Clotilde Marie Brigitte Armand ()  o politiciană, manager și activistă civică română de origine franceză, primarul Sectorului 1 din București.

De profesie inginer, Clotilde Armand a lucrat până în 2019 în managementul unor multinaționale (KPMG, Airbus,  Engie, Egis) la Boston, Hamburg, Toulouse, Paris și București.

Armand a fost membru fondator al Uniunii Salvați Bucureștiul și a candidat din partea USB la primăria Sectorului 1 al Bucureștiului la alegerile locale din 2016. A fost consilier local în Sectorul 1 din București (2016-2019) și apoi deputat în Parlamentul European (2019-2020). În septembrie 2020 a câștigat alegerile pentru primăria Sectorului 1 din București în fata candidatului PSD, Dan Tudorache.

Originea și studiile
Clotilde Armand s-a născut în 1973 la Pointe-à-Pitre, Franța. Familia ei este originară din orașul francez Vichy, unde trăiesc în prezent părinții ei. Bunica paternă a Clotildei Armand a fost verișoară primară cu scriitorul Jean Giraudoux, iar bunica maternă - fiica contelui de Champs de Saint-Leger.

Clotilde Armand a studiat la École Centrale de Paris, obținând diploma de inginer. În perioada 1995-1997 a obținut un dublu titlu de Master of Science în specialitățile "Ocean Engineering" și "Technology and Policy" la MIT. Aici l-a întâlnit pe viitorul ei soț, Sergiu Moroianu, matematician român, cercetător la Institutul de Matematică "Simion Stoilow"  al Academiei Române, în acel timp doctorand în matematică la MIT.

Viața personală

Clotilde Armand s-a căsătorit în 1997 cu matematicianul Sergiu Moroianu cu care are patru copii, un băiat și trei fete. Familia s-a stabilit la București în 1999. În următorii ani s-a mutat în interes de serviciu în Franța și Germania, apoi s-a reîntors la București.  A obținut cetățenia română în 2015. Este verișoară prin alianță cu pianistul Viniciu Moroianu.

Cariera profesională

După obținerea diplomei de Master la MIT și-a început cariera ca inginer la Boston în 1997 la The Sabre Group, subsidiară a American Airlines, unde a lucrat până în 2001. Între 1999-2001 a lucrat la București pentru KPMG, iar in 2000 a devenit director al departamentului de Consulting al KPMG România.

Între 2002-2004 a lucrat în Franța și Germania ca manager al proiectului "Sisteme" pentru designul avionului Airbus A380.

Între 2005-2010 a fost Director IT al Distrigaz Sud, apoi director al sucursalei Distrigaz Sud Distribuție București și manager de proiect pentru Distrigaz Confort. Din 2010 până în 2013 a lucrat la Paris ca director of Innovation & New Markets pentru GDF Suez Energie France, cu accent pe producția de energie regenerabilă.

Din septembrie 2013 până în martie 2017 a fost director general pentru grupul de firme Egis din România, Bulgaria și Moldova.

Între 2017 - 2019 a fost colaborator extern pentru Egis Rail, unde a îndeplinit funcția de Business Development Director - Continental Europe.

Clotilde Armand a fost vicepreședinte al Asociației Române a Inginerilor Consultanți (ARIC). În 2015 a făcut parte dintre semnatarii unei scrisori deschise adresate  Guvernului și Președinției României, care semnala problemele cu care se confruntă industria de consultanță-proiectare a infrastructurii de transport.

Activitatea politică

În 1997, Clotilde Armand și soțul ei, alături de alți români din diaspora, au derulat o campanie de lobby pe lângă președintele și autoritățile SUA în favoarea acceptării României în NATO.

Înainte de intrarea în politică s-a implicat în programe de pregătire profesională și inițiative civice.

În 2015, Armand a devenit unul dintre fondatorii partidului Uniunea Salvați Bucureștiul. A candidat la funcția de primar al sectorului 1 din partea USB în alegerile locale din 5 iunie 2016. A devenit cunoscută pe plan național odată cu controversa privind rezultatul alegerilor. Exit-poll-urile au dat-o câștigătoare, însă clasamentul s-a inversat în timpul nopții. În final s-a clasat oficial pe locul 2, cu 21.504 voturi, reprezentând 28,7% din opțiuni, pierzând în fata reprezentantului PSD, Dan Tudorache, care a obținut 23.220 voturi. Nicușor Dan, președintele USB, și Clotilde Armand au cerut renumărarea voturilor în unele secții de votare, deoarece în secțiile unde USB nu a avut observatori scorul candidatului PSD era mult superior celui obținut în secțiile în care Uniunea Salvați Bucureștiul a avut observatori. După respingerea contestației de către Biroul Electoral de Sector, la 9 iunie 2016 a fost depusă o nouă contestație cu cerere de intervenție și excepție de neconstituționalitate; contestația a ajuns la Curtea Constituțională a României, dar a fost respinsă în 6 iunie 2017.

În cartea "Spovedania lui Rizea" publicată în 2020, fostul deputat PSD Cristian Rizea, condamnat pentru trafic de influență și spălare de bani, afirma ca Clotilde Armand câștigase de fapt alegerile dar votul a fost fraudat: "Poate unii își mai amintesc că la sectorul 1 rezultatul s-a decis în dimineața zilei următoare la o diferență foarte foarte mica iar "connaisseurii" știu ce spun....Acolo de fapt câștigase Clotilde Armand de la USR ... ", scrie Rizea în cartea sa .

După alegerile locale din 2016, USB a devenit , un partid național avându-i ca personalități principale pe Nicușor Dan și pe "celebra franțuzoaică a Uniunii Salvați Bucureștiul", Clotilde Armand. La alegerile parlamentare din 2016, USR a intrat în Parlament, având 43 de parlamentari aleși. Armand nu a candidat, rămânând consilier local la Sectorul 1 București și în același timp director general al Egis România. A fost vice-președinte al USR până în 2017 .

A propus organizarea unui referendum în sectorul 1 pe tema finanțării din bugetul local a construirii Catedralei Mântuirii Neamului.

Și-a exprimat susținerea pentru organizarea referendumului pentru definirea căsătoriei în Constituție ca uniunea dintre un bărbat și o femeie. Ulterior, USR a decis, în urma unui referendum intern, să se opună organizării referendumului (acesta a avut loc în 2018, dar a fost invalidat din lipsă de cvorum). Armand a declarat că pe membrii USR "îi unesc mai multe [...] decât îi despart".

A propus ca BEI să gestioneze banii europeni pentru autostrăzile din România.

A fost aleasă europarlamentar în 26 mai 2019 pe lista alianței USR-.

Într-un articol publicat în Financial Times, Armand pledează pentru mărirea cuantumului fondurilor structurale acordate României și țărilor din Est.

Primar

In calitate de primar al Sectorului 1, Clotilde Armand militeaza pentru reducerea sumelor platite firmei de salubritate Romprest. Bugetul primariei pe 2021 si 2022 a fost aprobat cu intarziere de majoritatea PSD-PNL din consiliul local, iar proiecte cum ar fi "Termoficarea de la Soare" nu au fost aprobate. Consilierii PNL au declarat ca nu vor mai aproba nici un proiect al lui Armand.

Clotilde Armand s-a implicat pentru ajutorarea refugiatilor din Ucraina

Lucrări publicate și principale articole
 Am ales România, Editura Humanitas, București, 2016.
Cum să fii fericit în România, Humanitas, 2017, Volum coordonat de Oana Bârna, cu texte de Gabriel Liiceanu, Ioana Pârvulescu, Radu Paraschivescu, Tatiana Niculescu, Anamaria Smigelschi, Andrei Pleșu, Adriana Bittel, Dan Tăpălagă, Jean A. Harris, Vlad Zografi, Clotilde Armand, Ariana Rosser Macarie, Andreea Răsuceanu, Andrei Cornea, Monica Pillat, Mihaela Coman, Horia-Roman Patapievici.
 Eastern Europe gives more to the west than it gets back, Financial Times, feb. 2020.
 La politique européenne de cohésion n'est pas une œuvre de charité, Le Monde, dec. 2019.
 Budget européen: les pays les plus riches se trompent, Libération, feb. 2020.
 Politici, vertel het eerlijke verhaal over wie profiteert van de EU, Trouw, feb. 2020.
 What rich countries get wrong about the EU budget, Politico, dec. 2019.
 EU Mobility Package risks becoming a roadblock to post-crisis recovery, Euractiv, mai 2020.
 COVID-19 is showing why a vaccine to stop the fraud of EU finances is needed, Euronews, iunie 2020.
 Division Est/Ouest : Des camions à vide sur les routes européennes?, Euronews, sept. 2020.
 Le passage à l'Ouest des médecins est-européens, Libération, sept. 2020.

Note

Legături externe

 Site-ul oficial
 Prezentare pe site-ul Uniunii Salvați Bucureștiul
 Profilul LinkedIn
 Articol publicat de Euronews: Clotilde Armand – the Frenchwoman trying to change Romanian politics (varianta în engleză)
 Clotilde Armand, urmărită penal pentru folosirea funcției pentru favorizarea unor persoane, într-un dosar deschis la sesizarea ANI

Nașteri în 1973
Români romano-catolici
Membri ai Uniunii Salvați România
Politicieni români în viață
Europarlamentari pentru România 2019-2024
Manageri români
Români de origine franceză
Absolvenți ai École centrale des arts et manufactures
Primari ai sectoarelor Bucureștiului
Politiciene române din secolul al XXI-lea

Clotilde Armand


Canal+ puede hacer referencia a:

Francia
 Canal+ (canal de televisión francés): versión francesa, la primera versión mundial de Canal+.
 Canal+ (plataforma satélite francesa): plataforma francesa de televisión de pago por satélite
 Groupe Canal+: grupo empresarial de televisión que controla Canal+ Francia.

España
 Canal+ (canal de televisión español): extinta versión española (actualmente, #0).
 Canal+ (plataforma satélite española): antigua plataforma española de televisión de pago por satélite, previamente denominada Digital+ (actualmente, Movistar+).

Polonia
 Canal+ Premium: versión polaca.
 Canal+ (plataforma satélite polaca): plataforma polaca de televisión de pago por satélite.

Canal+


Il finto pazzo per amore es una ópera en dos actos compuesta por Antonio Sacchini. Se estrenó en el Teatro Valle de Roma en el carnaval de 1765. En esta ciudad italiana vivió unos años y compuso junto a esta obra La contadina in corte (1765) y L´isola d´amore (1766).

Cinco años después Niccolò Piccinni realizaría una obra homónima.

Referencias

Óperas de Antonio Sacchini
Óperas en italiano
Óperas de 1765
Óperas estrenadas en Roma

Il finto pazzo per amore


عبد العزيز عبد السلام حمودة (2 رمضان 1356 هـ / 1937 - 3 شعبان 1427 هـ / 27 أغسطس 2006م)، أستاذ الأدب الإنجليزي بجامعة القاهرة، له قيمة نقدية كبيرة في الوطن العربي. أحدث زلزالا ثقافيا مدويا بتدشينه ملامح نظرية نقدية عربية حديثة في ثلاثيته: المرايا المقعرة، المرايا المحدبة والخروج من التيه والتي نشرت في سلسلة عالم المعرفة عن المجلس الأعلى للثقافة والفنون والآداب بدولة الكويت.

نشأته ودراسته
ولد عام 1937م بقرية دلبشان مركز كفر الزيات بمحافظة الغربية بمصر وتلقى تعليمه الأولي بمدينة طنطا، ثم التحق بكلية الآداب قسم اللغة الإنجليزية جامعة القاهرة حتى تخرج عام 1962م ليبتعث إلى جامعة كورنيل الأمريكية للحصول على درجة الماجستير في الأدب المسرحي عام 1965 ثم حصل على الدكتوراة من نفس الجامعة عام 1968م، وعاد إلى جامعة القاهرة ليعمل بتدريس النقد والدراما والأدب المسرحي.

تدرج في عمله الأكاديمي حتى تم اختياره عميدا لكلية الآداب عام 1985م وحتى يوليو 1989م ثم عمل مستشارا ثقافيا لمصر بالولايات المتحدة الأمريكية وبعد العودة عمل بكلية الآداب رئيسا لقسم اللغة الإنجليزية- جامعة القاهرة (1992-1993)
عمل عميدا للدراسات العليا -جامعة الإمارات (1993-1997)
نائب جامعة مصر للعلوم والتكنلوجيا (1997-2003)
ثم تولى رئاسة جامعة مصر للعلوم والتكنولوجيا حتى توفي سنة 2006م عن عمر يناهز الثامنة والستين.

الدراسات المنشورة
 علم الجمال والنقد الحديث- القاهرة (1963)
 المسرح السياسي- القاهرة (1969)
 مسرح رشاد رشدي-القاهرة (1972)
 البناء الدرامي- القاهرة (1975)
 المسرح الأمريكي- القاهرة (1979)
 الحلم الأمريكي: دراسة نقدية، 1993
 المرايا المحدبة: من البنيوية إلى التفكيك- عالم المعرفة- الكويت (1998).
 المرايا المقعرة: نحو نظرية عربية- عالم المعرفة- الكويت (2001)
 الخروج من التيه: دراسة في سلطة النص- عالم المعرفة- الكويت (2003)

الأعمال الإبداعية
قدم له المسرح المسرحيات الآتية:
 الناس في طيبة (1979)
 ليلة الكلونيل الأخيرة (1981)
 الرهائن (1982)
 الظاهر بيبرس (1983)
 المقاول (1985)

الجوائز
جائزة الدولة التقديرية للآداب عام 2002م علاوة على حصوله على لقب شاعر مكة في النقد عام 1421 هـ / 2000م من مؤسسة يماني الثقافية عن كتابه «المرايا المحدبة» وفوزه بجائزة محمد حسن الفقي السعودية مناصفة مع د. حسن بن فهد 1427 هـ / 2006م.

مراجع

مواليد 1356 هـ
مواليد 1937
وفيات 1427 هـ
وفيات 2006
كتاب وكاتبات مصريون
خريجو جامعة القاهرة
خريجو جامعة كورنيل
أشخاص من محافظة الغربية
مصريون حائزون على جائزة الدولة التقديرية

عبد العزيز حمودة


Le calendrier pisan, également appelé  (« style pisan ») ou le  (« calcul pisan »), était le calendrier utilisé dans la république de Pise en Italie au Moyen Âge, qui différait du calendrier julien traditionnel.

Début de l'année
L'année pisane commençait le  et non le  janvier, l'année en cours était en avance sur le calendrier julien traditionnel. Ainsi, le 24 mars 1200 était suivi du  (et non 1200, car il resterait dans le calendrier julien), et le  été alors suivi du , qui était le moment où les deux calendriers se synchronisaient. C'est la raison pour laquelle la plupart des dates ont un écart apparent d'un an, car les deux calendriers diffèrent pour un peu plus de neuf mois sur chaque cycle annuel. Par exemple, une date de naissance du  en pisan se traduit par le  dans le calendrier julien.

Commencer l'année à une autre date que le  janvier était courant à l'époque médiévale. Le premier jour de l'année tombant le  signifiait que le calendrier pisan était dans le  (« style de l'Annonciation ») ou  (« style de l'Incarnation » ) - également appelé en latin  (« par l'Incarnation [du Seigneur] ») - par référence à la solennité de l'Annonciation, et des calendriers similaires ont été utilisés à Cortone et Pistoia. Les calendriers florentin, siennois, anglais et écossais étaient également de ce style, mais se situaient de manière confuse, en retard sur le calendrier julien plutôt qu'en avance, ce qui les faisait se situer exactement un an en retard par rapport au calendrier pisan. En revanche, les calendriers du  (« style de la Nativité ») comme à Arezzo, Assise et Pérouse commençaient le  à la solennité de la Nativité du Seigneur (Noël), le calendrier vénitien commençait le  mars jusqu'à la Chute de la République de Venise et en année française le jour de Pâques jusqu'en 1564. On disait parfois que le calendrier julien traditionnel était dans le stile della Circoncisione (« style de la circoncision »). Voir début d'année.

Fin d'utilisation
L'Italie fut l'une des rares régions à passer immédiatement du calendrier julien au calendrier grégorien : le  fut suivi par le , ce dernier étant le premier jour du nouveau calendrier grégorien. Ce n'est qu'en 1749, que les calendriers antiques furent définitivement abandonnés en Toscane : cette année-là, le nouveau grand-duc et empereur du Saint-Empire romain germanique, François , ordonna qu'à partir de 1750, le premier janvier devienne le premier jour de l'année, ayant ainsi les « peuples de Tuscia » conformes à tous les autres. Une plaque en latin commémorant le décret grand-ducal/impérial est apposée sur le mur ouest de la loggia des Lanzi, sur la place de la Seigneurie à Florence.

Notes et références

Bibliographie

Histoire de l'Italie médiévale
Histoire de Pise
Calendrier chrétien
Pages avec des traductions non relues

Calendrier pisan


Jean Girard ist der Name folgender Personen:

* Jean Girard (Tiermediziner) (1770–1852), französischer Tiermediziner

 Jean-Joseph Girard (1766–1831), Schweizer Geistlicher, Abt von Magerau

 Jean-Yves Girard (* 1947), französischer mathematischer Logiker

Jean Girard


Velika nagrada Francuske (Formula 1 Pirelli Grand Prix de France 2018) je bila osma utrka prvenstva Formule 1 2018. Trkači vikend vožen je od 22. lipnja do 24. lipnja na stazi Paul Ricard u Francuskoj, a pobijedio je Lewis Hamilton u Mercedesu.

Sudionici utrke

Izvještaj
Pirelli je za ovu utrku odabrao soft, supersoft i ultrasoft gume. Mercedes je došao s nadograđenom pogonskom jedinicom. FIA je odlučila staviti dvije DRS zone, i to jednu na startno-ciljni pravac, a drugu na prvi dio stražnjeg pravca, prije šikane.

Treninzi
Najbolje vrijeme na prvom slobodnom treningu imao je Lewis Hamilton u Mercedesu. Britanac je bio desetinku i pol brži od momčadskog kolege Valtterija Bottasa, te tri desetinke od Red Bullovog Daniela Ricciarda. Par minuta prije kraja, trening je prekinut crvenom zastavom, odnosno udesom Marcusa Ericssona koji je izletio sa staze i završio u ogradi. Posljedica za Šveđanina nije bilo, što se nije moglo reći za njegov Sauber kojega je čak zahvatila i vatra. Nova staza od vozača je zahtijevala veliku pažnju pri privikavanju na njene karakteristike, a izleti u velike izletne zone nisu bili rijetkost. Osim toga, probleme su pravili i veliki naleti vjetra, što je na svojoj koži iskusilo nekoliko vozača.

Drugi slobodni trening je donio nešto sporija vremena nego prvi trening, ali je poredak bio donekle sličan. Iza Hamiltona su bila dva Red Bulla, a iza njih dva Ferrarija. Bottas je bio tek na 7. mjestu jer nije složio brzi krug na najmekšoj komponenti guma.

Treći slobodni trening nije donio nikakva zbivanja na stazi. Kiša je počela padati vrlo brzo nakon početka zadnjeg treninga, pa je tada samo 13 vozača postavilo vrijeme. Najbrži je bio Bottas s vremenom sekundu sporijim od onoga što je Hamilton postavio na drugom slobodnom treningu. Drugi najbrži bio je Carlos Sainz, a treći je završio Charles Leclerc.

Kvalifikacije

Utrka

Najbrža vremena treninga

Rezultati kvalifikacija

  – Brendon Hartley je dobio 35 mjesta kazne na gridu zbog promjene elemenata pogonske jedinice.

Rezultati utrke

  – Sergej Sirotkin je dobio 5 sekundi kazne zbog prespore vožnje za vrijeme sigurnosnog automobila.

Zanimljivosti

Vozači
65. pobjeda i 74. najbolja startna pozicija za Lewisa Hamiltona.
14. postolje za Maxa Verstappena.
95. postolje za Kimija Räikkönena.

Konstruktori
 79. pobjeda i 91. najbolja startna pozicija za Mercedes.

Poredak nakon 8 od 21 utrke

Izvori

Vanjske poveznice
 2018 French Grand Prix StatsF1

Francuska-2018
Francuska

Velika nagrada Francuske 2018.


Wahhabism (, translit. al-Wahhābiya(h)) este o doctrină islamică și o mișcare religioasă fondată în secolul al XVIII-lea de teologul și predicatorul Muhammad Ibn Abd al-Wahhab.

Descriere, etimologie și definiții

Descriere

Doctrina wahhabită fost descrisă ca "ultraconservatoare", "austeră",
"fundamentalistă"
și "puritană". Adepții ei au considerat-o o "mișcare reformatoare" islamică al cărei scop este reintroducerea "adulației monoteiste pure" (tawhid), iar oponenții săi o "mișcare sectantă deviantă", "o sectă scelerată" și o distorsionare a Islamului.
Termenul de wahhabism este adesea folosit în mod polemic, iar aderenții curentului resping în general utilizarea lui, preferând să fie numiți salafiști sau muwahhizi. Mișcarea pune accentul pe principiul de tawhid, respectiv "unicitatea" și "unitatea" lui Dumnezeu. Wahhabismul își afirmă drept principale influențe pe Ahmad ibn Hanbal (780–855) și Ibn Taymiyya (1263–1328), amândoi aparținând Școlii hanbalite, deși proporția influenței lor reale asupra dogmaticilor mișcării a fost contestată.

Etimologie

Wahhabismul este denumit după predicatorul și activistul din secolul al XVIII-lea Muhammad Ibn Abd al-Wahhab (1703–1792). El a declanșat o mișcare de reformă în regiunea izolată și puțin populată Najd, propovăduind eradicarea răspânditelor cutume sunite precum venerarea sfinților, căutarea mijlocirii și vizitarea mormintelor lor, toate fiind practicate în întreaga lume islamică, dar pe care el le-a considerat idolatrii (shirk), impurități și inovații în islam (Bid'ah).

Definiții în literatura de specialitate
Unele definiții sau utilizări ale termenului de islam wahhabit includ:

 "un corp de doctrine" și "un set de atitudini și comportament derivate din învățăturile unui reformist religios deosebit de sever care a trăit în Arabia centrală la jumătatea secolului al XVII-lea". (Gilles Kepel)
 "islam pur" (David Commins, parafrazând definiția adepților), care nu deviază în nici un fel de la legea Sharia și care ar trebui numit islam, nu wahhabism. (Regele Salman bin Abdulaziz al Arabiei Saudite)
 "un crez greșit care favorizează intoleranța, promovează teologia simplistă și restrânge capacitatea islamului de adaptare la împrejurări diverse și schimbare". (David Commins, parafrazând definiția oponenților curentului)
 "o mișcare reformatoare conservatoare ... crezul pe care a fost fondat regatul Arabiei Saudite și [care] a influențat mișcările islamice din toată lumea". (Encyclopedia of Islam and the Muslim world)
 "o sectă dominantă în Arabia Saudită și Qatar", cu capete de pod în "India, Africa și pretutindeni", cu o "fermă interpretare fundamentalistă a islamului în tradiția lui Ibn Hanbal". (Cyril Glasse)
 o "mișcare reformistă/de trezire spirituală din secolul al XVIII-lea pentru reconstrucția socio-morală a societății" "fondată de Muhammad ibn Abd al-Wahhab" (Oxford Dictionary of Islam).
 la origine o "reînvigorare literală" a principiilor islamice care ignoră latura spirituală a islamului, care "a crescut pe aripile entuziasmului și năzuinței și care apoi s-a scufundat în abisurile neprihănirii de sine fariseice" după ce a câștigat putere și și-a pierdut "năzuința și umilința". (Muhammad Asad)
 "un trend politic" în islam care "a fost adoptat pentru scopuri de împărțire a puterii", dar care nu poate fi numit sectă deoarece "nu are practici deosebite, nici rituri deosebite și nici o interpretare deosebită a religiei care diferă de corpul principal al islamului sunit". (Abdallah Al Obeid, fost decan al Universității Islamice din Medina și membru al Consiliului Consultativ Saudit)

Istoria wahhabismului

Muhammad Ibn Abd al-Wahhab
Bazele teologiei wahhabite au fost puse în secolul al XVIII-lea de către predicatorul Muhammad Ibn Abd al-Wahhab. Acesta s-a născut in anul 1703 în 'Uyayna, un sat din provincia Najd, în Arabia centrală, într-o familie de oameni educați (Al-Musharraf). Atât bunicul, cât și tatăl lui Abd al-Wahhab, au fost judecători, tatăl său fiind un jurist afiliat uneia dintre cele patru școli juridice islamice, școala hanbalită.

În 1715, Abd al-Wahhab părăsește casa părintească cu scopul căutării cunoașterii religioase, lucru relativ obișnuit la acea vreme, având în vedere situația familiei lui și faptul că Najd avea resurse limitate de profesori și cărți, mai ales în comparație cu al-Hijaz, regiunea în care se aflau Mecca și Medina. Este dificil de stabilit traseul exact al peregrinării lui, din lipsă de surse. Totuși, se cunoaște că a vizitat Mecca, Medina, al-Ahsa și Basra. Se presupune că mai întâi a luat parte la hajj în Mecca, iar de acolo ar fi mers în Medina, unde a fost instruit de Muhammad Hayat as-Sindi (m.1750), un predicator indian, care i-a făcut cunoscută tradiția hadith-ului, și de Abdullah ibn Sayf aș-Șammari, care l-a introdus in scrierile lui Ibn Taymiyya (m.1328) și ale lui Ibn Qayyim al-Jawziyya (m.1350). Tot ei l-au inspirat să se refere direct la cele două surse principale de drept islamic, Coranul și Sunna, în loc să se bazeze pe comentariile tradiționaliste.

În timpul călătoriilor sale, mai ales în Basra, un oraș port cu o comunitate șiită considerabilă la acea vreme, a fost tentat să practice populara evlavie islamică, sub formă de rugăciuni și vizite la mormintele unor musulmani pioși și de renume local, practici care însă i-au displăcut și pe care le-a condamnat. Ulterior, a întâlnit un important profesor de jurisprudență islamică, Muhammad al-Majmu'i, care i-a îmbogățit cunoștințele legate de tradiția hanbalită și care i-a susținut inițial decizia de a îndrepta ceea ce el percepea ca fiind greșit în acea comunitate, însă clericii locali au exercitat presiuni asupra autorităților pentru ca acesta să părăsească Basra, deranjați fiind de activismul său.

A urmat al-Ahsa, unde a fost dezamăgit de practicile musulmane de acolo și de lipsa de implicare din partea învățaților locului. Aici a petrecut o perioadă mai lungă pentru a copia multe dintre cărțile lui Ibn Taymiyya și Ibn Qayyim al-Jawziyya, care au devenit surse semnificative de inspirație pentru el. Apoi, în jurul anului 1739, Abd al-Wahhab s-a întors în oaza Huraymila, in regiunea sa natală, Najd. Acolo a scris cea mai cunoscută carte a sa, "Kitab al-Tawhid" (Cartea monoteismului). Până în acel moment, elementele principale ale teologiei lui erau deja formate.  Ideile sale au fost respinse de oficialii locali hanbaliți și a fost expulzat, mai întâi din Huraymila și apoi din 'Uyayna, orașul său de baștină. În 1744 a ajuns în Ad-Dar'iyah (romanizat Diriyah, localitate în NV-ul Riad-ului), unde mișcarea sa a fost sprijinită de Emirul Muhammad ibn Saud, cu care a încheiat un pact, oferindu-i supunere politică și promițându-i că protejarea și propagarea mișcării wahhabite înseamnă "putere și glorie", precum și domnie peste "pământuri și oameni".

Evoluția wahhabismului

Până la sfârșitul secolului al XVIII-lea, adepții lui Abd al-Wahhab aduseseră tot Najd-ul sub controlul lor; au atacat Karbala din Irak, un oraș sfânt al șiiților și au ocupat Mecca și Medina, în vestul Peninsulei Arabice.
În urma războiului turco-saudit (1811-1818), Emiratul Diriyah a fost distrus, punând capăt primului stat wahhabit în 1818, dar mișcarea a reînviat sub conducerea lui Faysal I al Arabiei Saudite. Statul a fost ulterior parțial restructurat, fiind însă din nou distrus, la sfârșitul secolului al XIX-lea, de către dinastia Ar-Rașiyd din nordul Peninsulei Arabice. Acțiunile lui Ibn Saud, din secolul al XX-lea, au condus în cele din urmă la crearea Regatului Arabiei Saudite în 1932 și au asigurat dominația religioasă și politică a wahhabismului în Peninsula Arabă.

Distinsul gânditor islamic Khaled Abou El Fadl, punctează, în lucrarea sa "Reasoning with God. Reclaiming Shari'ah in the Modern Age" (Discuție cu Dumnezeu. Revendicarea Șariei în epoca modernă)
principalii factori care au dus la "extinderea wahhabismului de la originile sale modeste la o paradigmă teologică și juridică care a afectat, în egală măsură, și musulmanii și non-musulmanii":

1. În revolta lor împotriva otomanilor, mișcarea a făcut apel la ideologiile emergente ale naționalismului arab din secolul al XVIII-lea; "poziționându-se față de conducerea otomană ca la o putere ocupaționistă, wahhabismul a stabilit un precedent puternic pentru noțiunile de autodeterminare și autonomie arabe."

2. Wahhabismul a pledat pentru întoarcerea la originile pure ale islamului, cu care se identifică, respingând bagajul istoric acumulat și insistând asupra întoarcerii la ideologia generației profetului Mohamed și a însoțitorilor săi (as-salaf aṣ-ṣāleh);

3. Controlând Mecca și Medina, Arabia Saudită a ajuns, în mod firesc, în poziția de a exercita o influență considerabilă asupra culturii și gândirii islamice și chiar asupra sistemelor de credință ale islamului însuși;

4. Descoperirea și exploatarea resurselor de petrol au generat o sursă uriașă de lichidități care au fost folosite inclusiv la promovarea mișcării în afara granițelor Arabiei Saudite, prin fondarea de moschei și organizații care aveau ca activități principale prozelitismul. Îndeosebi după 1975, "odată cu creșterea bruscă a prețurilor petrolului, Arabia Saudită a promovat agresiv gândirea wahhabită în spațiul islamic, o examinare sumară a ideilor și practicilor predominante fiind suficientă pentru a arăta influența pe scară largă a gândirii wahhabite asupra lumii musulmane de astăzi."

Viziunea wahhabită asupra islamului
Muhammad Ibn Abd al-Wahhab a fost preocupat de felul în care oamenii se angajau în practici pe care el le considera politeiste, cum ar fi rugăciunile către sfinți, pelerinajele la morminte și moschei considerate speciale, venerarea copacilor, peșterilor și pietrelor. El a fost, de asemenea, îngrijorat de ceea ce a văzut ca fiind o lejeritate în aderarea la legea islamică și în îndeplinirea obligațiilor religioase, cum ar fi indiferența față de situația văduvelor și a orfanilor, adulterul, lipsa de atenție la rugăciunile obligatorii și eșecul de a acorda părți de moștenire echitabile femeilor. Când Abd al Wahhab a început să predice împotriva acestor încălcări ale legilor islamice, el a caracterizat practicile obișnuite ca fiind jahiliya, același termen ce a folosit și pentru a descrie ignoranța arabilor din perioada preislamică.

Elementul central, în viziunea wahhabită asupra islamului sunnit, îl reprezintă, însă, cu siguranță, respingerea cultului sfinților și al mormintelor.

Wahhabismul a fost, de asemenea, asociat cu practica takfir-ului (etichetarea musulmanilor care nu sunt de acord cu viziunea lor ca apostați).

Deși intens mediatizată, viziunea wahhabită rămâne puternic minoritară și diferă de, sau chiar se opune majorității doctrinelor islamice, vizând în special o practică religioasă pur ritualistă.

Note

Wahhabism
Islamism

Wahhabism


Prolin (Pro, P) proteinleri oluşturan 20 aminoasitten biridir. Diğer tüm aminoasitler birincil amin grubu taşımalarına rağmen, prolin, yan zincirindeki üç karbon atomu bir halka oluşturarak tekrar peptid bağındaki nitrojen atomuna bağlandığı için, birincil amin grubundan yoksundur (-NH2). Prolindeki nitrojen(azot) aslında ikincil amin olarak nitelendirilebilir.

Bu yazıda ya da bilimsel makalelerde Prolin L- ya da D olarak hiçbir ön ek almayarak sadece Prolin diye bahsedilmişse, burada bahsi geçen L- Prolin'dir.

Özellikler
Prolin bazen iminoasit olarak da adlandırılmaktadır. Aslında, IUPAC adlandırma sistemine göre imin grupları karbon-nitrojen arasında çifte bağ bulunması gerekir. Biyolojik terminolojide, aminoasit kategorisi genellikle prolini de içermektedir. Non-esansiyel ve glukojenik amino asittir. Sentezi ve yıkımı alfa ketoglutarat üzerinden olur. Prolin dehidrogenaz ile prolin 5-karboksilat sentezlenir. Prolin 5-karboksilattan glutamat semialdehit dehidrogenaz ile glutamat oluşur ve bunu glutamatın transaminasyonu ile alfa ketoglutarat oluşumu izler.

Doğada Bulunuşu

L- Prolin proteinlerin yapısında hem cis- hem de trans- şeklinde bağ yapabilir. L- Prolin'in daha çok proteinlerin katlanmasına etki etmektedir. Bunun yanında bazı Motivler oluşturarak diğer proteinler için bazı signaller oluşturabilirler.  İnsan derisinde bulunan kolajan proteinlerinin yapısında oldukça bulunmaktadır.

Metabolik bozukluklar
Prolin'in vücuttaki miktarına bakılarak bir takım metabolik bozukluklar ortaya çıkarılabilmektedir.
 Hiperprolinemi Tip 1 Prolin dehihrogenaz eksikliğidir. Hidroksiprolin metabolizması bozulmaz. İdrara prolin ve glisin çıkar.
 Hiperprolinemi Tip 2 Glutamat semialdehit dehidrogenaz eksikliğidir. Hidroksiprolin metabolizması bozulur.

Kaynakça

Apolar aminoasitler

Prolin


روابط إضافية

 Serra Recent Match Results
 Serra World Ranking History

أشخاص على قيد الحياة
رياضيون فرنسيون مغتربون في سويسرا
رياضيون من بوردو
لاعبو كرة مضرب فرنسيون
مواليد 1981
مواليد في بوردو
لاعبو كرة مضرب من بوردو

فلوران سيرا


අංකනය

සියලු සංකිර්ණ සංඛ්‍යා කුලකය සාමාන්‍යයෙන් c මගින් හෝ බ්ලැක් බෝර්ඩ් හි     මගින් හඳුන්වනු ලැබේ.

අනෙකුත් අංකන භාවිතා කළ හැකි වුවද සංකීර්ණ සංඛ්‍යා සාමාන්‍යයෙන් ලියනු ලබන්නේ පහත ආකාරයෙනි.

මෙහි a හා b තාත්වික සංඛ්‍යාවන අතර i අතාත්වික ඒකකය වේ. මෙම i 2 = −1යන ගුණය දරයි. a තාත්වික සංඛ්‍යා සංකීර්ණ සංඛ්‍යාවේ තාත්වික කොටස ලෙස හඳුන්වන අතර b තාත්වික සංඛ්‍යාව අතාත්වික කොටස වේ.

උදාහරණයක් ලෙස 3 + 2i තාත්වික කොටස  3 හා අතාත්වික කොටස   2  වූ සංකීර්ණ සංඛ්‍යාවකි. Z = a + bi නම් තාත්වික කොටස (a) Re(z) හෝ ℜ(z), මගින් නම් කරන අතර අතාත්වික කොටස Im(z) හෝ ℑ(z) මගින් නම් කරනු ලැබේ. සෑම තාත්වික සංඛ්‍යාවක්ම අතාත්වික කොටස ශූන්‍ය වූ සංකිර්ණ සංඛ්‍යාවක් ලෙස සැලකීමෙන් තාත්වික සංඛ්‍යා, R, C, හි උපකුලකයක් ලෙස සැලකිය හැක. එනම් a තාත්වික සංඛ්‍යාව a + 0i සංකිර්ණ සංඛ්‍යාව ලෙස හඳුනාගත හැකි බවයි. තාත්වික කොටස ශූන්‍ය වූ සංකිර්ණ සංඛ්‍යා අතාත්වික ලෙස හඳුන්වන අතර එය 0 + bi ලෙස ලියනවා වෙනුවට අතාත්වික සංඛ්‍යාව සාමාන්‍යයෙන් ලියනු ලබන්නේ bi ලෙස පමණි. B යනු 1 නම් 0 + 1i  හෝ 1i ලෙස භාවිතා කරනු වෙනුවට i  ලෙස භාවිතා කරනු ලැබේ.

සමහරක් අංශවලදී (විශේෂයෙන් i යනු ධාරාවේ සංකේතය වූ විදුලි ඉංජිනේරු ශිල්පයේදී) අතාත්වික ඒකකයකදී i  , j ලෙස ලියනු ලැබේ. එනම් සමහරක් විටෙක සංකීර්ණ සංඛ්‍යාවක්          a  + jb  ලෙසද ලියනු ලැබේ.

ශ්‍රිතයක වසම් වර්ණ ගැන්වීම් සලකුණු කිරීම

සංකිර්ණ සංඛ්‍යා දෙකක් සමාන වන්නේ ඒවායේ තාත්වික කොටස් හා අතාත්වික කොටස් සමාන නම් හා එනම් පමණි. වෙනත් ආකාරයකට සංකීර්ණ සංඛ්‍යා දෙක a + bi සහ c + di සමග a,b,c හා d ලෙස ලියනු ලැබුවහොත් එම දෙක සමාන වන්නේ a = c හා b = d නම් පමණි.

සංඛ්‍යා
සංකීර්ණ සංඛ්‍යා

සංකීර්ණ සංඛ්‍යා


ماساشي موتوياما (باليابانية: 本山雅志؛ بالكانا: モトヤマ マサシ)، من مواليد 20 يونيو 1979 في فوكوكا في اليابان، لاعب كرة قدم ياباني.

يلعب مع نادي كاشيما إنتلرز.

كان يلعب مع منتخب اليابان لكرة القدم بين عامي 2000 و2006.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية يابانيون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الدوري الياباني للدرجة الأولى
لاعبو الدوري الياباني للدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الياباني للدرجة الثانية
لاعبو كأس آسيا 2004
لاعبو كأس القارات 2005
لاعبو كاشيما أنتلرز
لاعبو كرة قدم أولمبيون يابانيون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2000
لاعبو كرة قدم يابانيون
لاعبو منتخب اليابان لكرة القدم
لاعبو منتخب اليابان لكرة القدم لدرجة الشباب
لاعبون فازوا بكأس الأمم الآسيوية
مواليد 1979
أعلام كرة قدم من محافظة فوكوكا
لاعبو جيرافانز كيتاكيوشو

ماساشي موتوياما


|- bgcolor="#eeeeee" align=center
! colspan="4" | Natjecatelj za  Hrvatsku

Damir Atiković (Zagreb, 17. veljače 1971.), hrvatski stolnotenisač.

Nastupio je na Olimpijskim igrama 1996. U natjecanju parova bio je plasiran od 17. do 24. mjesta.

Na Mediteranskim igrama 1997. je osvojio brončanu medalju u parovima.

Bio je član Industrogradnje i Večernjeg lista iz Zagreba.

Izvori

Hrvatski stolnotenisači

Damir Atiković


Astronot, kozmonot ya da uzay insanı, uzay çalışmalarına katılmak üzere eğitilen kişidir. İnsanlı uzay uçuşlarının seyrekliği nedeniyle eğitim gören uzay insanlarının bir kısmı yedek kadroda kalarak uzay görevi alamamıştır. Buna karşılık, uzay turistleri, gerekli eğitimi aldıkları için uzay insanı olarak adlandırılabilir.

Uzaya insan gönderen ülkelerin dillerinde
Uzay insanına İngilizce astronaut, Rusça kozmonot (космона́вт) denir. Bu iki kelime, Yunanca ástron (yıldız) ve kosmos (evren) kelimelerinin nautes (denizci) kelimesiyle birleşmesinden oluşur. Türkçede de Amerikalı ve Rus uzay insanları için yaygın olarak kullanılır.

Çince (pinyin) uzay insanına hángtiān yuán denir. Çince terimin taykonot olduğu yönünde Çin dışında yanlış bir kanı vardır. Taykonot terimi, Malezyalı etnik bir Çinli tarafından 1998'de ortaya atılmış ve batı medyasında hızla yayılmıştır. Çince tàikōng (uzay) teriminden türeyen bu kelime Çin'de kullanılmadı. Buna en yakın Çince terim, tàikōng rén, uzaya çıkmış kişi anlamında kullanılmaktadır. Türkçe uzay insanı teriminin karşılığı olarak uzun süre yǔháng yuán (evren gezgini) kullanıldı. Hángtiān yuán, Çin hükûmetinin resmi yazışmalarda kullandığı terimdir. Hava Kuvvetleri Komutanlığı 2023 yılında uzay ziyareti yapacak Türk Uzay Adamlarını yetiştirmek için eğitimlerine başlamış bulunmaktadır.

Türkiye'de Türk Dil Kurumu tarafından 2005 yılında "Astronot" sözcüğü için Türkçe karşılık olarak "gökmen" ve "uçman" sözcükleri önerilmiştir. 2021 yılında ise Türkiye Uzay Ajansı başkanı Serdar Hüseyin Yıldırım Özbekçede "astronot, uçurcu" anlamında bulunan Arapça-Farsça kökenli "fezagir" sözcüğünün kullanılmasını önermiştir.

Uzaya kendi imkânlarıyla insan gönderen ülkeler şu ana kadar ABD, Rusya (Sovyetler Birliği) ve Çin olmakla birlikte, diğer ülkelerin dillerinde de bu kavrama karşılık gelen kelimeler vardır. Örneğin, Fransızca spationaute (okunuşu: spasyonot) kelimesi Latince spatium kelimesinden türetilmiştir.

Layka, uzaya giden ilk canlı bir köpek olmuştur. Uzaya giden ilk insan 'Yuri Gagarin', uzaya giden ilk kadın 'Valentina Tereşkova' ve  Ay'a ayak basan ilk insan 'Neil Armstrong' olmuştur.

Ayrıca bakınız
 Uzayda en uzun süre kalan astronotlar listesi
 İnsanlı Ay yolculukları
 Uzay yolculuğu

Kaynakça

Amerika Birleşik Devletleri'nde geliştirilen video oyunları

Astronot


Candice Renoir é uma série policial francesa criada por Robin Barataud, Brigitte Peskine e Solen Roy-Pagenault. Originalmente transmitida pelo canal France 2 desde 2013, em Portugal é transmitida pela RTP2 e AXN White desde 2016 e no Brasil desde 2020 pela AXN.

Sinopse
Candice Renoir (Cécile Bois), mãe de quatro filhos, regressa a França, específicamente para a vila de Sète perto de Montpellier, para retomar seu trabalho como comandante da polícia nacional francesa depois de ter passado 10 anos como expatriada em vários lugares do mundo como: México, Los Angeles, Dacar e Singapura ao lado do marido de quem divorciou-se após uma infidelidade da parte dele. Candice tem de lidar com seus filhos que não estão satisfeitos com a nova situação, e com sua nova equipa de trabalho que não a recebe muito bem e cuja confiança deve ser conquistada. Sua chefe também não está feliz com o retorno dela e, além disso, sua maneira particular de pesquisar e se vestir, não condizente com a seriedade de seu trabalho, não melhora a percepção deles sobre ela. Esta longa ausência e a conotação de mãe de família numerosa são desvantagens que Candice consegue, de forma brilhante, transformar em vantagens: ela resolve as investigações criminais mais complexas com um bom senso e pragmatismo fora de comum. Sendo mulher, loira e encantadora, Candice é subestimada amiúde pelos seus interlocutores.

Personagens

Equipa de Candice
 Cécile Bois: Comandante Candice Renoir (née Muller). Embora seja uma investigadora muito competente após 10 anos de ausência tem problemas para voltar ao ritmo do trabalho policial, especialmente no que toca às novas tecnologias.
 Raphaël Lenglet: Capitão Antoine Dumas. Ele tem dificuldade para aceitar Candice como comandante desde que a comissária Attia tinha-lhe prometido a promoção.
 Gaya Verneuil: Tenente Chrystelle Da Silva. Luso-francesa, não confia em quase ninguém, fala pouco e oculta tudo ao respeito da vida própria, tem um filho chamado Lucas. (Temporadas 1-5, recorrente na temporada 9, em 2 episódios)
 Mhamed Arezki: Brigadeiro Jean-Baptiste Medjaoui. (Temporadas 1-2, convidado na 3.ª)
 Yeelem Jappain: Tenente Valentine Atger. (Temporada 5-9)
 Ali Marhyar: Brigadeiro Meddhi Badou. (Temporada 3)
 Philippe Duquesne: Brigadeiro Albert Maruvel. (Temporada 3, episódios 1-7)

Outros policiais
 Samira Lachhab: Comissária Yasmine Attia, primeira superiora de Candice. Abertamente hostil, ela sugere ao Antoine que forçaram-na para contratar Candice. (Temporadas 1-3)
 Stéphane Blancafort: Comandante David Canovas. (Temporadas 2-4, convidado na 5.ª)
 Nathalie Boutefeu: Comissária Sylvie Leclerc, a nova superiora de Candice. (Desde a 4.ª temporada)
 Alix Poisson: Pascale Ibarruri, chefe da Polícia científica. (Temporadas 1-2).
 Delphine Rich: Aline Jego, responsável pela Polícia científica. (Desde a 2.ª temporada).

A família de Candice
 Clara Antoons: Emma Renoir, a filha mais velha de Candice, tem saudades da sua antiga vida.
 Étienne Martinelli: Jules Renoir, filho mais velho de Candice, é apaixonado pela gastronomia. O rapaz tem 14 anos de idade no início da série.
 Paul Ruscher: Martin Renoir, um dos gémeos. O menino tem 8 anos de idade no início da série.
 Alexandre Ruscher: Léo Renoir, o outro gémeo.
 Fanny Cottençon: Magda Muller, mãe de Candice (Temporada 4)
 Arnaud Giovaninetti: Laurent Renoir, ex-marido de Candice (Temporadas 1-2)

Adaptações
Em 2020, o canal de televisão comercial polaco Polsat iniciou a produção de sua própria versão de "Candice Renoir" chamada "Komisarz Mama".

Séries de televisão criminais
Programas de televisão da França que estrearam em 2013
Programas da France 2
Séries de televisão criminais da década de 2010
Séries de televisão de comédia policial da França

Candice Renoir


Dušan Karpatský  (Trebišov, Slovačka, 28. veljače 1935.  Prag, Češka, 31. siječnja 2017.), najistaknutiji češki kroatist, književni povjesničar i prevoditelj, dopisni član Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti.

Životopis
Rodio se je u slovačkom mjestu Trebišovu. Diplomirao češki i hrvatski jezik i književnost na Karlovu sveučilištu u Pragu. Još kao student bio u neprekidnom kontaktu s hrvatskom književnom i kulturnom sredinom, s kojom je ostao do kraja života.

Radio od početka 1960-ih. Prvo je bio je urednik u uglednim književnim mjesečnicima. U drugoj polovici 1960-ih radio je u Zagrebu kao lektor češkog jezika na Filozofskom fakultetu u Zagrebu, od 1966. do 1967. i od 1969. do 1970. godine. Politički razlozi ranih 1970-ih (sječa hrvatskog proljeća, ušutkivanje svega prohrvatskog i nezamjeranje svježe okupiranog ČSSR-a političkom partneru iz istočnog bloka Jugoslaviji) bili su razlozi zbog kojih mu je bilo zabranjeno objavljivanje. Blokada je trajala od 1972. do 1981. godine. Tijekom te blokade, 1978. zaposlio se u Češkoj, u Pragu, gdje je sve do do 1989. bio kao lektor hrvatskog jezika na Jezičnoj školi.

Bio je vrstan poznavatelj hrvatskoga jezika. Što u zasebnim knjigama, što u antologijama, opus mu čini oko 70 prijevoda hrvatskih pisaca. Prevedeni autori su Miroslav Krleža, Marija Jurić Zagorka, Ranko Marinković, Ivan Aralica, Ivo Brešan, Slobodan Novak, Pavao Pavličić, Ivo Andrić. Gotovo cjeloživotni pothvat Dušana Karpatskog je izdavanje sabranih djela Miroslava Krleže u sedam knjiga, dovršeno 2013. S timom prevoditelja Karpatský je na češki preveo najvažnije Krležine romane, drame te pjesnička i memoarska djela. Od prevedenih djela ističe se prijevod Bašćanske ploče i Mažuranićeve Smrti Smail-age Čengića. Opus prevedenih pjesama obuhvaća prijevode pojedinih pjesama Antuna Gustava Matoša, Vladimira Vidrića, Antuna Branka Šimića, Dobriše Cesarića, Drage Ivaniševića, Jure Kaštelana, Vesne Parun,Josipa Pupačića, Ivana Slamniga, Arsena Dedića, Jakše Fiamenga, Dragutina Domjanića, Frana Galovića, Gustava Krkleca, Vjekoslava Majera, Nikole Šopa, Slavka Mihalića, Milivoja Slavička i drugih.

Angažirao se u Češkoj na širenju istine o stradanju Hrvatske i BiH u velikosrpskoj agresiji, u što je uložio svoj trud i ugled kao intelektualac i humanist. Zbog toga je slovio kao neslužbeni veleposlanik hrvatske kulture u Češkoj.

Dušan Karpatský je zaslužan i za promociju češke kulture u Hrvatskoj svojim tekstovima o povijesti češke i slovačke književnosti te posebno značajnom Croaticom na češkom jeziku, bibliografijom prijevoda hrvatskih pisaca na češki iz 1983. Karpatský je 2003. u Zagrebu objavio Zlatnu knjigu češkog pjesništva, a hrvatsku kulturu trajno je zadužio 2007. češkom antologijom hrvatskog pjesništva Koráb koralový (Korablja od koralja). Zaslužan je za hrvatsku kulturu i svojim otkrićima češki pisanih književnih tekstova Stjepana Radića, objavljenih 1985. u hrvatskom prijevodu u knjizi Praški zapisi, a pronašao je i sedmojezični rječnik češkoga benediktinca Petra Lodereckera iz 1605. koji se temelji na poznatom petojezičnom rječniku Fausta Vrančića iz 1595. godine.

Dušan Karpatský je osmislio i veliku izložbu 500 godina hrvatske književnosti u Češkoj priređenu 2000. u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici u Zagrebu te izložbe Pola tisućljeća češko-hrvatskih književnih odnosa održane 2002. u praškoj Nacionalnoj knjižnici.

Objavio antologijsku zbirku hrvatskih pjesama o moru Má duše je moře. Poezie charvátského Jadranu (Duša mi je more, 2001.). Napisao je 2002. dvojezični leksikografski pregled osoba zaslužnih za održavanje češko-hrvatskih kulturnih kontakata Mali hrvatsko–češki biografski leksikon. Djelo je važno za proučavanje hrvatsko-čeških veza.

Nagrade i priznanja
 Počasni član Hrvatsko-češkog društva.
 1990. izabran je za dopisnog člana Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti.
 1990. nagrađen je nagradom Društva hrvatskih književnika nagradom Julije Benešić.
 2001. odlikovan je Redom Danice hrvatske s likom Marka Marulića.
 2002. nagrađen Ininom nagradom za promicanje hrvatske kulture u svijetu za 2001. godinu.
 2008. nagrađen nagradom Matice hrvatske Nagrada Ljudevit Jonke za iznimna postignuća u promicanju hrvatskog jezika i književnosti u svijetu. Prvi je dobitnik te nagrade.
 2015. nagrađen nagradom Marija i Stjepan Radić, koju dodjeljuje Hrvatsko-češko društvo.

Izvori

Vanjske poveznice
 HAZU: Umro istaknuti češki kroatist Dušan Karpatský, Hrvatski katolički radio, 1. veljače 2017.

Životopisi, Prag
Kroatisti

Književni povjesničari
Prevoditelji
Dopisni članovi HAZU
Češki znanstvenici

Dušan Karpatský


Tau Coronae Borealis (τ CrB / 16 Coronae Borealis) es una estrella en la constelación de Corona Boreal de magnitud aparente +4,76.
Se encuentra a 113 ± 3 años luz de distancia del sistema solar.

Tau Coronae Borealis es una gigante o subgigante naranja de tipo espectral K1III-IV.
Con una temperatura efectiva de 4808 ± 23 K, brilla con una luminosidad 16 veces mayor que la luminosidad solar.
Tiene un diámetro 6 veces más grande que el del Sol, lo que está de acuerdo con su clasificación intermedia entre gigante y subgigante.
Gira lentamente sobre sí misma, con una velocidad de rotación proyectada de 1,0 km/s.
Presenta una metalicidad —abundancia relativa de elementos más pesados que el helio— algo más baja que la solar ([Fe/H] = -0,07).

De acuerdo al Bright Star Catalogue, Tau Coronae Borealis comparte movimiento propio con una tenue estrella de magnitud +13,2 cuya separación visual es de 2,2 segundos de arco; aparece clasificada como probable binaria astrométrica presumiblemente de largo período.
Asimismo, existe cierta evidencia de que Tau Coronae Borealis puede ser también una binaria espectroscópica, por lo que podría ser un sistema estelar triple.

Referencias

Gigantes naranjas
Estrellas binarias
Constelación de Corona Borealis

Tau Coronae Borealis


Gary Lewis & the Playboys est un groupe américain de pop et de rock des années 1960, dirigé par le musicien , fils aîné de Jerry Lewis. Le groupe est particulièrement connu pour leur chanson , sortie en 1965. Cette chanson, co-écrite par Al Kooper, est la première d'une liste de sept chansons à avoir été classées dans le top 10 du Billboard Hot 100 entre 1965 et 1966, toutes avec la participation de Leon Russell.

Membres originels
  - batterie et chant
 David Walker - guitare rythmique
 Allan Ramsay - guitare basse
 David Costell - guitare principale
 John West - orgue Hammond et Cordovox (accordéon électronique)

Discographie

Singles

Albums

Compilations

Références

Notes

Liens externes

Groupe musical américain des années 1960

Gary Lewis & the Playboys


Wakendorf I, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bölge. 5,34 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 428 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Kurt Böttger tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-trave-land.de

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Wakendorf I


Družba Sestara života (eng. Sisters of Life), ženska je katolička redovnička zajednica (kongregacija), s karizmom brige za dostojanstvo i svetost ljudskoga života. Osnovao ju je 1991. kardinal John O'Connor u New Yorku. Osim u New Yorku i okolici, djeluju u Stamfordu, Philadelphiji, Washingtonu, Denveru, Phoenixu i Torontu.

Povijest
Utemeljitelj, kardinal O'Connor, početak Reda veže uz svoj posjet sabirnom logoru u Dachauu 1975., prigodom kojega je donio odluku o zauzetijem djelovanju u zaštiti ljudskoga života. Nakon višegodišnje molitve, u mjesnom newyorkškom katoličkom listu objavljuje članak "Traži se pomoć: Sestre života" (eng. Help Wanted: Sisters of Life), u kojemu iznosi viđenje ženske zajednice posvećene zaštiti i proslavi svetosti svakoga ljudskoga života, počevši od nerođene djece. Poziv su prenijeli brojni mediji, te je kardinal primio na stotine pisama. Dana 1. lipnja 1991., osam žena okupilo se u New Yorku i oformilo zajednicu.

Kao redovničku ustanovu, kongregaciju je 2004. priznao kardinal Edward Michael Egan.

Sestre žive u dvama samostanima u Torontu i četirima u New Yorku (samostani sv. Pavla apostola, Svetoga Srca Isusova, sv. Barnabe i sv. Franje).

Apostolat
Uz tri tradicijska zavjeta na siromaštvo, čistoću i poslušnost, Sestre se drže i četvrtoga zavjeta, očuvanja svetosti ljudskoga života. Apostolat reda je pružanje pomoći (»duhovno majčinstvo«) ženama koje su učinile pobačaj, ženama s postabortivnim sindromom, trudnicama i majkama u potrebi. Sestre vode centre za trudnice u New Yorku, Philadelphiji, Phoenixu i Torontu. U suradnji sa svećenicima organiziraju i različite susrete za majke, trudnice i žene ranjene iskustvom pobačaja. Nude i duhovno savjetovanje na koledžima u Coloradu, Državnom sveučilištu Sjeverne Dakote, Sveučilištu Južne Kalifornije i Arizonskom državnom sveučilištu.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene mrežne stranice

Kršćanski redovi i društva
New York
Pro-life pokret

Sestre života


Agrilus elegantulus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Waterhouse, 1889.

Referências

elegantulus

Agrilus elegantulus


Tunápolis es un municipio brasileño del estado de Santa Catarina. Tiene una población estimada al 2022 de 4916 habitantes. Pertenece a la Región metropolitana del Extremo Oeste.

Historia
La colonización de Tunápolis comenzó en 1950, con emigrantes de origen alemán provenientes de Río Grande del Sur. Al encontrar en el lugar cactus de la especia "tuna", llamaron a la localidad Tunápolis. El 20 de septiembre de 1951 se realizó la primera misa en la localidad, fecha que se considera como fundacional, el padre Balduíno Schneider eligió a la Santísima Trinidad como patrona de la ciudad.

La actividad de la localidad era la agricultura y la extracción de madera. Tunápolis comenzó su proceso de emancipación en los años 1980, emancipándose de Itapiranga el 26 de abril de 1989.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio del municipio
 Sitio de la cámara del municipio

Localidades de Santa Catarina
Localidades establecidas en 1989
Brasil en 1989
Localidades fronterizas de Brasil

Tunápolis


The Los Angeles Alligator Farm, located next door to the Los Angeles Ostrich Farm in the Lincoln Heights neighborhood of Los Angeles, California, United States, was an alligator farm and a major city tourist attraction from 1907 until 1953.

Originally situated across from Lincoln Park, at 3627 Mission Road, it moved to Buena Park, California in 1953, where it was renamed the California Alligator Farm.

The Buena Park location was a "two-acre, junglelike park" across from Knott's Berry Farm. Circa 1974, it housed "more than a hundred species representing all five orders of reptiles, with an emphasis on crocodilians." Alligator and snake shows were held daily in summer and weekly in the off-season.

The attraction was shut down in 1984 after attendance dropped below 50,000 people annually, and the animals were relocated to a private estate in Florida.

See also
Cawston Ostrich Farm

References

External links
LincolnHeightsLA.com: Los Angeles Alligator Farm 1907-1953
Laist.com: Los Angeles Alligator Farm

Zoos in California
Lincoln Heights, Los Angeles
Defunct amusement parks in California
Former zoos
History of Los Angeles
Tourist attractions in Los Angeles
1907 establishments in California
1984 disestablishments in California
Amusement parks closed in 1984
Amusement parks opened in 1907

Los Angeles Alligator Farm


Martine Clémenceau (* 18. März 1949) ist eine französische Pop- und Chansonsängerin.

Ihre Karriere startete 1971 mit dem Sieg beim World Popular Song Festival in Tokio mit dem Schlager Un Jour L'Amour. Sie wurde ausgewählt, für Frankreich beim Concours Eurovision de la Chanson 1973 in Luxemburg anzutreten. Mit dem Chanson Sans Toi landete sie auf Platz 15.

Ihr größter Erfolg war die Popsingle Solitaire von 1981, die als englische Version, gesungen von Laura Branigan 1983, ein weltweiter Hit wurde. Die deutsche Fassung Immer mehr – samt einer gleichnamigen LP mit acht Kompositionen von Clémenceau – sang 1982 die italienische Sängerin Milva.
In den 1990er Jahren war Clémenceau als Komponistin, besonders für den Sänger Herbert Léonard, tätig.

Diskografie
 1972: Un Jour l'Amour
 1979: Martine Clemenceau
 1981: Clémentine
 1983: Martine Clémenceau

Weblinks

 Martine Clémenceau bei Myspace
 Diskografie bei encyclopedisque.fr

Einzelnachweise

Komponist (Frankreich)
Chansonsänger
Interpret eines französischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Franzose
Geboren 1949
Frau

Martine Clémenceau


Oncán es una subcomisaría del municipio de Mérida en el estado de Yucatán localizado en el sureste de México.

Toponimia
El nombre (Oncán) significa en maya yucateco "aguacate y serpiente" , por provenir de los vocablos on que significa aguacate (Persea americana) y can que significa serpiente.

Localización
Oncán se encuentra se encuentra localizada a 13 kilómetros al oriente del centro de la ciudad de Mérida.

Infraestructura
Entre la infraestructura con la que cuenta:
Una iglesia católica
Un parque.
Un kínder.
Una escuela primaria.
Una casa comisarial.
Una cancha.
Una exhacienda.

Datos históricos
Hasta el  perteneció al municipio de Tixkokob.

Importancia histórica
Tuvo su esplendor durante la época del auge henequenero y emitió fichas de hacienda las cuales por su diseño son de interés para los numismáticos. Dichas fichas acreditan la hacienda como propiedad de Manuel Medina.

Galería

Véase también
 Fichas de haciendas mexicanas

Referencias

Enlaces externos

Comisarías y subcomisarías de Mérida

Localidades del municipio de Mérida (Yucatán)
Toponimia maya
Haciendas de Yucatán
Haciendas de México que emitieron fichas de pago

Oncán


În mitologia greacă, Cefeu (în greacă: Κηφεύς Kepheús) este numele a doi conducători ai Aethiopiei, care erau bunic și nepot.

Cefeu, regele Feniciei
Cefeu, fiul lui Agenor, este regele Cefeu cel mai bine cunoscut și nepotul celuilalt Cefeu. Într-o altă variantă, tatăl lui Cefeu a fost identificat ca fiind Belus sau Phoenix. Dacă Belus a fost tatăl său, el a avut-o pe Anchinoe, fiica lui Nilus, ca mamă, și i-a avut pe Danaus, Aegyptus și Phineus ca frați. El a fost numit Iasid Cepheus, o referire la descendența lui argiviană prin regele Iasus din Argos, tatăl lui Io.

Mitologie

Cefeu are un rol proeminent în legenda lui Perseu ca soț al încântătoarei Casiopeea și tată al prințesei Andromeda, și al cărui frate Phineus urma să se căsătorească cu Andromeda. Diverse surse au descris regatul său ca fiind Etiopia sau orașul Joppa (Jaffa) în Fenicia.

Când Casiopeea, mândra soția a lui Cefeu, s-a lăudat prostește că Andromeda era mai frumoasă decât nereidele, nimfele mării s-au supărat, ba chiar și zeul Poseidon. Astfel, zeul mării a trimis un potop și apoi pe monstrul marin Cetus pentru a ataca pământurile Etiopiei. Cefeu și Casiopeea au consultat apoi un înțelept oracol al lui Amon (identificat cu Zeus) din oaza Siwa a deșertului libian, care a declarat că nenorocirea se va încheia abia atunci când fiica lor, Andromeda, îi va fi oferită monstrului ca sacrificiu. La insistența poporului său, regele a înlănțuit-o pe prințesă de o stâncă de pe mal pentru a fi devorată de Cetus.

Andromeda a fost salvată de la această soartă atunci când Perseu, care zbura spre casă cu trofeul lui (capul Medusei), a trecut prin regatul lui Cefeu și a observat că o fată de o mare frumusețe era înlănțuită de o stâncă de pe malul mării. Perseu s-a îndrăgostit de ea la prima vedere și s-a angajat să ucidă monstrul dacă ea îi promite să se căsătorească cu el; sau, într-o versiune ușor diferită, s-a apropiat de tatăl ei, Cefeu, și a obținut o promisiune echivalentă din partea lui. Eroul a ucis apoi monstrul cu sabia sau cu secera (sau l-a transformat în stană de piatră, arătându-i capul Gorgonei Medusa). Perseu s-a spălat de sânge în izvorul de lângă orașul Iope care a devenit mai târziu o apă roșie, din cauza sângelui scurs.

Cefeu și Casiopeea i-au permis lui Perseu să devină soțul Andromedei după ce a folosit capul Medusei pentru a-l transforma pe Phineus și pe oamenii lui în stane de piatră, deoarece au complotat împotriva lui. Potrivit lui Hyginus, logodnicul lui Andromeda se numea Agenor. După ce a petrecut un an la curtea socrului său, Perseu a pornit în cele din urmă către Serifos cu soția lui. Deoarece Cefeu nu avea moștenitori proprii, cei doi soți i-au permis să-l adopte pe primul lor copil, Perses, care a fost destinat să dea numele poporului persan. Cefeu a fost transformat mai târziu în constelația Cefeu.

Note

Bibliografie

Surse primare
 Pseudo-Apollodorus, The Library with an English Translation by Sir James George Frazer, F.B.A., F.R.S. in 2 Volumes. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1921.
 Pseudo-Hyginus, Fabulae and Astronomica. Translated and edited by Mary Grant. University of Kansas Publications in Humanistic Studies, no. 34. Lawrence: University of Kansas Press, 1960.
 Ovid. Metamorphoses. Translated by More, Brookes. Boston, Cornhill Publishing Co. 1922.

Surse secundare
 The Routledge Handbook of Greek Mythology by Robin Hard. Based on H.J. Rose's Handbook of Greek Mythology. Page 240
 The Heroes Or, Greek Fairy Tales for my Children by Charles Kingsley (1901). Page 38

Mitologia greacă
Eponime ale craterelor de pe Lună

Cefeu, regele Etiopiei


Fábio Júnior (født 20. november 1977) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Brasiliens fodboldlandshold

|-
|1998||1||0
|-
|1999||2||0
|-
!Total||3||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Fábio Júnior


El Bank of New Zealand (BNZ) es uno de los bancos más grandes de Nueva Zelanda. Fue fundado en 1861 en la ciudad de Auckland y en diciembre del mismo año abrió su primera sucursal en Dunedin en diciembre de 1861. Hoy en día la operación del banco incluye servicios financieros institucionales, empresariales y banca detallista. El banco da empleo a más de 5000 personas en Nueva Zelanda. En 1992 el banco fue adquirido por el  National Australia Bank y actualmente opera como una subsidiaria de este, aunque es dirigido localmente por un consejo de administración neozelandés.

Referencias

Bancos de Nueva Zelanda

Bank of New Zealand


Kanna Arihara (; ), cunoscută profesional ca , este o actriță japoneză și o fostă cântăreață.

Referințe

Legături externe
  Profil pe Cute Hello! Project
  Blog oficial

Nașteri în 1993
Nașteri pe 15 iunie
Actrițe japoneze
Idoli japonezi
Vedete japoneze de televiziune
Japonezi în viață
Cântărețe din secolul al XXI-lea

Kanna Arihara


FC Midtjylland i europæiske turneringer er en oversigt over FC Midtjyllands resultater og målscorere i europæiske turneringer.

UEFA Cup 2001-02
I 2001-02 deltog FC Midtjylland i to runder af UEFA Cuppen.

I 2015-16 kvalificerede FC Midtjylland sig for første gang til et gruppespil i en europæisk turnering.

Europæiske turneringer

FC Midtjylland i europæiske turneringer


Daren Maxwell Kagasoff (Encino, California; 16 de septiembre de 1987) es un actor estadounidense, más conocido por haber interpretado a Ricky Underwood en la serie de televisión de ABC Family The Secret Life of the American Teenager.

Biografía
Kagasoff nació en Encino, California, hijo de una diseñadora y de un joyero de diamantes. Él es el segundo de sus tres hijos, tiene un hermano mayor llamado, Justin, y una hermana menor llamada, Natalie. Asistió al Montclair para cursar la escuela secundaria y participó en el equipo de béisbol de su escuela de A MCP, además su mejor amigo fue Saachi Cywinski, ha logrado mantener su sólida amistad. Asistió a la escuela State University en San Francisco, luego decidió convertirse en actor. Se mudó a Los Ángeles, y obtuvo un personaje principal en una producción teatral de Suburbia, que ha sido adaptada para una película producida en 1996 del mismo nombre.

Carrera
Después de tomar clases de actuación, Kagasoff comenzó a participar en producciones de televisión y luego en el cine. En una de sus primeras actuaciones, fue cuando actuó junto a Brenda Hampton interpretando su personaje de Ricky Underwooden la serie de televisión de ABC Family, en The Secret Life of the American Teenager.

En enero del 2010 en la cadena VMAN, en una entrevista dio a conocer diciendo que en sus celebridades le gustaría que lo compararan con Leonardo DiCaprio y Emile Hirsch. También dijo que a pesar de sus actuaciones en televisión, que le gustaría participar en películas y obras teatrales. Por su personaje de Ricky Underwood en Secret Life, ha sido comparado con Luke Perry tras interpretar su personaje de Beverly Hills, 90210.
En el 2014 actuó en la película de terror Ouija.

Filmografía

Enlaces externos

Actores de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos

Daren Kagasoff


Toledo es una estación ferroviaria española de carácter terminal situada en la ciudad de Toledo en Castilla-La Mancha. El edificio actual, inaugurado en 1919 y restaurado en 2005, destaca por su estilo neomudéjar. Fue declarado Bien de Interés Cultural con la categoría de monumento el 21 de noviembre de 1991.

En 2010, recibió cerca de un millón y medio de pasajeros. Desde su apertura, en noviembre de 2005, hasta su decimoquinto aniversario, en noviembre de 2020, se estima que la estación terminal ha recibido en torno a 21,5 millones de pasajeros procedentes, en su inmensa mayoría, de la madrileña estación de Puerta de Atocha.

Situación ferroviaria
La estación se encuentra en el punto kilométrico 20,842 de la línea de alta velocidad La Sagra-Toledo ramal de la línea de alta velocidad Madrid-Sevilla.

Además pertenecía a las líneas férreas Castillejo-Añover a Toledo y Bargas-Toledo. La primera fue cerrada y parcialmente aprovechada para los enlaces de alta velocidad con Toledo y la segunda que unía Toledo con Extremadura fue clausurada en 1968.

Historia
El ferrocarril llegó a Toledo el 12 de junio de 1858 con la puesta en marcha de la línea que la unía con Castillejo y con ello a las radiales que unían Madrid con Andalucía y el Levante. La inauguración contó con la presencia de Isabel II y Francisco Javier de Istúriz, presidente del gobierno. En diciembre de ese mismo año José de Salamanca impulsor de la línea a través de la Compañía del Ferrocarril de Castillejo a Toledo transfirió su concesión a la Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante (generalmente abreviada como MZA).

En 1917 se iniciaron las obras para sustituir la antigua estación de 1858 por una totalmente nueva. Narciso Clavería, fue el encargado de la construcción que concluyó en 1919 dando lugar a una estación de diseño atípico y de claro estilo neomudéjar que en su época generó polémica por alejarse drásticamente del diseño sobrio y funcional de la anterior estructura realizada por Eugenio Page.

El 5 de julio de 1927 el Estado inició las obras de una pequeña línea férrea de apenas 18 kilómetros que buscaba unir Toledo con Bargas. Con ello se pretendía que Toledo dejará de ser una estación terminal y tuviera una conexión con Extremadura. A pesar de la sencillez de las obras fueron paralizadas en 1931 y no se retomaron hasta 1938 tras varios amagos de abandonar el proyecto. En 1939 Toledo fue enlazada por fin con la radial Madrid-Cáceres y con la Toledo-Castillejo. Aunque puesta en marcha la línea no tardó en tener problemas debido a su deficiente construcción que la hacían vulnerables a las continuas crecidas del río Tajo las cuales anegaron en varias ocasiones un puente cercano a la ciudad de Toledo obligando a suspender el tráfico. Finalmente el 26 de febrero de 1947 se decidió una nueva suspensión que resultó ser definitiva ya que RENFE ordenó el cierre de la línea en 1968.

El 15 de noviembre de 2005 se abrió la línea de alta velocidad La Sagra-Toledo, tercera línea de alta velocidad abierta en España uniendo de forma exclusiva hasta La Sagra y sin estaciones intermedias Toledo con Madrid. Desde la apertura de la línea de alta velocidad Toledo no cuenta con ningún enlace férreo por ancho convencional a la red ferroviaria española lo que impide el tráfico de mercancías a las zonas industriales de la ciudad.

En 2016 la fachada fue restaurada de nuevo.

La estación
La estación de ferrocarril de Toledo es una estación monumental catalogada como tal desde 1991. Es obra del arquitecto Narciso Clavería. El grueso de la construcción se llevó a cabo entre 1916 y 1917. Fue restaurada en el año 2005 con la llegada de la alta velocidad. Se encuentra al este de la ciudad.

De estilo neomudéjar abarca una superficie de 12 600 metros cuadrados. Para su construcción se usó ladrillo, piedra, hierro y cemento. El edificio de viajeros se compone de un pabellón central flanqueado por dos alas laterales de menor altura. Toda la estructura está decorada con arcos polilobulados y almenas escalonadas en la parte superior. En uno de los extremos se encuentra la torre del reloj. Cinco puertas permiten acceder a un vestíbulo de gran riqueza ornamental que ofrece una buena muestra de la artesanía y orfebrería toledana:  mosaicos de azulejos, celosías, taquillas y lámparas forjadas. Con la renovación operada en 2005 se modernizaron los andenes, se construyeron nuevas marquesinas para proteger a los viajeros además de renovar la existente, se realizó un aparcamiento de 325 plazas, una nueva cafetería y nuevos accesos. Se recolocó también la valla histórica de la estación, obra de Julio Pascual, que también goza de la consideración de Bien de Interés Cultural. La torre del reloj fue ampliamente restaurada.

Dispone de dos andenes, uno lateral al que accede la vía 1 y otro central compartido por las vías 2 y 3. Carece de vías de servicio o de playa de vías. Dado que se trata de una estación terminal, todas las vías se integran en la misma plataforma.

Cuenta con venta de billetes, atención al cliente, aseos y cafetería. Todo el recinto está equipado con servicios adaptados para las personas con minusvalía. En el exterior existe un aparcamiento de 325 plazas, una parada de taxi y otra de autobuses urbanos.

Servicios ferroviarios
La única conexión de la estación permite unir Toledo con Madrid a través de 15 relaciones diarias en ambos sentidos gracias a trenes Avant de media distancia y alta velocidad que completan el recorrido en 30 minutos. Hasta 2011 también existía una conexión de velocidad con Albacete mediante trenes Avant 1 o 2 veces al día (que previamente se realizaba con un AVE). Esta conexión fue recuperada en julio de 2022 con una única frecuencia diaria por sentido.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 La estación en la web de Adif
 Web de Renfe
 Ruta del AVE Madrid-Toledo

Toledo
Toledo
Toledo
Arquitectura de Toledo
Arquitectura neomudéjar en España
Estaciones ferroviarias de España en los años 1910
Arquitectura de 1919
Torres del reloj de España
Estaciones de ferrocarril inauguradas en 1919
Bienes de interés cultural de la provincia de Toledo

Estación de Toledo


O Tratado da Carta da Energia (TCE) é um acordo internacional que estabelece uma estrutura multilateral para a cooperação transfronteiriça no setor de energia, principalmente no setor de combustíveis fósseis. O tratado cobre todos os aspetos das atividades comerciais de energia, incluindo comércio, trânsito, investimentos e eficiência energética. O tratado contém procedimentos de resolução de disputas tanto para os Estados Partes do Tratado (em relação a outros Estados) quanto entre os Estados e os investidores de outros Estados, que fizeram investimentos no território do primeiro.

Inicialmente, o processo da Carta da Energia visava integrar os setores de energia da União Soviética e da Europa Oriental no final da Guerra Fria nos mercados europeus e mundiais mais amplos. O seu papel, no entanto, vai além da cooperação leste-oeste e, por meio de instrumentos juridicamente vinculantes, o livre comércio nos mercados globais de energia e a não discriminação para estimular os investimentos estrangeiros diretos e o comércio global transfronteiriço.

As sentenças e acordos das arbitragens internacionais apresentadas por violação da lei do Tratado da Carta da Energia são, por vezes, na casa das centenas de milhões de dólares. Em 2014, os casos da YUKOS foram decididos em favor dos requerentes com base no tratado com um prémio recorde de 50 mil milhões de dólares (US$), embora continuem os recursos nos tribunais nos Países Baixos.

Nos últimos anos, o Tratado da Carta da Energia tem sido criticado por ser um obstáculo significativo à promulgação de políticas nacionais de combate às alterações climáticas, e por desincentivar ativamente os governos nacionais a cumprir os recentes tratados internacionais sobre o clima, como o Acordo de Paris, devido à ameaça de perda financeira.

As versões completas do tratado, tanto consolidadas como oficiais, são de livre acesso.

História

Carta Europeia da Energia
Os primórdios da Carta da Energia remontam a uma iniciativa política lançada na Europa no início dos anos 90. O fim da Guerra Fria ofereceu uma oportunidade sem precedentes para superar as divisões económicas anteriores entre as nações de ambos os lados da Cortina de Ferro. A perspetiva mais brilhante para uma cooperação benéfica mutuamente co-dependente era o setor de energia, dada a crescente demanda de energia da Europa e a vasta disponibilidade de recursos nas nações pós-soviéticas. Além disso, havia uma necessidade reconhecida de estabelecer uma base comumente aceite para a cooperação energética entre os estados da Eurásia. Por essas considerações, nasceu o processo da Carta da Energia.

A declaração original da Carta Europeia da Energia foi assinada em Haia em 17 de dezembro de 1991. Foi uma declaração política de princípios para a cooperação energética internacional em comércio, trânsito e investimento, juntamente com a intenção de negociar um Tratado juridicamente vinculativo, marcando o início do desenvolvimento do Tratado da Carta da Energia. Um dos obstáculos finais foi encontrar uma linguagem que garantisse a soberania nacional sobre os recursos naturais, ao mesmo tempo em que consagrava o princípio da cooperação internacional para permitir o acesso externo a esses recursos. Os negociadores também conseguiram garantir à Áustria e à Suíça que não arcariam com um ónus de trânsito indevido para recursos energéticos.

Tratado da Carta da Energia
O tratado é um acordo multilateral juridicamente vinculativo que abrange a promoção e proteção de investimentos, comércio, trânsito, eficiência energética e resolução de disputas. O tratado foi assinado em Lisboa em Dezembro de 1994, juntamente com um "protocolo sobre eficiência energética e aspetos ambientais conexos" (PEERA). O tratado e o protocolo entraram em vigor em abril de 1998. Uma emenda às disposições relacionadas ao comércio refletindo a mudança dos processos do Acordo Geral sobre Tarifas e Comércio para os processos da Organização Mundial do Comércio também foi acordada naquela época.

Carta Internacional da Energia
A Carta Internacional de Energia é uma declaração política não vinculativa que sustenta princípios-chave para a cooperação internacional em energia. A declaração tenta refletir as mudanças no mundo da energia que surgiram desde o desenvolvimento do Tratado da Carta da Energia original no início da década de 1990. A Carta Internacional da Energia foi assinada em 20 de maio de 2015, por 72 países mais a UE, Euratom e CEDEAO numa conferência ministerial organizada pelo governo dos Países Baixos.

Conferência da Carta de Energia
O artigo 33 do tratado estabelece a Conferência da Carta de Energia, que é o órgão de governo e de tomada de decisões da Organização e tem estatuto de observador da Assembleia Geral das Nações Unidas na resolução 62/75 adotada pela Assembleia Geral a 6 de dezembro de 2007.  Os membros são os países e organizações regionais de integração económica que assinaram ou aderiram ao tratado e estão representados na Conferência e nos seus órgãos subsidiários. A Conferência reúne-se regularmente para discutir questões que afetam a cooperação energética entre os Membros e para rever a implementação do tratado e as disposições do PEEREA, e para considerar novas atividades dentro da estrutura da Carta de Energia. A Conferência da Carta de Energia tem os seguintes órgãos subsidiários:

 Grupo de Estratégia
 Grupo de Implementação
 Comité de Orçamento
 Comité Consultivo Jurídico

Além disso, um conselho consultivo – o Painel Consultivo da Indústria – apresenta os pontos de vista do setor privado sobre questões relevantes relacionadas a investimentos em energia, fluxos transfronteiriços e eficiência energética para a Conferência e para os seus grupos.

A Task Force de Aconselhamento Jurídico foi criada pelo Secretariado da Carta da Energia em 2001 para auxiliar na elaboração de Acordos Modelo equilibrados e juridicamente coerentes para oleodutos e gasodutos transfronteiriços.

Âmbito jurídico do tratado
As disposições do tratado concentram-se em quatro grandes áreas: Comércio de Energia, Investimento, Eficiência Energética, Resolução de Litígios, Trânsito Energético.

Comércio
O propósito do Tratado da Carta da Energia no comércio de energia é criar mercados de energia abertos e não discriminatórios em todos os seus estados membros. Esta estrutura segue as regras do sistema multilateral de comércio, conforme incorporado no Acordo Geral de Tarifas e Comércio (GATT), que mais tarde se tornou a Organização Mundial do Comércio (OMC). O Tratado da Carta da Energia estende o GATT e mais tarde as regras da OMC no setor de energia entre os seus membros. Além disso, o tratado abrange o comércio de todos os materiais energéticos (por exemplo, petróleo bruto, gás natural, combustível de madeira, etc.), todos os produtos energéticos finais (por exemplo, petróleo, eletricidade, etc.) e equipamentos relacionados à energia. As regras de comércio abrangem apenas o comércio de bens, não o comércio de serviços, nem se preocupam com os direitos de propriedade intelectual.

Investimento
O tratado é responsável pela proteção do investimento estrangeiro direto. Estima-se que apenas na União Europeia, Reino Unido e Suíça, o tratado proteja investimentos fósseis de pelo menos 344,6 mil milhões de euros. As suas disposições protegem os investidores e os seus investimentos de riscos políticos envolvidos no investimento num país estrangeiro, como discriminação, expropriação, nacionalização, quebra de contrato, danos devido à guerra, etc. A natureza juridicamente vinculativa do Tratado da Carta da Energia torna-o o único quadro multilateral do mundo para questões especificamente relacionadas com a Energia.

Resolução de litígios
Enquanto que o artigo 27.º estabelece as disposições para a resolução de litígios entre dois Estados Contratantes, o artigo 26.º do Tratado da Carta da Energia prevê disposições expressas para a resolução de litígios decorrentes do tratado entre um investidor de um Estado Contratante e outro Estado Contratante. Este processo é geralmente conhecido como Resolução de Litígios do Estado do Investidor ou ISDS. As opções de regras de arbitragem são:

 Regras do ICSID
 Regras de Instalações Adicionais do ICSID
 Regras ad hoc da UNCITRAL
 As Regras de Arbitragem da Câmara de Comércio de Estocolmo

As reivindicações mais significativas contra a Rússia, referentes à decisão da Yukos, surgiram de acordo com as disposições do Artigo 26.

A redação do tratado levantou algumas questões difíceis na área de Disputas Investidor-Estado por académicos. Em 2021, o tratado foi derrubado pelo Tribunal de Justiça da União Europeia. Algumas áreas de discussão são:

 os padrões de proteção concedidos pelo tratado;
 a responsabilidade internacional dos Estados por violações do tratado;
 os vários procedimentos disponíveis para a reivindicação de direitos sob o tratado;
 as condições a serem satisfeitas antes da reclamação de um reclamante poder ser considerada no mérito;
 o impacto do direito da UE nas reivindicações ao abrigo do tratado;
 as disposições do tratado relativas à tributação;
 possíveis efeitos do TCE no clima;
 possíveis impactos geopolíticos, climáticos e financeiros

e

 efeitos supostamente deletérios sobre os orçamentos dos estados.
 Nathalie Bernasconi-Osterwalder, advogada do Instituto Internacional para o Desenvolvimento Sustentável (IISD na sigla inglesa), critica o TCE por não ter "definições mais precisas de padrões de proteção ao investimento, [por não] estabelecer responsabilidades para os investidores e [por não] integrar inovações em relação à resolução de litígios para garantir transparência e independência", ao contrário de abordagens mais modernas. Além disso, afirma que está a seguir ambições expansionistas.
 Tania Voon, professora de Direito da Universidade de Melbourne, analisa a chamada modernização do TCE por não incluir o ISDS, e vários outros défices como não introduzir "uma distinção entre os investimentos baseados em combustíveis fósseis e os baseados em energias renováveis".
 Membros de vários partidos do Parlamento Europeu aconselharam a comissão a se retirar se a modernização não for adequada.

Eficiência energética
O envolvimento da Carta da Energia em questões de eficiência energética e a sua relação com um ambiente mais limpo foi introduzido na Carta Europeia da Energia de 1991. O subsequente Tratado da Carta da Energia, e em particular o Artigo 19.º do tratado, exige que cada Parte Contratante "... se esforce para minimizar de maneira economicamente eficiente os Impactos Ambientais nocivos decorrentes do uso de energia".

Com base no artigo 19.º do Tratado da Carta da Energia, o Protocolo sobre Eficiência Energética e Aspectos Ambientais Relacionados (PEERA na sigla inglesa) define mais detalhadamente os princípios políticos que podem promover a eficiência energética e fornece orientações sobre o desenvolvimento de programas de eficiência energética. O PEERA foi negociado, aberto para assinatura e entrou em vigor ao mesmo tempo (16 de Abril de 1998) do Tratado da Carta da Energia.

Em contraste com outras atividades no processo da Carta, a ênfase no trabalho sobre eficiência energética não é juridicamente vinculativa, mas sim na implementação prática de um compromisso político para melhorar a eficiência energética. Isso é promovido por meio de discussões políticas baseadas na análise e troca de experiências entre os países membros, especialistas independentes convidados e outras organizações internacionais.

A implementação do PEERA oferece aos seus países membros uma série de melhores práticas e um fórum para partilha de experiências e conselhos de políticas sobre questões de eficiência energética. Neste fórum, é dada especial atenção à estratégia nacional de eficiência energética, fiscalidade, política de preços no sector da energia, subsídios relacionados com o ambiente e outros mecanismos de financimanento dos objetivos de eficiência energética.

Trânsito de energia
O Tratado da Carta da Energia fornece um conjunto de regras que abrangem toda a cadeia energética, incluindo não apenas os investimentos em produção e geração, mas também os termos sob os quais a energia pode ser comercializada e transportada pelas várias jurisdições nacionais para os mercados internacionais. Como tal, o acordo destina-se a evitar a interrupção da passagem de combustível entre os países.

Protocolo de trânsito
O Protocolo de Trânsito da Carta da Energia é um projeto de protocolo cujas negociações ainda não foram finalizadas. O Protocolo ampliaria e fortaleceria as disposições do tratado sobre questões de trânsito de energia para mitigar alguns riscos operacionais específicos que continuam a afetar os fluxos de trânsito de energia. As negociações sobre o texto do Protocolo de Trânsito começaram no início de 2000 e um texto de compromisso refletindo uma discussão alargada entre a União Europeia e a Rússia foi apresentado para adoção na reunião da Conferência da Carta da Energia em 10 de dezembro de 2003. Ficou claro durante a reunião que uma decisão unânime não poderia ser alcançada com base no texto de compromisso; um fator complicador foi que as questões energéticas, incluindo o trânsito, foram assunto da agenda bilateral da União Européia e da Rússia no contexto das negociações russas para a adesão à Organização Mundial do Comércio. As negociações do Protocolo foram então temporariamente suspensas.

Em dezembro de 2007, a Conferência da Carta de Energia reafirmou o seu apoio à finalização das negociações e adoção do Protocolo da Carta de Energia sobre Trânsito para expandir as disposições existentes do tratado. Este trabalho prosseguiu até outubro de 2011, quando a União Europeia argumentou que, dada a atual evolução da situação energética internacional e a falta de progresso nas negociações e consultas, não parecia mais oportuno continuar as negociações. Uma revisão da questão no final de 2015 observou a contínua procura por uma estrutura multilateral juridicamente vinculativa para o trânsito de energia e recomendou explorar ainda mais a base para as negociações de tal acordo, que poderia abordar vários aspectos do transporte de petróleo, gás e eletricidade e trânsito.

O Tratado da Carta da Energia inclui uma obrigação dos países membros de facilitarem o trânsito de energia no seu território, de acordo com o princípio da liberdade de trânsito, e garantir os fluxos de trânsito estabelecidos. Ao mesmo tempo, as disposições do tratado não obrigam nenhum país a introduzir o acesso obrigatório de terceiros.

O princípio da soberania nacional
Os princípios da Carta da Energia baseiam-se na ideia de que os fluxos internacionais de investimentos e tecnologias no setor energético são mutuamente benéficos. Mas, ao mesmo tempo, a soberania nacional sobre os recursos energéticos é um princípio fundamental do tratado (TCE Artigo 18.º). Um objetivo do tratado é promover a transparência e a eficiência na operação dos mercados de energia, mas cabe aos governos definir a estrutura do seu setor energético doméstico. Cada país é livre para decidir se e como seus recursos energéticos nacionais são desenvolvidos e até que ponto o seu setor de energia está aberto a investidores estrangeiros. O tratado não trata das questões de propriedade das empresas de energia – não há obrigação de privatizar empresas estatais de energia ou desmembrar empresas de energia verticalmente integradas.

Composição
Os membros incluem países e Organizações Regionais de Integração Económica que assinaram ou aderiram ao Tratado. Em 1 de janeiro de 2018, o tratado foi assinado ou aderido por cinquenta e quatro países e Organizações Regionais de Integração Económica. Todos os Membros ratificaram o tratado, exceto Austrália, Bielorrússia, Noruega e Federação Russa. A Bielorrússia aceitou a aplicação provisória do tratado.

Membros da Conferência da Carta da Energia

Nota: * – denota um Estado que aplica provisoriamente instrumentos assinados, mas ainda não ratificados

Observadores
O estatuto de observador é concedido aos países e organizações regionais de integração económica que tenham assinado a Carta Europeia da Energia ou a Carta Internacional da Energia. Os observadores têm o direito de assistir a todas as reuniões da Carta e de receber toda a documentação, relatórios e análises relacionados, e de participar nos debates de trabalho que ocorrem no âmbito da Carta da Energia. Além disso, as Organizações Internacionais podem receber o estatuto de Observador por decisão da Conferência da Carta da Energia. A intenção é que o estatuto de Observador dê a oportunidade a um país de se familiarizar com a Carta e as suas funções, para facilitar a sua avaliação dos benefícios da adesão ao Tratado da Carta da Energia.

Países

Organizações internacionais

Antigos membros

  (assinou 1991, abandonou 2016)

Participação russa
A Federação Russa assinou o tratado e aplicou-o provisoriamente, mas não o ratificou. Vinculou a ratificação do tratado a negociações sobre um Protocolo de Trânsito da Carta da Energia. Em outubro de 2006, a chanceler alemã Angela Merkel e o presidente francês Jacques Chirac propuseram a criação de uma parceria energética equilibrada entre a França e a Alemanha, representando a União Europeia, e a Rússia. Sob o acordo, a Rússia teria que assinar a Carta Europeia de Energia, algo que o presidente Vladimir Putin disse que afeta os interesses nacionais da Rússia.

Em dezembro de 2006, a Rússia indicou que a ratificação do tratado era improvável devido às disposições que exigem o acesso de terceiros aos oleodutos da Rússia. Em 20 de agosto de 2009, informou oficialmente o depositário do tratado (Governo de Portugal) que não pretendia tornar-se parte contratante do tratado e do respetivo protocolo que extingue a aplicação provisória do tratado e do PEEREA a partir de 18 de outubro de 2009.

Não obstante o término da aplicação provisória do tratado pela Rússia, as disposições sobre resolução de litígios e proteção de investimentos  estão ainda em vigor por mais vinte anos. Em 30 de novembro de 2009, o Tribunal Permanente de Arbitragem de Haia, que estava a considerar este caso desde 2005 sob as Regras da UNCITRAL, decidiu que ex-acionistas da YUKOS podem passar para a fase de mérito da sua ação de arbitragem contra o governo russo. A GML, anteriormente conhecida como Menatep, principal acionista da Yukos, está a processar a Rússia por mais de 100 mil milhões de dólares (US$) num caso de arbitragem internacional sob o tratado. As audiências ocorreram em outubro de 2012.

Em julho de 2014, o painel de arbitragem internacional em Haia decidiu por unanimidade a favor dos acionistas, concedendo uma indemnização de 50 mil milhões de dólares (US$) pela apreensão de ativos e desmantelamento da Yukos. O governo russo prometeu não cumprir a decisão, desencadeando uma disputa legal internacional que resultou na apreensão de bens russos pela França e Bélgica para possível uso como restituição para os reclamantes. No entanto, um tribunal francês decidiu contra a apreensão pelas autoridades francesas, e um tribunal holandês posteriormente revogou a decisão de 50 mil milhões de dólares (US$), argumentando que a Rússia não havia ratificado o Tratado da Carta da Energia e, portanto, não estava vinculado a ele.

Secretariado

O Tratado da Carta da Energia estabeleceu a criação de um Secretariado permanente que foi originalmente criado para acomodar o diálogo entre as partes contratantes durante a negociação do tratado. O Secretariado é mandatado pela Conferência da Carta de Energia, principalmente para fornecer à Conferência toda a assistência necessária para o desempenho de suas funções, incluindo promoção, organização e apoio jurídico, juntamente com espaço para reuniões de órgãos subsidiários hospedados no Secretariado.

Desde 1 de janeiro de 2022, o Secretário-Geral é Guy Lentz e, desde setembro de 2021, a Secretária-Geral Adjunta é Atsuko Hirose.

Organização
Um dos principais mandatos dados pela Conferência da Carta da Energia ao Secretariado é organizar e administrar as reuniões da Conferência e dos seus órgãos subsidiários. Além disso, o Secretariado organiza conferências e fóruns de energia relacionados com os diálogos globais em andamento sobre energia.

Obrigações de monitorização da ECT e PEEREA
O artigo 19º do tratado exige que cada Parte Contratante minimize, de maneira economicamente eficiente, impactos ambientais prejudiciais decorrentes do uso de energia. O Secretariado monitoriza o cumprimento dessas obrigações nas partes contratantes do tratado e cria vários relatórios disponíveis publicamente sobre cada uma das partes contratantes, tal como eficiência energética e clima de investimento.

Apoio legal
O Tratado da Carta da Energia contém um sistema abrangente para a resolução de litígios sobre questões abrangidas pelo tratado. As duas principais formas de resolução de litigíos vinculativas são a arbitragem Estado-Estado sobre a interpretação ou aplicação de quase todos os aspectos do tratado (exceto concorrência e questões ambientais) e a arbitragem investidor-Estado (Artigo 26.º) para disputas de investimento. Existem disposições especiais, baseadas no modelo da OMC, para a resolução de questões de comércio interestadual e o tratado também oferece um procedimento de conciliação para disputas de trânsito. A Secretaria mantém assessoria jurídica a essas arbitragens, bem como tem a responsabilidade de manter os Travaux preparatoires usados para esclarecer as intenções do tratado pelo artigo 32.º da Convenção de Viena sobre o Direito dos Tratados.

O Secretariado mantém disponível publicamente uma lista de casos que foram levados por investidores a arbitragem internacional. Esses casos foram litigados sob os regulamentos de arbitragem do ICSID, Instituto de Arbitragem do SCC e UNCITRAL . As sentenças ou acordos de arbitragem por vezes chegam a centenas de milhões de dólares. Relativamente a disputas relativas à concorrência (artigo 6.º) e questões ambientais (artigo 19.º) o Secretariado prevê mecanismos de consulta não vinculativos bilaterais (no caso de concorrência) ou multilaterais (no caso de proteção ambiental).

Críticas
O Tratado da Carta da Energia foi fortemente criticado por ser um obstáculo à transição para as energias renováveis. As empresas transnacionais que investiram na produção de combustíveis fósseis e energia nuclear podem processar os governos nacionais por perda de lucro em seus investimentos como consequência da transição para energia renovável. Os críticos argumentam que o Tratado da Carta da Energia tem um efeito desencorajador na legislação relacionada com a energia. A Rússia e a Noruega recusaram-se a ratificar o tratado e a Itália saiu em 2016, devido a preocupações ambientais sobre o TCE. Por exemplo, a empresa de energia alemã RWE processou o governo holandês por 1,4 mil milhões de euros em compensação pela desativação de centrais elétricas a carvão. Em outubro de 2020, o Parlamento Europeu votou pelo fim da proteção de combustíveis fósseis sob o TCE.

Apelos ao abandono
Em 2020, Julia Steinberger e Yamina Saheb (ambas coautoras do Sexto Relatório de Avaliação do IPCC  iniciaram uma carta aberta pedindo a retirada do TCE. Elas justificam o apelo com a alegação de que o TCE é um obstáculo ao Acordo de Paris e ao Pacto Verde Europeu. A carta foi assinada, por exemplo, por Sandrine Dixson-Declève, Connie Hedegaard, James K. Galbraith, Helga Kromp-Kolb, Rachel Kyte, Thomas Piketty, Olivier de Schutter e Jean-Pascal van Ypersele. Em 15 de dezembro de 2020, a ministra espanhola da transição ecológica, Teresa Ribera, apoiou a ideia de Espanha se retirar do TCE caso não fosse possível chegar a um acordo para tornar o Tratado da Carta da Energia compatível com o Acordo de Paris. O Instituto Internacional para o Desenvolvimento Sustentável descreve a possibilidade de retirada com neutralização da cláusula de sobrevivência.

Ver também

 Direito da Energia
 Rússia no setor europeu de energia
 Política energética da União Europeia
 Política energética da Rússia
 Comunidade da Energia
 INOGATE

Referências

Ligações externas

 Textos do tratado
 Website da Carta da Energia
 O Tratado da Carta da Energia - Documento Legal
 Um Guia do Leitor para o Tratado da Carta da Energia
 Aplicação Provisória ECT
 Noriko Yodogawa & Alexander M. Peterson, "Uma oportunidade para o progresso: China, Ásia Central e o Tratado da Carta de Energia", 8 Texas Journal of Oil, Gas, and Energy Law 111 (2013).

Tratado da Carta da Energia


Sea Cruise est une expression anglaise traduite en français par le terme Croisière.

Sea Cruise peut également faire référence à :

Musique

 Sea Cruise, une chanson de Huey "Piano" Smith, interprétée par Frankie Ford (1958)

Télévision

 Sea Cruise, le cinquième épisode de la première saison de La Fête à la Maison (1987)

Botanique

 Sea Cruise, une cultivar d'iris

Références

Homonymie
Homonymie de titre

Sea Cruise (homonymie)


Dynamisk programmering er en generel metode til at løse optimeringsproblemer. Metoden blev først beskrevet af Richard Bellman i 1950'erne og består i at opdele problemet i en række delproblemer som kan løses rekursivt. Der hvor dynamisk programmering adskiller sig fra andre rekursive algoritmer, er at metoden oftest starter med at løse de simpleste problemer først, og så bruger løsningen til de løste mindre problemer til at løse større problemer indtil algoritmen når løsningen på det søgte problem.

Se også
 Datalogi
 Optimering (matematik)

Programmering
Optimeringsalgoritmer og metoder

Dynamisk programmering