svog brata, dok je zapravo vladala ona sama. Cezar je s Kleopatrom započeo neku vrstu ljubavne veze iz koje se rodio njihov sin, kojeg su u Aleksandriji popularno zvali Cezarion.

Izvori

Bitke starog Rima
Povijest Egipta
Vojna povijest 1. stoljeća pr. Kr.
Aleksandrija

Aleksandrijski rat (47. pr. Kr.)


Mitscha-Märheim ist der Familienname folgender Personen:

 Herbert Mitscha-Märheim (1900–1976), österreichischer Prähistoriker, Mittelalterarchäologe und Gutsbesitzer.
 Josef Mitscha-Märheim (1828–1907), Jurist, Bankfachmann und Politiker

Mitscha-Märheim


Fabbrica Toscana di Automobili war ein italienischer Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen aus Florenz begann 1901 mit der Produktion von Automobilen. Der Markenname lautete FTA. 1903 endete die Produktion. Fabbrica di Automobili Florentia übernahm das Unternehmen.

Fahrzeuge
Das einzige Modell war mit einem Zweizylindermotor ausgestattet. Der Motor entstand nach einer Lizenz der Société Buchet.

Literatur

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Toskana)
Unternehmen (Florenz)

Fabbrica Toscana di Automobili


Lordi – Hirviön tarina es un libro que fue publicado en otoño de 2006 por el líder de la banda de Lordi Tomi Putaansuu. El libro está escrito por Sven Pahajoki en Rovaniemi. Una parte importante del libro está basada en cotizaciones hechas sin permiso, que no se hacen referencia en la lista de origen.
El libro se ocupa principalmente de la figura de la banda, la juventud de Tomi Putaansuu, la participación en el Festival de la Canción de Eurovisión 2006 y la victoria en dicho festival.

Referencias

Enlaces externos
 Artículos de una librería en Finlandia (en inglés)

Libros de Lordi
Libros de 2006

Lordi – Hirviön tarina


Blaise of Sebaste (, Surb Vlasi; , Hágios Blásios;  martyred 316 AD) was a physician and bishop of Sebastea in historical Lesser Armenia (modern Sivas, Turkey) who is venerated as a Christian saint and martyr. He is counted as one of the Fourteen Holy Helpers.

Blaise is a saint in the Catholic, Western Rite Orthodoxy, Eastern Orthodox and Oriental Orthodox Churches and is the patron saint of wool combers and of sufferers from ENT illnesses. In the Latin Church, his feast falls on 3 February. In the Eastern Churches, it is on 11 February. According to the Acta Sanctorum, he was martyred by being beaten, tortured with iron combs, and beheaded.

Early records
The first reference to Blaise is the medical writings of Aëtius Amidenus (c. AD 500) where his aid is invoked in treating patients with objects stuck in the throat.

Marco Polo reported on the place where "Messer Saint Blaise obtained the glorious crown of martyrdom", Sebastea. The shrine near the citadel mount was mentioned by William of Rubruck in 1253, although the ruins are no longer visible.

Life
It is said from being a healer of bodily ailments, Saint Blaise was to become an expert on souls, then he retired for a time to a cavern where he remained in prayer. As bishop of Sebastea, Blaise instructed people as much by his example as by his words, and his great virtues and his sanctity were attested by many miracles. People were said to flock to him for cures of bodily and spiritual ills. He is said to have healed animals, who came to him on their own for his assistance, and in turn to have been helped by animals.

In 316 the governor of Cappadocia and Lesser Armenia, Agricola, began a persecution of him by order of the Emperor Licinius, and Blaise was seized. After his interrogation and a severe scourging, he was imprisoned. and subsequently beheaded.

The Acts of St. Blaise

The legendary Acts of St. Blaise were written 400 years after his death, and are apocryphal and, possibly, fictional.

The legend narrative is as follows:
Blaise, who had studied philosophy in his youth, was a doctor in Sebaste in Armenia, the city of his birth, who exercised his art with miraculous ability, good-will, and piety.  When the bishop of the city died, he was chosen to succeed him, with the acclamation of all the people.  His holiness was manifest through many miracles: from all around, people came to him to find cures for their spirit and their body; even wild animals came in herds to receive his blessing.  In 316, Agricola, the governor of Cappadocia and of Lesser Armenia, having arrived in Sebastia at the order of the emperor Licinius to kill the Christians, arrested the bishop.  As he was being led to jail, a mother set her only son, choking to death of a fish-bone, at his feet, and the child was cured straight away.  Regardless, the governor, unable to make Blaise renounce his faith, beat him with a stick, ripped his flesh with iron combs, and beheaded him.

As the governor's men led Blaise back to Sebastea, on the way, they met a poor woman whose pig had been seized by a wolf. At the command of Blaise, the wolf restored the pig to its owner, alive and unhurt. When he had reached the capital and was thrown in prison to await execution, the old woman whose pig he had saved came to see him, bringing two fine wax candles to dispel the gloom of his dark cell. In the West there had been no group honouring St. Blaise prior to the eighth century.

The blessing of St. Blaise

According to the Acts, while Blaise was being taken into custody, a distraught mother, whose only child was choking on a fish bone, threw herself at his feet and implored his intercession. Touched by her distress, he offered up his prayers, and the child was cured. Traditionally, Saint Blaise is invoked for protection against injuries and illnesses of the throat.

In many places, on the day of his feast the blessing of St. Blaise is given: two candles (sometimes lit), blessed on the feast of the Presentation of the Lord (Candlemas), are held in the form of a cross by a priest over the heads of the faithful or the people are touched on the throat with them. At the same time the following blessing is given: "Through the intercession of Saint Blaise, bishop and martyr, may God deliver you from every disease of the throat and from every other illness". Then the priest makes the sign of the cross over the faithful.

Cult of Saint Blaise

One of the Fourteen Holy Helpers, Blaise became one of the most popular saints of the Middle Ages. His followers became widespread in Europe in the 11th and 12th centuries and his legend is recounted in the 13th-century Legenda Aurea. Saint Blaise is the saint of the wild beast.

He is patron of the Armenian Order of Saint Blaise. In Italy he is known as San Biagio. In Spanish-speaking countries, he is known as San Blas, and has lent his name to many places (see San Blas). Several places in Portugal and Brazil are also named after him, where he is called São Brás (see São Brás).

Many German churches, including the former Abbey of St. Blasius in the Black Forest and the church of Balve, are dedicated to Saint Blaise/Blasius.

In Croatia

Saint Blaise () is the patron saint of the city of Dubrovnik and formerly the protector of the independent Republic of Ragusa. At Dubrovnik his feast is celebrated yearly on 3 February, when relics of the saint, his skull, a bit of bone from his throat and his right and left hands are paraded in reliquaries. The festivities begin the previous day, Candlemas, when white doves are released. Chroniclers of Dubrovnik such as Rastic and Ranjina attribute his veneration there to a vision in 971 to warn the inhabitants of an impending attack by the Venetians, whose galleys had dropped anchor in Gruž and near Lokrum, ostensibly to resupply their water but furtively to spy out the city's defenses. St. Blaise (Blasius) revealed their pernicious plan to Stojko, a canon of St. Stephen's Cathedral. The Senate summoned Stojko, who told them in detail how St. Blaise had appeared before him as an old man with a long beard and a bishop's mitre and staff. In this form the effigy of Blaise remained on Dubrovnik's state seal and coinage until the Napoleonic era. Croatians all round the world celebrate the feast of Sveti Vlaho every year.

In Great Britain

In Cornwall the town of St Blazey and the civil parish of St Blaise are derived from his name, where the parish church is still dedicated to Saint Blaise. The council of Oxford in 1222 forbade all work on his feast day.
There are a church dedicated to Saint Blaise in the Devon hamlet of Haccombe, near Newton Abbot, one at Shanklin on the Isle of Wight and another at Milton near Abingdon in Oxfordshire, one of the country's smallest churches. It is located next to Haccombe house which is the family home of the Carew family, descendants of the vice admiral on board the Mary Rose at the time of her sinking. This church, unusually, retains the office of an "archpriest".

There is a St Blaise's Well in Bromley, London where the water was considered to have medicinal virtues. St Blaise is also associated with Stretford in Lancashire. A Blessing of the Throats ceremony is held on February 3 at St Etheldreda's Church in London and in Balve, Germany. The blessing is performed in many Catholic parish churches, often at the end of a morning Mass.

The Blaise Castle Estate and the nearby Blaise Hamlet in Bristol derive their name from a thirteenth century chapel dedicated to St Blaise, built on a site previously occupied by an Iron Age fort and a Roman temple.

In Bradford, West Yorkshire a Catholic middle school named after St Blaise was operated by the Diocese of Leeds from 1961 to 1995. The name was chosen due to the connections of Bradford to the woollen industry and the method that St Blaise was martyred, with the woolcomb. Due to reorganisation the school closed down when Catholic middle schools were phased out, and the building was sold to Bradford Council to provide replacement accommodation for another local middle school which had burned down. Within a few months, St Blaise school was also severely damaged in a fire, and the remains of the building were demolished. A new primary school was built on the land, and most of the extensive grounds were sold off for housing.
There is a 14th-century wall painting of St Blaise in All Saints Church, Kingston upon Thames, located by the market place, marking the significance of the wool trade in the economic expansion of the market town in the 14th and 15th centuries.

Blaise and Blasius of Jersey
In England in the 18th and 19th centuries Blaise was adopted as mascot of woolworkers'  pageants, particularly in Essex, Yorkshire, Wiltshire and Norwich. The popular enthusiasm for the saint is explained by the belief that Blaise had brought prosperity (as symbolised by the Woolsack) to England by teaching the English to comb wool. According to the tradition as recorded in printed broadsheets, Blaise came from Jersey, Channel Islands. Jersey was certainly a centre of export of woollen goods (as witnessed by the name jersey for the woollen textile). However, this legend is probably the result of confusion with a different saint, Blasius of Caesarea (Caesarea being also the Latin name of Jersey).

In Iceland
Blaise (Icelandic: Blasíus) was prominent in Iceland, in particular Southwestern Iceland, where he was known for his purported miracle-working powers. Saint Blaise is mentioned in Þorláks saga helga, an Icelandic saga about Thorlak Thorhallsson, the patron saint of Iceland.

In India
St. Blaise Church, Sao Bras, Goa, India was a small Chapel built in 1541 by Croatian sailors and traders settled in the village. It was elevated to a Parish Church in 1563. The church is a replica of the one in Dubrovnik, dedicated to St. Blaise, the patron of the city.

In Italy

In Italy, Saint Blaise's remains rest at the Basilica on Monte San Biagio, a mountain named in his honour, over the town of Maratea, Basilicata, shipwrecked there during Leo III the Isaurian's iconoclastic persecutions, on their first journey out of Sebastea to Europe.

In the small village of Sicilì in Campania, Saint Blaise's feast day is celebrated on February 3 but also May 14. Locals come to the shrine dedicated to him to show their respect and devotion but also to ask him for help with healing someone who has fallen ill where a special prayer is required.

Iconography
In iconography, Blaise is represented holding two crossed candles in his hand (the Blessing of St. Blaise), or in a cave surrounded by wild beasts, as he was found by the hunters of the governor. He is often shown with the instruments of his martyrdom, steel combs. The similarity of these instruments of torture to wool combs led to his adoption as the patron saint of wool combers in particular, and the wool trade in general. He may also be depicted with crossed candles. Such crossed candles are used for the blessing of throats on his feast day, which falls on 3 February, the day after Candlemas on the General Roman Calendar. Blaise is traditionally believed to intercede in cases of throat illnesses, especially for fish-bones stuck in the throat. He is also called upon to aid in protection against obstructive sleep apnea since this involves the throat tissues interfering with breathing during sleep. (Non-OSA sleep disorders are typically invoked with the intercession of St. Dymphna since these are more neurological in nature.)

Relics

There are multiple relics of Blaise in a variety of churches and chapels, including multiple whole bodies, at least four heads and several jaws, at least eight arms, and so on:
With a little research, we would find Saint Blaise armed with a hundred arms, like the giant of the fable. The fingers, teeth, feet of this voluminous saint are too scattered for us to undertake to bring them together.

— Collin de Plancy, 1822

See also
Blessing of the Throats
Order of Saint Blaise
San Biagio (disambiguation)
Saint Blaise, patron saint archive
Festivity of Saint Blaise, the patron of Dubrovnik

References

External links

Saint Blaise article from Catholic.org
Hieromartyr Blaise of Sebaste
St. Blaise's life in Voragine's Golden Legend: Latin original and English (English from the Caxton translation)
 Saint Blaise at the Christian Iconography web site.
Novena in Honor of St. Blaise

3rd-century births
316 deaths
Armenian saints
Fourteen Holy Helpers
Holy Unmercenaries
4th-century Christian martyrs
Wolves in folklore, religion and mythology
Saints of the Armenian Apostolic Church
People from Sivas
Animals in Christianity
Legendary Armenian people

Saint Blaise


An Cyperus papyrus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Cyperus papyrus in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. p. madagascariensis
 C. p. nyassicus
 C. p. papyrus
 C. p. zairensis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cyperus

Cyperus papyrus


الجُرْف قرية تقع بالجنوب الشرقي التونسي، قبالة مدينة أجيم بجزيرة جربة، وهي تمثل المحطة القارّيّة لبطاح (عبّارة) جربة.

الجرف تسمية لقرية تقع في الجنوب التونسي وبالتحديد شمالي قرية بغرارة أو جكتيس القديمة سميت بالجرف نسبة للجرف البحري الموجود بها وهو يعتبر أهم جرف بحري بالجنوب التونسي وسميت أيضا برأس الجرف ويوجد بها ميناء أو مرفئ البطاحات وهي عبارات تعتمد منذ ستينات القرن الماضي للعبور لجزيرة جربة.

الجرف هي عمادة اومشيخة منذ الاستقلال تابعة لمعتمدية سيدي مخلوف من ولاية مدنين
تتميز هذه القرية باسماكها الطبيعية المتوفرة كذلك امتداد غابات الزياتين البيولوجية وهي تنتج اجود الزيت البيولوجي في تونس.

من المعالم التارخية مدينة الرومية القديمة الموجودة على ساحلها الشمالي بئر العقلة القديم معصرة مسلم

قرى ولاية مدنين

الجرف (تونس)


Tülü, Adana ilinin Saimbeyli ilçesine bağlı bir mahalledir.

...yanlış bilgiler var

Coğrafya

Adana iline 139 km, Saimbeyli ilçesine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Saimbeyli'nin mahalleleri

Tülü, Saimbeyli


Allı, Samsun ilinin Çarşamba ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 42 km, Çarşamba ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Çarşamba'nın mahalleleri

Allı, Çarşamba


La degradación de datos, también conocida por degradación de bits, descomposición de bits, descomposición de datos o por su equivalente inglés de bit rot, es un término coloquial del mundo digital que se usa para describir ya sea una gradual degradación del medio de almacenaje o la degradación de los programas con el paso del tiempo. Esta última acepción implica que el software puede gastarse u oxidarse como si fuera una herramienta física. Más comúnmente, la degradación de bits se refiere a la degradación física del medio de almacenaje.

Degradación de bits
A menudo se define al bit rot como el evento por el cual las pequeñas cargas eléctricas de un bit de memoria se dispersan, posiblemente alterando el código de un programa.

El término "bit rot" también puede ser utilizado para describir el fenómeno de degradación de los datos almacenados en memorias EPROM y memorias flash con el paso de muchos años, o a la degradación de los datos almacenados en CD o DVD u otros tipos de almacenajes a los que accede el consumidor.

La causa del "bit rot" depende del medio. Las memorias EPROM y flash almacenan datos utilizando cargas eléctricas las cuales pueden lentamente perderse debidas a un aislamiento imperfecto. El chip en sí no es afectado por esto, de manera que reprogramarlo aproximadamente una vez por década puede evitar la degradación.

El almacenaje en disquetes y las cintas magnéticas también puede ser afectado por "bit rot" en la medida en que pierde su orientación magnética. En ambientes cálidos y húmedos estos medios están predispuestos a literalmente descomponerse. En los discos ópticos tales como los CD y DVD, la alteración fisicoquímica del material en el cual es almacenado el material puede producir "bit rot". Esto puede atenuarse almacenando los discos en lugares oscuros, frescos y secos. También pueden conseguirse discos de calidad especial para archivos. Las viejas tarjetas perforadas y cintas perforadas también pueden literalmente degradarse.

El término también suele utilizarse para describir el concepto de que un semiconductor RAM puede ocasionalmente ser alterado por los rayos cósmicos. Este fenómeno es conocido por anglófonos como "soft error" y no debe ser confundido con el error de software. La traducción más literaria y apropiada de soft error sería "error blando".

Problemas con software
El término "bit rot" es a menudo utilizado para referirse a la descomposición del software no utilizado también llamado software durmiente. O sea que se aplica al código que gradualmente se va transformando en incorrecto debido a cambios en la interface del código activo que es requerido de en medio del código durmiente.

Un programa puede funcionar correctamente durante años sin problemas y luego comenzar a funcionar mal sin ninguna razón aparente. Los programadores a menudo jocosamente atribuyen esta falla a bit rot. Este efecto puede deberse a fugas de memoria o a otros inaparentes errores de software. A menudo, aunque no hay ningún cambio obvio en el entorno operacional del software, ha ocurrido una sutil diferencia que pone en evidencia un error latente del software. El error en el software también puede originarse en errores humanos que permiten la construcción o el desvío hacia conductas falsamente positivas dentro del código.  Algunos sistemas operativos tienden a perder estabilidad cuando se los dejan funcionando por largos períodos, razón por la cual deben de ser reiniciados ocasionalmente para remover errores residentes que se han producido debido a errores de software.

El término también es utilizado para describir el enlentecimiento en el desempeño de una PC de uso continuo con el paso del tiempo.  Una causa de esto es la instalación de software o de componentes de software que se ejecutan cuando el usuario arranca lo cual produce un notable enlentecimiento en el tiempo de arranque. También, la adición de programas y datos en la computadora puede enlentecer las operaciones y las búsquedas y a veces, cuando los programas son desinstalados no se produce la remoción completa de los mismos. Adicionalmente, la fragmentación puede enlentecer el desempeño. Normalmente, los datos no usados (tales como un archivo de texto conteniendo algunas notas) no dificultan el desempeño de una PC ( con la excepción de software que, por ejemplo, indexa archivos en un disco para hacer la búsqueda de archivos más rápida).

Véase también
 Enlace roto
 Preservación digital
 Suma de verificación

Referencias

Enlaces externos
 "Bit rot" en el "Jargon File"

Informática
Gestión de datos

Degradación de datos


Der Red Centre Way ist eine Touristenstraße im Süden des Northern Territory, dem Red Centre Australiens. Er befindet sich südwestlich von Alice Springs und erschließt die dortigen Nationalparks Uluṟu-Kata-Tjuṯa-Nationalpark, Watarrka-Nationalpark und West-MacDonnell-Nationalpark.

Er besteht aus:
dem Namatjira Drive ,
dem Larapinta Drive  / ,
der Luritja Road  und
dem Lasseter Highway .

Karte:

Straße im Northern Territory
Straße in Australien und Ozeanien

Red Centre Way


Kota Yamada (født 10. juli 1999) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Yokohama F. Marinos.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kota Yamada


Clémence Jusselin est une couturière-lingère syndicaliste française. Elle est la première femme à être élue au conseil des prud'hommes, en 1908, et contribue à la fondation du restaurant coopératif Les Midinettes, la même année, à Paris.

Biographie
Clémence Jusselin suit des cours de mode à l'Association philotechnique, où elle obtient un prix avec mention en 1902.

En 1899, elle est membre du conseil de la caisse de solidarité de l'Union des syndiqués de la Seine. La même année, elle s'implique dans des réflexions sur le désarmement avec Marie Bonnevial.

Membre du syndicat CGT des couturières et lingères de la Seine, elle siège en 1900 et 1901 à la commission départementale du travail de la Seine. Dans plusieurs séances consacrées au travail de nuit, elle intervient pour rendre compte du surmenage, des salaires trop bas et des mauvaises conditions d'hygiène dans les industries de la couture ; elle y relaye les revendications des ouvrières, parmi lesquelles la fin des veillées régulières et des salaires à la tâche.

Jusselin multiplie les responsabilités : membre de la Commission administrative de la bourse du travail de Paris en 1907, secrétaire du syndicat CGT des couturières-lingères et déléguée au comité général de l'Union des syndicats en 1908. La même année, alors qu'elle a 30 ans, elle devient conseillère prude-femme ; elle l'est toujours en mars 1913 et en septembre 1918. Elle est également réélue à la Commission administrative de la bourse du travail, en avril 1909. En 1914, elle est élue au Conseil supérieur du Travail avec sept autres conseillers prud'hommes ouvriers. Avec le concours d'autres féministes, telles que Marie Bonnevial, présidente de la Ligue des droits de la femme, Jusselin entreprend en janvier 1910 une « campagne d'éducation féminine » pour favoriser la participation des femmes aux organisations syndicales. Louise Compain, écrivaine et journaliste féministe, la décrit comme une syndicaliste très impliquée. À cette époque, les couturières luttent activement pour l'amélioration de leurs conditions de travail : grèves , manifestations dans les rues de Paris, réunions à la bourse du travail, etc..

Elle réside au 29 bis rue des Francs-Bourgois en 1910, au 106 rue de Ménilmontant à Paris en 1912 et au 74, route de Brie, à Joinville-le-Pont en 1914.

Clémence Jusselin s'investit dans des actions débordant le cadre du monde du travail. Elle participe en 1903 à la création de la Ligue française des femmes pour la coopération et joue à la même période un rôle essentiel dans la création d'une société de restaurants coopératifs, Les Midinettes. En 1902, elle appelle à envoyer un bouquet de fleurs à Gustave Charpentier, pour le remercier d'avoir créé le conservatoire populaire Mimi Pinson, qui dispense aux femmes une instruction musicale gratuite. Jusselin s'implique aussi dans des actions antimilitaristes. Septembre 1912 la voit ainsi trésorière du comité féministe de protestation contre la loi Millerand-Berry et les bagnes militaires, un comité pour lequel elle récolte des fonds, en faisant appel à la solidarité des milieux syndicalistes.

Élection à la fonction de conseillère prude-femme

La loi du 27 mars 1907 confère pour la première fois aux femmes le droit de participer à l'élection des membres des conseils des prud'hommes. Elle est complétée par un second texte législatif, le 15 novembre 1908, permettant aux femmes de briguer elles aussi un mandat. Jamais une femme n'a encore été élue dans une assemblée en France. Quant au droit de vote féminin, il suscite de puissantes et nombreuses réticences ; les femmes ne sont alors autorisées à participer qu'aux élections pour les tribunaux de commerce, et ce depuis 1898. La nécessité de traiter de métiers féminins dans les conseils de prud'hommes permet de créer cette brèche ; en 1907, il y a par exemple 793 affaires aux prud'hommes liées à des intérêts féminins.

La loi autorisant les femmes à intégrer les conseils de prud'hommes n'est promulguée que deux semaines avant les élections du dimanche 29 novembre 1908, laissant peu de temps pour organiser des candidatures féminines. Dans le département de la Seine, qui inclut Paris et sa proche banlieue, cinq femmes seulement se proposent, Fermandel, Blondelu, Jusselin, Schweig et Durand, pour représenter respectivement la laiterie, les fleurs, la couture, les caisses comptables et les nouveautés. Elles ne pensent pas pouvoir être élues, mais se présentent . Clémence Jusselin est la seule à être élue ; elle obtient une large majorité, avec 128 voix sur 170 suffrages exprimés. Jusselin devient ainsi « prude-femme », comme elle dit, dans la troisième catégorie des tissus, qui regroupe les couturières, lingères, chemisières, coupeurs-chemisiers et coupeurs-cols-cravate. Plusieurs journaux mettent cet événement à leur une, parfois avec un portrait photographique de Jusselin ; la nouvelle conseillère y fait part de sa fierté . Sa renommée atteint même Hawaï.

Cofondation du restaurant coopératif Les Midinettes

Le déjeuner des couturières fait l'objet de nombreux débats au tournant du 20 siècle, pour déplorer ces repas pris dans la rue, sur un banc ou sur des marches d'escalier, exposant les jeunes femmes aux intempéries et aux mauvaises rencontres, sans compter le caractère frugal de telles collations. Le terme de « midinette », par lequel on désignait les ouvrières de la couture parisienne, a d'ailleurs été créé en contractant les mots « midi » et « dinette », pour nommer celles qui « font la dinette à midi », donc qui déjeunent à l'extérieur.

Pour remédier , la société d'Éducation sociale, échafaude un projet de restaurant coopératif, qu'elle dénomme « Les Midinettes ». Il s'agit de proposer des repas bon marché, comme le font déjà des œuvres philanthropiques, mais en optant pour un système coopératif, qui soit aussi un . Une souscription est lancée pour réunir le capital nécessaire ; pour faire connaître cette initiative au grand public, une grande fête est donnée à la bourse du travail en décembre 1902, agrémentée du premier concert des chanteuses du conservatoire Mimi Pinson. L'objectif est de constituer un capital de 10 000 francs, divisé en 400 parts de 25 francs qui seront transférées aux ouvrières par l'intermédiaire du paiement des repas, afin qu'elles deviennent les sociétaires du restaurant coopératif à la place des souscripteurs. Clémence Jusselin prend une part active à la mise en œuvre de ce projet. L'acte de création de la Société anonyme de la coopérative, en décembre 1908, la désigne comme cofondatrice et elle est élue présidente du Conseil d'administration. En 1918, elle est la secrétaire de la coopérative, désormais dénommée « Les réchauds-restaurants Les Midinettes », offrant non plus des repas, mais la possibilité de cuisiner ou réchauffer sa gamelle et manger au chaud.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Syndicaliste français
Femme syndicaliste
Féministe française
Pionnière dans son domaine
Syndicaliste française

Clémence Jusselin


Onthophagus parcepilosus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Balthasar em 1966.

Referências

Ligações externas

parcepilosus
Coleópteros descritos em 1966

Onthophagus parcepilosus


Pokrajina Artvin (tur.: Artvin ili) je pokrajina koja se nalazi u sjeveroistočnom dijelu Turske a manjim dijelom izlazi na obale Crnog mora.

Prostire se na površini od 7.436 km2 a u njoj živi 164.759 stanovnika (podaci iz 2010.). Rijetko je naseljena s prosjekom od 22 stanovnika po km2.

Graniči s pokrajinama Rize na zapadu, Erzurum na jugu i pokrajinom Ardahan na istoku. Na sjeveru tvori državnu granicu s Gruzijom.

Glavni grad pokrajine je Artvin.

Geografija
Pokrajina Artvin predstavlja područje strmih dolina isklesanih riječnim sistemom rijeke Çoruh, okruženih visokim planinama Kaçkar, Karçal i Yalnızçam (do 3900 metara nadmorske visine) i šuma s mnogo nacionalnih parkova uključujući i Karagöl-Sahara unutar kojeg se nalaze jezera Şavşat i Borçka. Vrijeme u Artvinu je vrlo vlažno do blago na obali Crnog mora a kao rezultat toga je postojanje mnoštvo šuma. Predjeli s puno zelenila se protežu sve do obala mora. Kišni predjeli preovladavaju na nižim dok se snijeg zadržava na višim nadmorskim visinama gdje su zime veoma oštre.

Šume su dom smeđem medvjedu i vuku.

Rijeka Çoruh je zauzdana na 11 mjesta za potrebe proizvodnje hidroenergije, uključujući i 249 metara visoku branu hidroelektrane Deriner.

Distrikti
Pokrajina Artvin se sastoji od 8 okruga (tur. jedn. ilçe):

 Ardanuç
 Arhavi
 Artvin
 Borçka
 Hopa
 Murgul
 Şavşat
 Yusufeli

Izvori

Vanjske poveznice

Turske pokrajine

Artvin (pokrajina)


New Canaan ist eine Stadt im Fairfield County im US-Bundesstaat Connecticut. Das U.S. Census Bureau hat bei der Volkszählung 2020 eine Einwohnerzahl von 20.622 ermittelt. Das Stadtgebiet hat eine Größe von 58,3 km².

New Canaan ist eine der reichsten Kommunen der USA. In der CNN-Money-Rangliste 2013 belegte New Canaan den 5. Platz der US-Städte mit dem höchsten Einkommen.

Zu den Verkehrsanbindungen gehören der Merritt Parkway und die Metro-North Railroad.

Geschichte
Im Jahre 1731 gründete die Kolonialverwaltung Connecticuts den Bezirk Canaan Parish als religiösen Bezirk im Nordwesten von Norwalk, Connecticut und Nordosten von Stamford, Connecticut. Dies diente zunächst nur der Vereinfachung der Verwaltung. Die Stadt New Canaan wurde 1801 gegründet.

Bis zum Amerikanischen Unabhängigkeitskrieg war New Canaan rein landwirtschaftlich geprägt. Nach dem Krieg wurde die Stadt die Schuhproduktion berühmt. Durch den Anschluss ans Schienennetz im Jahre 1868 entdeckten reiche Bewohner New York Citys den Ort für sich und errichteten Sommerresidenzen. Lewis Lapham, Gründer von Texaco und Urgroßvater von Lewis H. Lapham (Harper's Magazine) verbrachte hier seine Sommer.

Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde New Canaan für seine Bauten moderner Architektur der Gruppe The Harvard Five bekannt.

Der Spitzname "Next Station to Heaven" geht auf einen Artikel von Will Kirk im Messenger aus dem Jahre 1890 zurück.

Fotos

Söhne und Töchter der Stadt
 Anthony Comstock, Namensgeber der Comstock-Gesetze
 Norman Cousins, Redakteur, Wissenschaftsjournalist, Autor und Friedensaktivist. Lebte in NC
 Philip Johnson (1906–2005), Architekt des Glass House
 Eliot Noyes, Architekt – Mitglied der Harvard Five, starb in New Canaan
 Max Pacioretty (* 1988), Eishockeyspieler
 Sarah Rafferty, Schauspielerin
 Stuart Symington, US-Senator
 Arthur Szyk, Anti-Nazi Cartoonist/Illustrator, starb in New Canaan

New Canaan in den Medien

New Canaan als Drehort
Für folgende Filme wurden Szenen in New Canaan gedreht:

 Best Laid Plans (2009)
 Ein ideales Paar (Made for Each Other, 2009)
 Zeiten des Aufruhrs (Revolutionary Road , 2008)
 Die Frauen von Stepford (The Stepford Wives, 2004)
 Liebe in jeder Beziehung (The Object of My Affection, 1998)
 Der Eissturm (The Ice Storm, 1997)
 Tabu der Gerechten (Gentlemen's Agreement, 1947)
 Der computeranimierte Spielfilm Bee Movie – Das Honigkomplott (Bee Movie, 2006) spielt in New Canaan

Literatur
 Stephen E. Rubin: Public Schools Should Learn to Ski
 Rick Moody: The Ice Storm

Weblinks

 Offizielle Website der Stadt New Canaan

Einzelnachweise

Gemeindegründung 1801

New Canaan (Connecticut)


Lophoziaceae, porodica jetrenjarki iz reda Jungermanniales. Porodica je opisana 1910., a postoji deset rodova.

Rodovi
 Andrewsianthus R.M. Schust.
 Gerhildiella Grolle
 Heterogemma (Jørg.) Konstant. & Vilnet
 Hypolophozia (R.M. Schust.) Bakalin
 Lophozia (Dumort.) Dumort.
 Lophoziopsis Konstant. & Vilnet
 Pseudocephaloziella R.M. Schust.
 Pseudolophozia Konstant. & Vilnet
 Trilophozia (R.M. Schust.) Bakalin
 Tritomaria Schiffn. ex Loeske

Izvori

Cephaloziineae

Lophoziaceae


Kepekli, Sakarya ilinin Akyazı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 20 km, Akyazı ilçesine 6 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 YerelNET

Akyazı'nın mahalleleri

Kepekli, Akyazı


La route régionale 372 () est une route régionale allant de la route européenne 12 jusqu'au port d'Hamina en Finlande.

Présentation
La seututie 372 est une route régionale de la Vallée de la Kymi.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

372

Transport à Kouvola
Port de Hamina-Kotka

Seututie 372


Astrojeoloji ya da gezegen yerbilim gezegenler, doğal uydular, asteroitler, kuyrukluyıldızlar, gök taşı gibi gök cisimlerinin jeolojisine ilişkin bir gezegenbilim disiplinidir. Yerbilimde özellikle akanyıldızları (meteor) konu eden alt bölümdür. Göktaşlarının (meteorid) ve gözle görülemeyecek kadar küçük olan göktaşçıklarının (mikrometeorid) oluşum ve gelişimlerini konu edinir. Bu konudaki araştırmalar çoğaldıkça, astronominin bu bölümü daha da gelişecek, bunun sonucunda da, bu güne kadar açıklanması yapılmamış olan bazı jeolojik olayların oluşum ve gelişimleri belirlenmiş olacaktır.

Dış bağlantılar

 Jeoloji Mühendisleri Odası
 yerbilimleri.com

Astrojeoloji


Agrilus olivaceoaeneus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Hespenheide, 1990.

Referências

olivaceoaeneus

Agrilus olivaceoaeneus


Northville este un oraș situat în și împărțit de comitatele Oakland și Wayne ale statului american Michigan. Teritoriul localității este o suburbie a zonei metropolitane Detroit. Populația era de 5.970 de locuitori la recensământul din 2010. Cea mai mare parte a orașului face parte din comitatul Oakland și este înconjurată de orașul Novi. Partea care aparține comitatului Wayne este înconjurată de municipalitatea Northville. Orașul este situat la 34 km nord-est de Ann Arbor și la 47 km nord-vest de Detroit.

Demografie

Recensământul din 2010
Potrivit recensământului din anul 2010, orașul Northville are 5.970 de locuitori, 2.596 de locuințe și 1.643 de familii Densitatea populației era 1.124 loc/kmp. Structura rasială a orașului era de 93,7% albi, 1,6% afro-americani, 0,1% nativi americani, 2,6% asiatici, 0,6% alte rase și de 1,4% din două sau mai multe rase. Hispanicii reprezentau 2,2% din populație.

Persoane notabile

 Calvin Johnson - jucător de fotbal american la Detroit Lions
 Daunte Culpepper - jucător de fotbal american la Detroit Lions
 Pete Stoyanovich - jucător de fotbal american la Miami Dolphins
 Jon Kitna - jucător de fotbal american
 Drew Stanton - jucător de fotbal american
 Dré Bly - jucător de fotbal american
 Scot Shields - jucător de baseball
 Mike Henneman - jucător de baseball care a jucat la Detroit Tigers la sfârșitul anilor 1980 și începutul anilor 1990
 Mike Babcock - antrenorul echipei de hochei Detroit Red Wings
 Nick Lidstrom - jucător de hochei, a locuit la Northville când a jucat la Red Wings
 Henry Ford - a locuit la un moment dat la Northville.
 Jennifer Granholm, guvernatorul statului Michigan, a locuit la Northville înainte de a fi ales și s-a mutat apoi în Lansing.
 Amy Yakima - câștigătoare a sezonului 10 al emisiunii So You Think You Can Dance
 Mary Barra - președinte-director general al General Motors

Referințe

Legături externe

 City of Northville
 Northville Chamber of Commerce
 Downtown Northville official website
 Northville District Library
 Northville Public Schools
 InfoMI: Northville
 Downtown Northville LinkedIn Group

Orașe din Michigan
Metro Detroit

Northville, Michigan


Die Reederei Fendel wurde 1875 von Josef Conrad Fendel in Mannheim gegründet. Fendel gilt als einer der Pioniere in der Rheintankschifffahrt. 1887 ließ er als Erster Tanks zum Transport von Petroleum in eines seiner Schiffe einbauen.

Geschichte
Der Mannheimer Partikulier Joseph Conrad Fendel transportierte bis dahin schon Öl in Fässern mit seinen vier Schiffen. 1887 schloss er mit dem Mannheimer Mineralölunternehmer Philipp Poth einen Vertrag über die jährliche Lieferung von 50.000 Barrel Öl von den Rheinmündungshäfen nach Mannheim ab. Da die Reisen von Rotterdam nach Mannheim mit Öl als Stückgutladung zu lange dauerte, ließ Fendel in seinen Schleppkahn Carolina lose Tanks mit einem Volumen von 4800 Barrel einbauen. Die durchschnittliche Reisezeit von Mannheim nach Rotterdam und zurück betrug 20 Tage. So konnte Fendel den Vertrag  erfüllen. Der Mineralölverbrauch stieg weiter an, und so ließ Fendel ab 1890 die ersten reinen Binnentankschiffe in Deutschland bauen. Diese waren namentlich die Magdalena, Josef, Josefine und Friedrich. Jedes Schiff hatte eine Tragfähigkeit von rund 1100 Tonnen. Der Laderaum war durch ein Längsschott und mehrere Querschotten in einzelne Tanks unterteilt.

Da der Geschäftsumfang den eines Partikuliers überstieg wurde aus dem Partikulierbetrieb 1894 die Reederei Gebrüder Fendel. 1899 wurde die Rheinschiffahrt AG, vormals Fendel (RAG) gegründet, die damals schon sieben Dampfschlepper und 23 Lastkähne besaß. 1912 entstand aus dem Zusammenschluss der RAG und der Badischen AG für Rheinschiffahrt und Seetransport (BAG) die Rhenus Transport AG mit Sitz in Frankfurt am Main und Mannheim. Dazu kam die Aktienmehrheit an der belgischen Reederei Lloyd Rhenan, Antwerpen, die 34 Güterdampfer besaß. Im selben Jahr wurde noch die Frankfurter Spedition William Egan &  Cie. aufgekauft. Durch die Zusammenlegung verschiedener Schifffahrtsunternehmen wurden ein badischer und ein preußischer Konzern gebildet. Der badische Teil bestand aus der RAG, der BAG und der Bayerischen Transportgesellschaft Ludwigshafen. Der preussische Konzern bestand aus der Rhein- und Seeschiffahrtsgesellschaft Köln, der Mannheimer Lagerhaus-Gesellschaft (MLG) und der 1842 gegründeten Mannheimer Dampfschiffahrts-Gesellschaft. 1929 wurden beide Konzerne zusammengelegt. Vor dem Zweiten Weltkrieg bestand die Flotte aus rund 500 Schiffen, davon 283 Frachtkähne, 26 Dampfgüterschiffe, 137 Motorgüter- und Tankschiffe sowie 56 Motor- und Dampfschlepper. 1943 erfolgte die Zusammenlegung beider Konzerngruppen zur Fendel Schiffahrt AG Mannheim.

Nach 1945
In der Nachkriegszeit in Deutschland wurde die Flotte erweitert. 1960 bestand sie aus 300 Schiffen: 150 Schleppkähne, 13 Motorschlepper, 25 Schleppmotorschiffe, sogenannte Sattelschlepper, 83 Güterschiffe, 20 Tankschiffe und 20 Lahnschiffe. 1970 übernahm Fendel die Klöckner Reederei GmbH Duisburg mit 16 Güterschiffen und Anteile der Reederei Jaegers. 1971 fusionierten die Reederei Fendel Schiffahrt AG, die Vereinigten Stinnes Rheinreedereien und die Bremen-Mindener Schiffahrts-AG zur Fendel Stinnes Schiffahrt AG.

Literatur
 Die Entwicklung der Binnentankschiffahrt. In: Ingo Heidbrink: Deutsche Binnentankschiffahrt – 1887–1994, Convent Verlag, Hamburg 2000, Schriften des Deutschen Schiffahrtsmuseums, Band 51, ISBN 3-934613-09-8, S. 23–24.
 Reederei Fendel, Pionier auf Rhein und Mosel. In: Helmut Betz: Historisches vom Strom Band. XXIV – Schifffahrt auf Mosel und Saar – Vom Römerschiff zum Koppelverband, Verlag Th. Mann, Gelsenkirchen 2006, ISBN 3-7862-0152-8, S. 27–30.
 Fendel ein wohlbekannter Name in der Schifffahrt. In: Gerd Schuth: Schleppdampfer auf dem Mittelrhein, Sutton Verlag, Erfurt 2014, ISBN 978-3-95400-336-5, S. 37–46. (Google Books)

Weblinks
 Schiffsliste der Reederei Fendel in der Schiffsdatenbank Vereniging de Binnenvaart (niederländisch)
House Flags of German Shipping Companies – Fendel-Stinnes und Fendel (englisch)

Einzelnachweise

Fendel
Ehemaliges Unternehmen (Mannheim)
Ehemaliges Verkehrsunternehmen (Baden-Württemberg)
Gegründet 1875
Aufgelöst 1971
Binnenschifffahrtsgeschichte (Deutschland)
Ehemalige Aktiengesellschaft in Deutschland
Fendel

Reederei Fendel


أوجوست أدولف فون هاوجفيتس August Adolph von Haugwitz (ولد في 14 مايو 1647 في قصر أوبيجاو في أوبرلاوزيتس – ومات في 27 سبتمبر 1706 في قصر نيشفيتس قرب باوتسن) هو شاعر ومسرحي ألماني ينتمي إلى عصر الباروك.

حياته

ينحدر هاوجفيتس من عائلة نبيلة في لاوزيتس. التحق في 28 أكتوبر 1665 بجامعة فيتنبرج لدراسة علوم القانون. وتعود أولى مسرحياته التي ظلت غير مطبوعة إلى فترة الدراسة تلك. أما مسرحيته الأولى «سليمان» Soliman فقد تأثر أسلوبه فيها بأسلوب أندرياس جريفيوس. في عام 1669 رحل هاوجفيتس إلى باريس في رحلة تعليمية حيث شرع هناك في كتابة كوميديته الملكية «فلورا» Flora. أما في الشعر فقد كان يعتبر هوفمانسفالداوْ مثلا أعلى يحتذي به وينتهج نهجه وأسلوبه.

روابط خارجية

مراجع

كتاب وكاتبات ألمان
وفيات في باوتسن

أوجوست أدولف فون هاوجفيتس


نادي السد الرياضي هو نادي قطري متعدّد الرياضات، تأسس في 21 أكتوبر سنة 1969، مقره العاصمة القطرية الدوحة، ويلعب في دوري نجوم قطر (أعلى دوري في قطر). سمي النادي بهذا الاسم نسبة إلى منطقة السد التي يقع بها مقر النادي.

يعدّ نادي السد من أنجح الأندية القطرية على الإطلاق، حيث يتزعّم جميع البطولات المحلية بأكبر عدد من الألقاب، فاز بجميع البطولات المحلية، وحقق بطولة كأس الشيخ جاسم 14 مرة وبطولة كأس قطر (كأس ولي العهد) 6 مرات وكأس الأمير 16 مرة وبطولة دوري نجوم قطر 4 مرات وكأس نجوم قطر مرة واحدة وكأس الاتحاد 7 مرات.

يتألف شعار النادي من اللونين الأبيض والأسود ويلقب بـ«عيال الذيب»، كما يُطلق عليه لقب «الزعيـم».

تاريخ
يعود الفضل في تأسيس النادي إلى عبد الله بن محمد العطية وعبد الله بن حمد العطية وناصر بن مبارك العلي، ومحمد بن خليفة العطية وهم مجموعة من الطلبة كانوا يمارسون هواية كرة القدم، وفكروا في إشهار ناد باسمهم خاصة أن فريقهم كان يفوز على الفرق التي تلعب معه ورفضوا الانضمام لأي ناد موجود في ذلك الوقت.

التقى أحد الطلبة وهو ناصر بن مبارك العلي بالوزير الشيخ جاسم بن حمد بن عبدالله وعرض عليه فكرة إنشاء نادي يسمى السد فوافق سعادته فتم إشهار النادي باسم (نادي السد) في 21 أكتوبر سنة 1969.

فاز السد بأول لقب رسمي في بطولة دوري نجوم قطر موسم 1973-1974 ، إلى جانب العربي والريان، وظل مسيطرا على كرة القدم القطرية في السبعينيات والثمانينيات من خلال الفوز بالكثير من البطولات القطرية وكأس الأمير.

حقق لسد لقب دوري أبطال آسيا للمرة الأولى في عام 1989، وحقق اللقب مرة أخرى بعد ثلاثة وعشرين عامًا في البطولة الإقليمية الكبرى في عام 2011 وحجز مقعدا لنفسه في كأس العالم فيفا للأندية واحتل المركز الثالث، ليصبح أول فريق في غرب آسيا يحصل على المركز الثالث في المسابقة، كما فاز السد بدوري أبطال العرب عام 2001 وكأس أبطال الخليج ودوري أبطال الخليج.

الإنجازات
مجموع بطولات النادي خمسه وستون بطولة رسمية موزعة كما يلي

المسابقات المحلية
 دوري نجوم قطر

 الكؤوس (16): 1971-72, 1973–74, 1978–79, 1979–80, 1980–81, 1986–87, 1987–88, 1989–89, 1999–2000, 2003–04, 2005–06, 2006–07, 2012–13 ,2018–19 2020–21، 2021–22 (قياسي)
 كأس أمير قطر

 الكؤوس (18): 1975، 1977، 1982، 1985، 1986، 1988، 1991، 1994، 2000، 2001، 2003، 2005، 2007، 2014،2015، 2017، 2020، 2021 (قياسي)
 كأس قطر

 الكؤوس (8): 1998، 2003، 2006، 2007، 2008، 2017، 2020، 2021 (قياسي)
 كأس الشيخ جاسم

 الكؤوس (13): 1978, 1979, 1980, 1982, 1986, 1987, 1989, 1991, 1998, 2000, 2002, 2007، 2014 (قياسي)
 كأس نجوم قطر

 الكؤوس (2): 2010، 2019

المسابقات الآسيوية
 دوري أبطال آسيا
الكؤوس (2) 1988–89، 2011

مسابقات إقليمية
البطولات الإقليمية بطولتان
 بطولة الأندية العربية لأبطال الدوري
 الكؤوس (1): 2011
 كأس الخليج للأندية
 الكؤوس (1): 1991

مسابقات دولية
 كأس العالم للأندية لكرة القدم 2011 : المركز الثالث.
 البطولة الآفروآسيوية للأندية 1989 : المركز الثاني

تشكيلة الفريق

المعارون

أشهر اللاعبين الذين انضموا للنادي

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي

سد
سد
أندية كرة قدم في الدوحة
سد
أندية متعددة الرياضات في قطر
سد

نادي السد (قطر)