Minor orders are ranks of church ministry. In the Catholic Church, the predominating Latin Church formerly distinguished between the major orders —priest (including bishop), deacon and subdeacon—and four minor orders—acolyte, exorcist, lector, and porter (in descending order). In 1972, the minor orders were renamed "ministries", with those of lector and acolyte being kept throughout the Latin Church.  In the Eastern Orthodox Church, the three minor orders in use are those of subdeacon, reader and chanter.

The rites by which all four minor orders were conferred, but not the actual conferral of the order, are still employed for members of some Roman Catholic religious institutes and societies of apostolic life authorized to observe the 1962 form of the Roman Rite. Some traditional Catholics continue to use minor orders, as do Old Roman Catholics, the Polish National Catholic Church and the Liberal Catholic Church.

Western Catholicism

From the beginning of the 3rd century, there is evidence in Western Christianity of the existence of what became the four minor orders (acolytes, exorcists, doorkeepers, and readers), as well as of cantors and fossores (tomb diggers). The evidence for readers is probably the earliest. In the West, unlike the East, where imposition of hands was used, the rite of ordination was by the handing over to them of objects seen as instruments of the office.

The Council of Sardica (343) mentions the lectorate alone as obligatory before ordination to the diaconate. The obligation to receive all four minor orders appears to date only from a time when they ceased to indicate exercise of an actual function. Even in the early years of the 20th century, no minimum age, other than that of the "age of reason", was laid down for receiving minor orders. However, the 1917 Code of Canon Law laid down that nobody was to be given clerical tonsure, which had to be received before minor orders, before beginning the regular course of theological studies. Before the entry into force of that Code, it was an almost universal custom to confer all four minor orders at one time, since the bishop was authorized to dispense from the rule that each order had to be exercised for some time before reception of the next highest order. Today, as indicated in the 1983 Code of Canon Law, anyone who is to be ordained to the diaconate must already have received the ministries of lector and acolyte and exercised them for a suitable period, with an interval of at least six months between becoming an acolyte and becoming a deacon.

The 1917 Code of Canon Law also restricted conferral of tonsure and any order below that of the presbyterate to those who intended to become priests and who were judged likely to be worthy priests. Previously, there were lay cardinals and others, including the famous Franz Liszt, who received minor orders alone. They could even marry and remain clerics, the status of belonging to the clergy being at that time conferred through clerical tonsure, provided that they married only once and that to a virgin; but by the early 20th century a cleric who married was considered to have forfeited his clerical status. Today, a man who receives what were previously called minor orders is not yet a cleric, since today one becomes a cleric only upon ordination to the diaconate, a rule that applies even to members of institutes authorized to observe the 1962 form of the Roman Rite, such as the Priestly Fraternity of Saint Peter and others under the care of the Pontifical Commission Ecclesia Dei, regarding, however, only the incardination of members within the institute or society.

In the early 20th century, Auguste Boudinhon said that, on the grounds that minor orders did not originate with Jesus or the apostles, the view that minor orders and the subdiaconate were sacramental, a view held by several medieval theologians, was no longer held. The slightly earlier G. van Noort said that the view of their sacramentality, which was held by most scholastic theologians, including Thomas Aquinas, was then held only by a few, among whom he mentioned Louis Billot (1846–1931) and Adolphe Tanquerey (1854–1932). In the 1950s, Antonio Piolanti recognized as orders only episcopacy, priesthood (presbyterate) and diaconate, the three whose transmission is reserved to bishops. In speaking of the hierarchical structure of the Church, the Second Vatican Council mentioned only these three orders, not minor orders or subdiaconate.

By Pope Paul VI's motu proprio Ministeria quaedam of 15 August 1972, the term "minor orders" has been replaced by that of "ministries". Two of what were called minor orders, those of reader and acolyte, are kept throughout the Latin Church, and national episcopal conferences are free to use the term "subdeacon" in place of that of "acolyte". The motu proprio specified the functions of each of these two ministries, A prescribed interval, as decided by the Holy See and the national episcopal conference, is to be observed between receiving them. Candidates for diaconate and for the priesthood must receive both ministries and exercise them for some time before receiving holy orders.

Conferral of the minor orders or ministries is by the ordinary: either a diocesan bishop or someone who is equivalent in law to a diocesan bishop or, in the case of clerical religious institutes and societies of apostolic life, a major superior. The two ministries that are in use throughout the Latin Church could be conferred even on persons who are not candidates for holy orders.

In the Latin Church, the lay ministries of acolyte and lector, may be entrusted to all suitable faithful, whether male or female, per CIC Canon 230 §2.   Additionally there is established the instituted ministry of the Catechist, whether male or female.

Eastern Christianity

Eastern Christianity traditionally views the subdeacon as a minor order, unlike the practice of the West which considered it a major order. The other common minor order is reader (lector). The minor order of porter is mentioned historically in some service-books, but no longer is given; all of the rights and responsibilities of each minor order are viewed as contained in the subdiaconate.

The 23 sui iuris Eastern Catholic Churches in union with Rome have their traditional minor orders, governed by their own particular law. In all Eastern Catholic Churches, subdeacons are minor clerics, since admission to major orders is by ordination as deacon. The Byzantine tradition allows for several orders of minor clerics. The sui iuris Byzantine Catholic Metropolitan Church of Pittsburgh, also called the Byzantine-Ruthenian Church, has the minor orders of candle bearer, cantor, lector and subdeacon, and in English uses the term "ordination" for their cheirothesis. The minor orders of candle bearer and cantor are given before tonsure during ordination to the lectorate.

Eastern Orthodox Churches routinely confer the minor orders of reader and subdeacon, and some jurisdictions also ordain cantors. Ordination to minor orders is performed outside the sanctuary and at any communal worship service, but always outside the context of actual Divine Liturgy. The order of taper-bearer is now used as part of ordination as a lector. The orders of doorkeepers, exorcists, and acolytes are no longer in common use.

References

Further reading

Christian terminology
Sacramentals

Minor orders


A seção europeia da competição de qualificação para a Copa do Mundo da FIFA 2026 atuará como eliminatória para a Copa do Mundo da FIFA 2026, a ser realizada no Canadá, México e Estados Unidos, para seleções nacionais membros da União das Associações Europeias de Futebol (UEFA). . Um total de 16 vagas no torneio final estão disponíveis para as equipes da UEFA.

Formato
Um formato de qualificação revisado foi confirmado pelo Comitê Executivo da UEFA durante sua reunião em Nyon, Suíça, em 25 de janeiro de 2023. Como o número de vagas em torneios finais para a UEFA aumentou de 13 para 16, o formato de qualificação foi modificado em relação ao ciclo anterior . A fase de grupos de qualificação contará com doze grupos de quatro ou cinco equipes. O vencedor de cada grupo se classificará para as finais da Copa do Mundo, enquanto os segundos colocados se classificarão diretamente ou participarão das partidas do play-off.

Programação
Abaixo está a programação das eliminatórias europeias para a Copa do Mundo da FIFA 2026 . As equipes divididas em grupos de cinco jogarão suas primeiras partidas em março de 2025 ou junho de 2025 se estiverem participando das quartas de final ou play-offs de promoção/rebaixamento da Liga das Nações da UEFA de 2024–25 . As equipes sorteadas em grupos de quatro jogarão suas primeiras partidas em setembro de 2025. Nenhum anúncio foi feito sobre se os play-offs serão disputados após a fase de grupos.

2026
UEFA

Eliminatórias da Copa do Mundo FIFA de 2026 – UEFA


Croitorul este un tablou realizat de unul dintre cei mai cunoscuți pictori italieni Giovanni Battista Moroni (1522-1578), care face parte din 1882 din colecția National Gallery..

Istoria

Acest portret, o pictură în ulei pe pânză de 99,5 × 77 centimetri, este cel al unui croitor, care ar fi, potrivit unor experți, membru al familiei Fenaroli din Albino. A fost pictat între 1565 și 1570, după ce pictorul a părăsit Bergamo pentru a reveni în orașul natal Albino. Un inventar din 1637 indică faptul că a făcut parte din colecția unui preot de la Catedrala din Bergamo, episcopul Giuseppe Tomini, fiul unui vopsitor bogat din Albino în jurul anului 1585, Francesco Tomini.

Analiză și stil

Moroni excelează în arta portretelor. Influențat de maestrul său Moretto din Brescia și de Titzian, precum și de Lotto, a pictat portrete ale membrilor aristocrației și ale locuitorilor importanți, cu un "accent intim și narativ", dar și soldați, preoți, burghezi (magistrați, ecleziaști), și scene religioase precum Căsătoria mistică a Sfintei Ecaterina (Biserica din Almenno San Bartolomeo). Prezentând un anumit manierism la început, picturile tind spre un realism plin de psihologie, așa cum arată acest tablou celebru al unui croitor cu privire pătrunzătoare. Acest portret a fost deja sărbătorit în secolul al XVII-lea, când a făcut parte din colecția Grimani din Veneția.

Unii experți sunt de părere că ar fi, un comerciant prosper de țesături al familiei Marinoni di Desenzano Albino, familie care comercializa și vopsea, apoi lână la Veneția, decât un croitor. Personajul este îmbrăcat după moda apărută după cucerirea spaniolă și lansarea Contrareformei: un mic guler spaniol în jurul gâtului și la încheieturile mâinilor și jiletca simplă, dar rafinată, anunțând elemente mai grave și o modă mai austeră. Cu toate acestea, pantalonii (numiți în Veneția braghesse) de culoarea vinului sunt dublați și puternic căptușiți cu bumbac (bombace) cu perforații. Această modă scumpă, introdusă în Italia de mercenarii germani a fost criticată pentru că necesita metri întregi de țesături, de multe ori mătase sau satin.

Referințe

Note

Bibliografie
 M. Olivar, Cien obras maestras de la pintura, Biblioteca Básica Salvat, 1971.
 Catalogul expoziției Moroni la Bergamo, 2004
 Simone Facchinetti and Arturo Galansino, Royal Academy of Arts Moroni exposition catalogue, Londra 2014

Pictura italiană
Picturi din 1565
Picturi din 1570
Picturi realizate de Giovanni Battista Moroni

Croitorul (pictură)


Lucien Gillen (født 7. oktober 1928 i Luxembourg by, død 11. august 2010 smst.) var en cykelrytter fra Luxembourg. Han kørte både landevejs- og banecykling.

Fra 1952 til 1964 vandt Gillen 11 seksdagesløb, heriblandt fire ved Københavns seksdagesløb.

Eksterne henvisninger

Personer fra Luxembourg (by)
Mandlige cykelryttere fra Luxembourg
Vindere af Københavns seksdagesløb

Lucien Gillen


Benita Eleanora Armstrong, nascida Benita Jaeger mais tarde The Lady Strauss, (1907-2004) foi uma escultora britânica conhecida pelo seu trabalho figurativo em bronze.

Biografia
Armstrong nasceu numa família judia na Alemanha e mudou-se para Londres em 1926. Em Londres, morava num apartamento em cima de um restaurante na Charlotte Street e por vários anos teve um relacionamento com Clive Bell. Após o término desse relacionamento ela conheceu e, em 1932, casou-se com o artista britânico John Armstrong. Benita Armstrong estudou com o escultor vienense Georg Ehrlich e participou frequentemente em exposições colectivas em Londres e noutros lugares, além de ter regularmente trabalhos incluídos nas Exposições de Verão da Royal Academy. Uma exposição individual do seu trabalho foi realizada nas Galerias Drian em Londres em 1981. Ela e Armstrong separaram-se e ela acabou por se casar com o político do Partido Trabalhista George Russell Strauss, com quem teve dois filhos.

Baronesas do Reino Unido
Mortos em 2004
Nascidos em 1907

Benita Armstrong


En hydrographie, l'exutoire est le dispositif d'évacuation d'eau, naturel ou non, situé au point de contact d'un lac ou d'un plan d'eau avec son cours d'eau émissaire. C'est le lieu de la reprise visible de l'écoulement.

Caractéristiques
L'exutoire est le dispositif qui écoule l'excédent d'eau.

Par extension :
 le cours d'eau émissaire est parfois appelé exutoire;
 l'exutoire d'un réseau d'eaux usées est le lieu après traitement où réapparait l'écoulement.

Exemples

Voir aussi

 Lac
 Plan d'eau
 Émissaire
 Cours d'eau
 Déversoir / Évacuateur de crue

Notes et références

Cours d'eau
Hydrographie

Exutoire (hydrographie)


Pachamama (kečua. pacha: promjena, epoha + mama: majka), u kulturama i mitologiji
Anda, božica Pachamama je velika božica zemlje plemena Inka/Quechua. Često se opisuje kao supruga ili boga Stvoritelja Pachacamaca ili boga sunca Intija, a često je prikazivana kao zmija ili zmaj. Među modernim Quechuama kult štovanja se zadržao i danas a često se povezuje s Djevicom Marijom.

Izvori

Mitologija Inka
Indijanska mitologija (božice Zemlje)

Pachamama


Ako or AKO may refer to:

Places
Akō, Hyōgo, a city located in Hyōgo Prefecture, Japan
Akō District, Hyōgo, a district located in Hyōgo Prefecture, Japan
Ako, Cameroon, a town in Cameroon
Ako, the Japanese name of Alexandrovsk-Sakhalinsky

People
 Ako, the Livonian chieftain of Salaspils, killed in 1206
 Ako (actress), Japanese actress
 Ako Tribe, a Kurdish tribe in the Erbil Governorate
 AKO, an independent rock musician from Davie, Florida

Fictional characters
Ako, fictional character from the Capcom video game, Onimusha 3: Demon Siege
A-ko, the female protagonist in the anime Project A-ko
Ako Izumi, a fictional character from the manga Negima
Ako Shirabe, a protagonist from the anime Suite PreCure
Ako  Hayasaka, a protagonist from the Choujin Sentai Jetman

Other uses
Army Knowledge Online
AKO, the IATA code for Colorado Plains Regional Airport in Akron, Colorado
AKO or Algemene Kiosk Onderneming, a chain of 72 bookstores and newsstands in the Netherlands

See also

 Akko (disambiguation)
 ACCO (disambiguation)
 Aco (disambiguation)
 Ko (disambiguation)
 Acho (surname)
 Ákos (name)
 Akho

Ako


Parque de los ciervos (en francés: Parc-aux-cerfs) es el nombre dado a un barrio de la ciudad de Versalles durante el reinado de Luis XV. El nombre original del barrio era Saint-Louis, por la iglesia del mismo nombre ubicada en él, y fue creado en tiempos de Luis XIV para albergar a los oficiales reales, alojando también a muchos músicos. Es probable que el nombre «Parc-aux-cerfs» se deba a que en tiempos de Luis XIII ese sitio era destinado por el rey para la caza de ciervos. El barrio lindaba por el norte con la calle de Tournelles, por el oeste con la calle de Satory y las tapias de la Huerta del rey, y por el sur y el este con el bosque de la Butte-Gobert.

Madame de Pompadour, favorita de Luis XV, después de terminar sus relaciones íntimas con el rey en 1753, instaló en una casa de este barrio a un grupo variable de mujeres a menudo muy jóvenes, mantenidas allí para satisfacer los deseos del rey. Al principio las mujeres destinadas a este fin eran las viudas de los oficiales caídos. Posteriormente fueron concubinas escogidas expresamente, por lo general entre los 14 y los 16 años. Luis XV ya solo mantenía relaciones con cortesanas muy jóvenes porque tenía miedo de poder contraer la sífilis. Mme. de Pompadour se ocupó de que ninguna de estas concubinas se convirtiese en su rival o tomase ascendiente sobre el rey. Muchas de estas muchachas tuvieron hijos con Luis XV, por lo que a veces eran casadas con un miembro del Ejército Real que asumía la paternidad del niño, aunque en la mayoría de los casos los hijos de esas uniones eran llevados a hospicios o conventos.

En promedio llegaban  dos muchachas a la semana (una estimación baja), para luego abandonarla y dar paso a otras dos, lo que equivale a casi 1000 mujeres en el transcurso de diez años. Así, el costo total para el erario público durante este período habría rondado los más de mil millones de libras. El rey tenía un funcionario encargado de los placeres, el Intendant des Menus Plaisirs, a cuyo cargo estaba, entre otras cosas, organizar los encuentros íntimos con las concubinas, lo que incluía tener la mejor comida y los mejores vinos a disposición del rey y de los amigos íntimos a los que invitaba a las fiestas y orgías en la finca.

René Louis de Voyer de Paulmy, segundo marqués d'Argenson, quien fuera ministro de Estado, escribió:

Entre las concubinas del Parque de los ciervos figuraba la «belle O'Morphy», quien fue pintada por François Boucher y de la que Giacomo Casanova afirma, en su Historia de mi vida, haber sido capaz de disfrutar hábilmente, incluso para entregarla virgen al rey. Parece que Madame du Barry también pasó por el Parque de los ciervos antes de convertirse en favorita oficial. Algunas pinturas de Boucher que decoraban las estancias fueron mandadas destruir por Luis XVI, pero el ministro Maupeou las rescató.

Para la imaginación popular en Francia se ha convertido en lugar común la expresión «Parc-aux-cerfs» para referirse a un burdel. La propaganda anti-realista y devota la utilizó luego para presentar a Luis XV como un tirano libertino.

Biografía

 Joseph Valynseele, Les Enfants naturels de Louis XV: étude critique, biographie, descendance avec de nombreux documents inédits, éditeur: Paris: Centre d'études et de recherches historiques, 1953, 343, 25 cm. (en francés).

Enlaces externos

 Article détaillant les différents propos d'historien sur le Parc-aux-cerfs (en francés)

Referencias

Versalles
Luis XV de Francia

Parque de los ciervos


Honorine Hermelin ( - ) est une directrice d'école et féministe suédoise.

Biographie
Hermelin naît à Ekebyborna dans la province suédoise d'Östergötland, en 1886, elle a un frère aîné. Leur mère, Honorine von Koch meurt quelques jours après sa naissance. Leur père, Joseph Hermelin, se remarie lorsque Honorine est adolescente et a sept autres enfants. Honorine est éduquée à domicile, puis elle est élève de l'école Brummer, à Stockholm. Elle fait une formation d'enseignante à l'institut d'Anna Sandström de 1905 à 1907, puis en 1910-1911, et elle obtient son diplôme. Elle obtient un poste d'enseignante à l'école Brummer en 1907 et y enseigne jusqu'en 1919. Elle poursuit sa formation en suivant des cours à Stockholm et à l'université d'Uppsala. De 1916 à 1925, elle donne aussi des cours à l'institut de formation d'enseignantes d'Anna Sandström, où elle a elle-même fait ses études.

En 1925, elle prend la direction de l', jusqu'en 1954. Sous sa direction, Kvinnliga medborgarskolan vid Fogelstad était connue sous le nom de « Lilla Ulfåsa ». Elle fait partie du « groupe de Fogelstad », qui compte également Kerstin Hesselgren, Ada Nilsson, Elin Wägner et Elisabeth Tamm. Elle est conseillère municipale de 1930 à 1946, et présidente d'un conseil scolaire, première femme à exercer cette fonction en Suède, de 1932 à 1943.

Le groupe de Fogelstad crée aussi un magazine hebdomadaire, Tidevarvet, fondé en 1923 ou 1924, par Kerstin Hesselgren, Honorine Hermelin, Ada Nilsson, Elisabeth Tamm et Elin Wägner.

Elle épouse en 1947, Vilhelm Grønbech, un historien des religions danois, mais celui-ci meurt après quelques mois de mariage. Elle est très liée à Ada Nilsson qui, lorsqu'elle devient malvoyante, vient vivre chez Honorine Hermelin, jusqu'à sa mort en 1964. Hononrine Hermelin a été aussi très proche de l'auteur et critique littéraire Hagar Olsson. Après la mort d'Ada Nilsson, elle partage son temps entre Fogelstad et Blomsterfonden, dans la banlieue de Stockholm.

L'école Kvinnliga medborgarskolan vid Fogelstad cesse ses activités en 1954. Honorine Hermelin quant à elle garde des activités d'enseignement et de conférencière, elle reste active au sein de l'association et du magazine dont elle est rédactrice de 1944 à 1974.

Honorine Hermelin meurt le  à Brännkyrka. Elle est inhumée dans le cimetière de Julita, à côté de la tombe d'Elisabeth Tamm.

Publications
 Från Ulfåsa till Fogelstad : samlade fragment. - Stockholm, 1969.
 Har vi en världsåskådning? - Stockholm, 1943.
 De hemliga rollerna : ett otidsenligt försök att fånga en glimt av "den mänskliga faktorn" i vår livssituation. - Stockholm, 1964.
 Den nya skolan och den gamla. - Stockholm, 1927.
 Skolan har makt. - Stockholm, 1945.

Hommages
Elle reçoit en 1954 le Illis quorum, pour ses .

Un portrait d'elle, réalisé par Siri Derkert, est conservé au musée national suédois.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .
 .
 .

Liens externes

Féministe suédoise
Enseignant du XXe siècle
Naissance en octobre 1886
Naissance à Motala
Décès en septembre 1977
Décès à Stockholm
Décès à 90 ans

Honorine Hermelin


An Najas madagascariensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alfred Barton Rendle. An Najas madagascariensis in nahilalakip ha genus nga Najas, ngan familia nga Hydrocharitaceae.

Mabibilngan ini ha Madagascar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Najas

Najas madagascariensis


An Dendrocalamus macroculmis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Marie Auguste Rivière, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Jean Houzeau de Lehaie. An Dendrocalamus macroculmis in nahilalakip ha genus nga Dendrocalamus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrocalamus

Dendrocalamus macroculmis


Die katholische Pfarrkirche St. Bartholomäus ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude am Münsterdeich in Isselburg im Kreis Borken (Nordrhein-Westfalen). Sie ist dem Heiligen Bartholomäus geweiht.

Geschichte und Architektur
Der stark zerstörte neugotische Backsteinbau wurde von 1877 bis 1879 verändert wieder aufgebaut. Zur Ausstattung gehören die Figuren des Heiligen Johannes und der Maria aus Eiche von einer niederrheinischen Kreuzigungsgruppe aus der Zeit um 1500. Die Figuren sind nicht gefasst. Das Kruzifix ist wohl aus dem 16. Jahrhundert.

Orgel
Die Orgel wurde von einem unbekannten Erbauer geschaffen und 1993 durch die Orgelbaufirma Romanus Seifert (Kevelaer) erweitert. Das Instrument hat 14 Register auf zwei Manualen und Pedal. Die Spiel- und Registertrakturen sind elektrisch.

 Koppeln: II/I (auch als Suboktavkoppel) I/P, II/P

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2

Einzelnachweise

Weblinks

 Geschichte der Kirche auf st-franziskus-isselburg.de

Baudenkmal in Isselburg
Isselburg
Isselburg
Isselburg
Erbaut in den 1870er Jahren
Isselburg, St. Bartholomäus
Isselburg
Bauwerk in Isselburg
Isselburg

St. Bartholomäus (Isselburg)


Elsker ikke er en dansk kortfilm fra 2008, der er instrueret af Mathias Hovgaard efter eget manuskript.

Handling
Mias kæreste, Steffen, er en ansvarsløs drengerøv. Hun har forgæves prøvet at få ham til at forpligte sig. Over et døgn forsøger Mia desperat at redde forholdet ved at provokere Steffen til at lægge mærke til hende. Men hvis hendes plan lykkes, vil deres forhold så være stærkt nok til at overleve?

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2008

Kortfilm fra Danmark

Elsker ikke


An Catopsis in uska genus han Liliopsida. An Catopsis in nahilalakip ha familia nga Bromeliaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Catopsis

Catopsis


45P/Honda-Mrkos-Pajdušáková, komet Jupiterove obitelji, objekt blizu Zemlji.
Nosi ime i po astronomima Antonínu Mrkosu i Ľudmili Pajdušákovoj.
Kad je komet bio u perihelu 1995., bio je vidljiv Solarnom i heliosfernom opservatoriju (SOHOu) 16. siječnja 1996., kad je komet bio prividne magnitude 7 i 4,3° od Sunca.

Zelene je boje jer ispušta dvoatomski ugljik koji svijetli zeleno u obližnji vakuum svemira.

Izvori

Kometi

45P/Honda-Mrkos-Pajdušáková


Amparo Fortuny é uma diretora e produtora valenciana de filmes e documentários.
Nasceu na cidade de València como Amparo Soria Fortuny. Estudou no Instituto de Secundária Lluís Vives em València.

Estudou Guião cinematográfico no NIC e graduou-se no Escuela de Cinematografía y Audiovisual de la Comunidad de Madrid (ECAM). Dirigiu vários curtas-metragens e um longa-metragem, "Estudar en Primavera".

Compatibilizou durante anos o trabalho em televisão de diferentes projetos audiovisuais. Estreou-se na direção do curta-metragem "Quizá Broadway" (2008, premiere à Enana Marrón), ao qual lhe seguem o videoclipe "Come on Gym" estreado em MTV em 2010 e codirigeix o falso documentário "La Mata" (2012) . "Estudar na primavera" (2014) foi o seu primo longa-metragem documental, estreou-se à Cineteca de Matadero Madrid. Participou em vários festivais internacionais.

Filmografia

 Quizá Broadway (2008)
 Come on Gym (2010)
 La Mata (2012)
 Estudar en primavera (2014)

Referências

Cinema
Valência
Diretoras de vídeos musicais
Diretoras

Amparo Fortuny


عبد اللطيف محمد ثنيان الغانم  (1912 - 14 مارس 1988) عضو المجلس التشريعي الكويتي الثاني ورئيس المجلس التأسيسي الكويتي وترأس لجنة الدستور في نفس المجلس.

السيرة الذاتية
ولد عام 1912 في حي القبلة. وتلقى تعليمه في المدرسة المباركية والمدرسة الأحمدية حتى انتقل بصحبة والده محمد ثنيان الغانم إلى الهند عام 1922 واستقر في مدينة كراتشي لدراسة اللغة الإنجليزية بينما كان والده يدير أعماله التجارية في مدينة براوه ، وبدأ والده بالاعتماد عليه في تصريف بعض الأعمال عندما بلغ الثامنة عشر من عمره فسافر إلى عدد من الدول منها البصرة والهند والكويت مما أعطاه فرصة للالتقاء بشخصيات كويتية وعربية وأجنبية ، عاد للكويت عام 1932 حيث اشتغل في مكتب والده التجاري ، وقام بممارسة التجارة في مكتب والده الرئيسي في الكويت.

السيرة السياسية
شارك في عام 1938 في انتخابات المجلس التشريعي الثاني فكان أحد أعضاء المجلس المكون من 20 عضو. وقد سجن لمدة 4 سنوات وثلاثة أشهر وثلاثة عشر يوما بعد أحداث حل المجلس.

شارك ونجح في انتخابات البلدية عام 1954 وأصبح رئيساً للبلدية عام 1962. واستقال من المجلس البلدي ليرشح نفسه عن دائرة كيفان لانتخابات المجلس التأسيسي الكويتي حيث أصبح رئيس المجلس ورئيس لجنة وضع الدستور. وأهم انجازات المجلس هي إقرار الدستور الكويتي في 3 نوفمبر 1962. وقد ألقى كلمة عندما سلم الدستور إلى الشيخ عبد الله السالم الصباح قال فيها:

وقد شارك انتخابات مجلس الأمة الأول لكنه حل في المركز الثامن وخسر الانتخابات. لكنه شارك بالمجلس بتوليه وزارة الصحة العامة كما اسندت إليه في نوفمبر 1964 مهام وزير الأشغال العامة بالوكالة.

أماكن سميت باسمه
 ثانوية عبد اللطيف ثنيان الغانم  بمنطقة العارضية.

المراجع

خريجو المدرسة المباركية
رؤساء مجلس الأمة الكويتي
مواليد 1912
نواب كويتيون
وزراء أشغال عامة كويتيون
وزراء صحة كويتيون

عبد اللطيف الغانم


Der österreichische Botschafter residiert in Santiago de Chile.

Siehe auch
 Liste der österreichischen Botschafter

Einzelhinweise

Chile
Osterreich
!

Liste der österreichischen Botschafter in Chile


Krengraben heißen:

 Krenngraben, Ortschaft – Katastralgemeinde: Krengraben – von Hollenstein an der Ybbs, Niederösterreich
 Krengraben (Gemeinde Köflach), Ort bei Köflach, Steiermark

Krengraben


Maria Colombo (née en 1989) est une mathématicienne italienne spécialisée dans l'analyse mathématique. Elle est professeure à l'École polytechnique fédérale de Lausanne (EPFL) en Suisse, où elle occupe la chaire d'analyse mathématique, calcul des variations et équations aux dérivées partielles.

Formation et carrière
Colombo est née le  à Luino, près de la frontière suisse de l'Italie. Elle a concouru pour l'Italie aux Olympiades internationales de mathématiques de 2005, 2006 et 2007, gagnant respectivement des médailles de bronze, d'or et d'argent.

Elle a obtenu un baccalauréat et une maîtrise en mathématiques à l'université de Pise en 2010 et 2011,  et a obtenu un doctorat en 2015 à l'École normale supérieure de Pise, sous la direction conjointe de Luigi Ambrosio et Alessio Figalli. Sa thèse, intitulée Flows of non-smooth vector fields and degenerate elliptic equations: With applications to the Vlasov-Poisson and semigeostrophic systems, a été publiée sous forme de livre en 2017 par Edizioni della Normale.

Après des recherches postdoctorales avec Camillo De Lellis à l'université de Zurich, elle rejoint l'École polytechnique fédérale de Lausanne (EPFL) en tant que professeure assistante en 2018 et est promue professeure ordinaire en 2021.

Prix et distinctions
L'Académie des Lyncéens a décerné à Colombo son prix Gioacchino Iapichino pour 2016. Elle a été lauréate 2017 du prix Carlo Miranda de la  et la lauréate 2019 du prix Bartolozzi de l'Union mathématique italienne. Elle a été annoncée comme la lauréate 2022 du prix biennal Peter Lax, qui sera décerné lors de la Conférence internationale sur les problèmes hyperboliques.

Références

Liens externes

 Page personnellle à l'EPFL
 Site de la Chaire d'analyse mathématique, calcul des variations et EDP

Participant aux Olympiades internationales de mathématiques
Enseignant à l'École polytechnique fédérale de Lausanne
Élève de l'École normale supérieure de Pise
Étudiant de l'université de Pise
Mathématicienne italienne
Mathématicien italien
Naissance en mai 1989
Naissance à Luino

Maria Colombo


An Rhynchospora divaricata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Hamilton, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark T. Strong. An Rhynchospora divaricata in nahilalakip ha genus nga Rhynchospora, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhynchospora

Rhynchospora divaricata


An Bulbine bachmannii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Gilbert Baker. An Bulbine bachmannii in nahilalakip ha genus nga Bulbine, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbine

Bulbine bachmannii


On the Firing Line with the Germans est un film documentaire américain réalisé par Wilbur Durborough et Irving G. Ries en 1915. Le film a été entièrement restauré en 2015 par la Bibliothèque du Congrès.

Synopsis
Pendant la Première Guerre mondiale, on suit le quotidien de l'Armée Impériale allemande dans sa progression vers l'est à travers la Pologne. On retrouve ainsi des images non censurées de batailles réelles ainsi que des scènes de la vie dans les camps militaires, des soldats en convalescence, de la logistique, de personnalité du régime et des prisonniers de guerre capturés qu'ils soient anglais, français ou russes. Le film s'achève sur des images qui donnent à réfléchir sur le sort de la population civile durant le conflit.

Fiche technique

 Réalisation : Wilbur Durborough et Irving G. Ries
 Société de production : Industrial Moving Picture Company
 Pays d'origine : États-Unis
 Format : 1.33 : 1
 Langue : Anglais
 Genre : Film documentaire
 Durée : 1 heure 30 minutes
 Date de sortie : 28 novembre 1915

Documentaire
En 2019, l'épisode 6 de la saison 6 de la série Mystère d'Archives, intitulé Reportage dans l'Allemagne en guerre, aborde ce film.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 The Kaiser and the Cameraman: W.H. Durborough on the Eastern Front, 1915

Articles connexes
 Liste de films sur la Première Guerre mondiale
 Allemagne dans la Première Guerre mondiale

Liens externes

Film américain sorti en 1915
Film documentaire américain
Film documentaire sur la Première Guerre mondiale
Film restauré

On the Firing Line with the Germans


To tow something is to pull it using a line or chain.

Tow or TOW may also refer to:

Places
 Tow, Iran, Razavi Khorasan Province
 Tow, Texas, United States
 Tow Bay, South Sandwich Islands, south Atlantic
 Tow Hill, a volcanic plug in British Columbia, Canada

People
 Tow (surname), a Chinese, English, or Scottish family name, and a list of people so named

Other uses
 Tow (fibre), a textiles by-product
 Tug of war, a sport
 BGM-71 TOW, an anti-tank missile
 tow, the Jemez language of North America, by ISO 639-3 code

See also
 Maximum takeoff weight, abbreviated MTOW

Tow (disambiguation)


Narinjlar est un village de la région de Kelbajar en Azerbaïdjan.

Histoire
En 1993-2020, Narinjlar était sous le contrôle des forces armées arméniennes. Le 25 novembre 2020, sur la base d'un accord trilatéral entre l'Azerbaïdjan, l'Arménie et la Russie en date du 10 novembre 2020, la région de Kelbajar, y compris le village de Narinjlar, a été restituée sous le contrôle de l'Azerbaïdjan.

Sources
Gazi boulaghi, Kor boulag, Tahnali boulag, Gourban boulaghi, Novruz tchalanin boulaghi, Geuy boulag, Tahmazin boulaghi, Turvandanin boulaghi, Kup boulag, Sizga boulag, Turch sou, Hidinin boulaghi, Soulou gaya, etc.

Voir aussi

 Pirilar
Zivel (Kelbajar)
 Hayad (Kelbajar)

Notes et références

Ville en Azerbaïdjan

Narinjlar


June Bride  é um filme estadunidense de 1948, do gênero comédia romântica, dirigido por Bretaigne Windust, e estrelado por Bette Davis e Robert Montgomery. O roteiro de Ranald MacDougall foi baseado na peça teatral "Feature for June" (1944), de Eileen Tighe, Sarah Lorimer e Graeme Lorimer, indicada ao Writers Guild of America Award de melhor comédia escrita. A produção da Warner Bros. marcou a estreia cinematográfica de Debbie Reynolds, embora sua aparição não tenha sido creditada.

Sinopse
Linda Gilman (Bette Davis) começa a trabalhar em uma revista feminina e vai para Indiana cobrir um típico casamento estadunidense para uma matéria do mês de junho sobre noivas. Lá, acaba se apaixonando pelo também jornalista Carey Jackson (Robert Montgomery).

Elenco
 Bette Davis como Linda Gilman
 Robert Montgomery como Carey Jackson
 Fay Bainter como Paula Winthrop
 Betty Lynn como Barbara "Boo" Brinker
 Tom Tully como Whitman Brinker
 Barbara Bates como Jeanne Brinker
 Jerome Cowan como Carleton Towne
 Mary Wickes como Rosemary McNally
 Raymond Roe como Bud Mitchell
 Ray Montgomery como Jim Mitchell
 Debbie Reynolds como Amiga de Boo (não-creditada)

Produção
A Paramount Pictures também considerou produzir uma versão cinematográfica da peça teatral de Tighe e Lorimer, e Tighe, que era editora da revista House & Garden, considerou adaptá-la para um musical.

Bette Davis queria Dennis Morgan ou Jack Carson como ator principal, mas o diretor Windust e o produtor Henry Blanke a convenceram a aceitar Robert Montgomery como o protagonista masculino, argumentando que ele tinha um maior número de fãs. Blanke mais tarde admitiu que os dois acreditavam que Montgomery, que tinha quarenta e quatro anos, faria Davis, de quarenta, parecer mais jovem; mas depois de assistir algumas cenas, ele percebeu que eles haviam alcançado o efeito oposto, com Davis fazendo Montgomery parecer mais jovem.

"June Bride" foi filmado durante a campanha presidencial estadunidense de 1948. Uma fala proferida por Mary Wickes, referindo-se à reforma da antiquada casa dos Brinker, uma casa desleixada repleta de kitsch vitoriano, foi filmada duas vezes. Na primeira vez, Wickes dizia: "Como posso converter este McKinley fedorento em um Dewey moderno?", e a segunda vez com o nome Truman substituindo Dewey. Quando o filme estreou em Nova Iorque no final de outubro, a vitória de Dewey parecia certa, então a fala que confinha seu nome foi retida. Quando Truman inesperadamente ganhou a eleição, uma versão revisada foi enviada aos cinemas. Davis, uma firme apoiadora de Truman, enviou a Montgomery, que chefiou o Comitê Republicano de Hollywood em prol da eleição de Dewey, um telegrama vangloriando-se.

O sucesso do filme provou ser um oásis para a Warner Bros. e Davis, já que seus dois filmes anteriores foram fracassos de bilheteria. Foi o primeiro filme de comédia que Davis fazia desde 1942, quando estrelou em "The Man Who Came to Dinner". Como resultado, Davis recebeu um novo contrato para estrelar em quatro outros filmes com um salário de US$ 10.285 por semana, fazendo-a a mulher mais bem paga dos Estados Unidos na época. "June Bride" também reuniu Davis com duas membras do elenco – Fay Bainter, que em 1938, junto com Davis, ganhou um Oscar por "Jezebel"; e Mary Wickes, que participou com ela de "The Man Who Came to Dinner" em 1941 e "A Estranha Passageira" em 1942. Além disso, as duas jovens atrizes que interpretaram as irmãs Brinker – Barbara Bates e Betty Lynn – também foram escaladas para dois futuros filmes de Bette Davis. Mesmo sem ter tido nenhuma cena com Davis, Barbara Bates foi memoravelmente apresentada como Phoebe, uma jovem e implacável atriz oportunista que age de forma parecida com Eve Harrington (interpretada por Anne Baxter), na última cena do clássico vencedor do Oscar "All About Eve" (1950). Em 1949, Betty Lynn foi escalada como a filha de Davis em "Payment on Demand", que foi filmado naquele ano, mas não lançado até 1951. "June Bride" foi o penúltimo filme de Bette Davis com a Warner Bros. Em 1949, Davis estrelou "A Filha de Satanás" contra sua vontade e depois que o filme foi concluído, ela e a Warner se separaram depois de dezoito anos.

Davis reprisou seu papel de Linda Gilman em uma transmissão do Lux Radio Theatre em 29 de agosto de 1949, estrelando ao lado de James Stewart como Carey Jackson. Irene Dunne e Fred MacMurray assumiram os papéis em uma segunda adaptação do Lux em 28 de dezembro de 1953, e Marguerite Chapman e Jerome Thor estrelaram uma transmissão do Lux Video Theatre em 25 de agosto de 1955.

Recepção
Em sua crítica para o The New York Times, Bosley Crowther descreveu o filme como "um veículo encantador [e] uma coisa sofisticada, em grande parte dependente de seus humores sobre um complexo de atitudes irônicas ... [É] também uma história bastante sólida de bons e velhos habitantes em sua cidade natal, nunca muito encharcada com sentimento e com apenas uma sombra satírica ao redor de sua borda".

William Brogdon, da Variety, escreveu que o filme é "uma decolagem às vezes sutil e maluca em revistas caseiras e na natureza humana. Ele carrega um obstáculo inicial à medida que os personagens são apresentados, mas uma vez no caminho, nunca decepciona a si mesmo ou ao público. A direção de Bretaigne Windust é sempre viva e extremamente capaz de ordenhar uma fala ou situação, seja satírica ou excêntrica, na filmagem do potente roteiro de Ranald MacDougall".

A revista Time escreveu: "Graças em grande parte a alguns diálogos brilhantes e uma atuação artística de Robert Montgomery, este é o melhor filme de Bette Davis em algum tempo".

Bilheteria
De acordo com os registros da Warner Bros., o filme arrecadou US$ 1.882.000 nacionalmente e US$ 552.000 no exterior, totalizando US$ 2.434.000 mundialmente.

Bibliografia

Filmes dos Estados Unidos de 1948
Filmes de comédia romântica dos Estados Unidos
Filmes de comédia romântica da década de 1940
Filmes com trilha sonora de David Buttolph
Filmes baseados em peças de teatro
Filmes da Warner Bros.
Filmes em língua inglesa
Filmes em preto e branco

June Bride


(, Plokhiye dorogi) est un film dramatique ukrainien en langue russe réalisé par Natalia Vorojbyt et sorti en 2020. Sa première mondiale a eu lieu le 3 septembre 2020 lors de la 35e Semaine internationale de la critique de Venise, où il a été projeté dans le cadre de la compétition. En septembre 2021, il a été sélectionné pour l'Oscar du meilleur film international à la 94e cérémonie des Oscars.

Synopsis
Quatre histoires courtes se déroulent sur les routes du Donbass pendant la guerre. Il n'y a pas d'endroit sûr et personne n'arrive à comprendre ce qui se passe. Même s'ils sont pris dans le chaos, certains parviennent à exercer une autorité sur les autres. Mais dans ce monde, où demain ne viendra peut-être jamais, tout le monde n'est pas sans défense et misérable. Même les victimes les plus innocentes peuvent avoir leur tour pour prendre les choses en main.

Fiche technique
 Titre :
 Titre original :  (Plokhiye dorogi)
 Réalisation : Natalia Vorojbyt
 Scénario : Natalia Vorojbyt (adapté de sa pièce de théâtre)
 Direction artistique : Marina Pshenichnikova
 Décors : chef décorateur
 Costumes : Andrii Yaremii
 Photographie : Vladimir Ivanov
 Son : Alexandre Shatkivski
 Montage : Alexander Chorny
 Production : Maria Ivashechkina, Dmitriy Minzyano, Yuriy Minzyanov et Sergei Neretin
 Pays de production :
 Langue originale : russe
 Genre : drame
 Durée : 105 minutes
 Dates de sortie :
 Festival de Cannes : 3 septembre 2020 (première mondiale)
 Ukraine : 20 mai 2021

Distribution
 Zoya Baranovska : jeune femme
 Maryna Klimova : journaliste
 Anna Zhuravska : jeune fille
 Ihor Koltovskyy : directeur de l'école
 Andriy Lelyukh : commandant

Références

Liens externes

Film ukrainien sorti en 2020
Film dramatique ukrainien
Film en russe

Bad Roads (film)


Bermo ist eine Landgemeinde und der Hauptort des gleichnamigen Departements Bermo in Niger.

Geographie

Bermo liegt in der Sahelzone. Die Nachbargemeinden sind Ingall im Norden, Gadabédji im Osten, Azagor, Birni Lallé und Roumbou I im Süden sowie Azèye und Tamaya im Westen.

Bei den Siedlungen im Gemeindegebiet handelt es sich um 63 Dörfer, 42 Weiler, 26 Lager und 24 Wasserstellen. Auf die Wasserstelle Akadannaye erhebt auch die Nachbargemeinde Ingall Anspruch. Der Hauptort der Landgemeinde ist das Dorf Bermo.

Die Vegetation ist von Marulabäumen, Oschern, Schirmakazien und Wüstendatteln geprägt. Im Norden der Gemeinde liegt der See Mare d'Akadané, dessen Fläche je nach Jahreszeit zwischen 80 und 148 Hektar variiert.

Geschichte
In Bermo wurde 1988 ein Verwaltungsposten (poste administratif) eingerichtet, eine von einem chef de poste administratif geleitete untere Verwaltungseinheit. Die Landgemeinde Bermo entstand als Verwaltungseinheit 2002 im Zuge einer landesweiten Verwaltungsreform in einem zuvor gemeindefreien Gebiet im Norden des Departements Dakoro. Der Verwaltungsposten von Bermo wurde 2011 aus dem Departement Dakoro herausgelöst und zum Departement Bermo erhoben.

Bevölkerung
Bei der Volkszählung 2012 hatte die Landgemeinde 30.761 Einwohner, die in 3.994 Haushalten lebten. Bei der Volkszählung 2001 betrug die Einwohnerzahl 14.076 in 2.162 Haushalten.

Im Hauptort lebten bei der Volkszählung 2012 1.997 Einwohner in 312 Haushalten, bei der Volkszählung 2001 1.375 in 210 Haushalten und bei der Volkszählung 1988 565 in 103 Haushalten.

In der Gemeinde leben Angehörige der Fulbe-Untergruppen Wodaabe und Kassawsawa, der Tuareg-Untergruppe Keltamerkest, der Hausa-Untergruppen Gobirawa und Azna sowie Araber.

Kultur
In Bermo gibt es eine kleine römisch-katholische Pfarre, die 1963 gegründet wurde und zum Bistum Maradi gehört.

Politik

Der Gemeinderat (conseil municipal) hat 12 Mitglieder. Mit den Kommunalwahlen 2020 werden alle Sitze im Gemeinderat von der Partei PNDS-Tarayya gehalten.

Traditionelle Ortsvorsteher (chefs traditionnels) stehen an der Spitze von 59 Dörfern in der Gemeinde, darunter dem Hauptort.

Wirtschaft und Infrastruktur
Die Gemeinde liegt am Übergang der Zone des Agropastoralismus des Südens zum Gebiet der reinen Weidewirtschaft des Nordens. Sie zieht transhumant lebende Viehzüchter aus den Regionen Agadez, Tahoua und Zinder sowie aus Nord-Nigeria an. Ein staatliches Viehzuchtzentrum wurde im Dorf Facoranch eingerichtet. Es gibt drei Viehmärkte in der Gemeinde, davon einen im Hauptort Bermo, die mit dem Markt von Sakkabal in der Nachbargemeinde Roumbou I konkurrieren. Neben der Viehzucht und dem Handel ist das von Fulbe und Tuareg betriebene Kunsthandwerk von wirtschaftlicher Bedeutung. Es werden unter anderem Schmuck, Kamelsättel, Schwerter und Messer hergestellt, die vor allem in der Departementshauptstadt Dakoro verkauft werden.

Gesundheitszentren des Typs Centre de Santé Intégré (CSI) sind im Hauptort sowie in den Siedlungen Akadané und Oly vorhanden. Der CEG Bermo ist eine allgemein bildende Schule der Sekundarstufe des Typs Collège d'Enseignement Général (CEG). Beim Collège d'Enseignement Technique de Bermo (CET Bermo) handelt es sich um eine technische Fachschule und beim Centre de Formation aux Métiers de Bermo (CFM Bermo) um ein Berufsausbildungszentrum. In Bermo gibt es einen lokalen Bürgerhörfunk (radio communautaire). Die Niederschlagsmessstation im Hauptort wurde 1989 in Betrieb genommen.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Niger
Maradi (Region)
Ort in Afrika

Bermo (Niger)


Radu Munteanu a fost un zugrav peregrin de biserici, originar din Țara Lăpușului. Anca Pop-Bratu consideră că "prin opera lui Radu Munteanu, pictura murală de tradiție postbizantină atinge faze de rusticizare care o înrudesc stilistic cu pictura icoanelor pe sticlă".

Viața și activitatea
Radu Munteanu a fost originar din Ungureni, un sat din Țara Lăpușului. Prima urmă cronologică din bogata activitate a acestui pictor este icoana realizată în anul 1767 pentru biserica din Lăpuș, icoană înfățișând Sfânta Treime. După patru ani era prezent la Botiza, unde lăsa o însemnare pe un "Apostol". În același an, 1771, a pictat câteva icoane pentru biserica din satul învecinat Glod. În anul 1780 a realizat una din cele mai importante creații ale sale, semnând, ca meșter principal, alături de Gheorghe, pictura bisericii din Desești.

În perioada 1782-1785 a activat în Lăpuș, pictând mai întâi biserica din satul natal, Ungureni, și icoanele pentru aceasta. Apoi (în 1785) marchează un alt reper important în activitatea sa, realizând, împreună cu zugravul Nicolae Man, din Poiana Porcului, pictura bisericii Sfinții Arhangheli din Rogoz.  În același an a relizat proscomidiarul bisericii din Poienile Izei, iar după doi ani se întoarce la biserica din Desești, pentru care pictează câteva icoane.

În perioada următoare a lucrat pe Valea Cosăului, pictând icoane pentru bisericile din Sârbi Susani și Sârbi Josani și o cruce de mână pentru biserica din Budești Susani (în 1793). În 1794 îl regăsim pictând icoane pe valea Someșului (o parte din acestea s-au păstrat în parohia Chiuiești). În perioada 1798-1800 a pictat din nou în Lăpuș, realizând pictura celor două biserici din Dobricu Lăpușului.

Stilul lui Radu Munteanu, vesel și colorat, a făcut prozeliți (ucenici) în zona Lăpușului, de o factură asemănătoare cu ansamblurile semnate de acesta, fiind și pictura bisericilor din Libotin, Frâncenii Boiului și cele două biserici de lemn din Cupșeni.

Note

Bibliografie
 Pop-Bratu, Anca, Pictura murală maramureșeană, Ed. Meridiane, București, 1982.
 Porumb, Marius, Icoane din Maramureș, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1975.
 Porumb, Marius, "Zugravi și centre românești de pictură din Transilvania sec. al XVIII-lea", în Anuarul Institutului de Istorie și Arheologie din Cluj-Napoca, XIX, 1976.
 Porumb, Marius, "Biserici de lemn din Țara Maramureșului", în Monumente istorice de artă religioasă din Arhiepiscopia Vadului, Feleacului și Clujului, Cluj-Napoca, 1982.
 Porumb, Marius, Dicționar de pictură veche românească din Transilvania, sec. XIII-XVIII, Ed. Academiei Române, București, 1998
 Porumb, Marius, Un veac de pictură românească din Transilvania, sec. XVIII, Ed. Meridiane, București, 2003.
 Porumb, Marius, Biserici de lemn din Maramureș, Ed. Academiei Române, București, 2005.
 Betea, Raluca, Biserica de lemn din Desești. The Wooden Church in Desești. L'église en bois de Desești, Ed. Mega, Cluj-Napoca, 2007.

Imagini

Muraliști români
Pictori de icoane români
Pictori de biserici români

Radu Munteanu


Sultanah Hajah Bahiyah binti Almarhum Tuanku Abdul Rahman (; 24 August 1930 – 26 August 2003) was the Sultanah of Malaysian State of Kedah from 1959 until her death in 2003 and served as the fifth Raja Permaisuri Agong of Malaysia from 21 September 1970 until 20 September 1975.

Early life
Tunku Bahiyah was born on 24 August 1930 in Seri Menanti, Negeri Sembilan. She was the eldest daughter of Tuanku Abdul Rahman and his third wife Tunku Kurshiah, the Yang di-Pertuan Besar and the Tunku Ampuan Besar of Negeri Sembilan, who were then elected as the first Yang di-Pertuan Agong and Raja Permaisuri Agong of Malaysia.

She received her education at a Malay School in Seri Menanti and the Seremban Convent School. She later furthered her studies in the United Kingdom and received a degree in Social Science from University of Nottingham.

Marriage
Tunku Bahiyah married Abdul Halim of Kedah in 1955. The royal couple adopted the twin daughters of Tunku Hamidah (Tuanku Abdul Halim's eldest sister), Tunku Soraya and Tunku Sarina (born 30 April 1960, adopted 3 May 1960). Bahiyah gave birth to a daughter, Tunku Puteri Intan Safinaz, on 22 July 1966.

Tunku Soraya would go on to marry Raja Iskandar Dzurkarnain (the current Raja Di-Hilir of Perak) in 1986. Tunku Sarina passed away on 31 August 1991.

Becoming Queen
In 1958, Tuanku Abdul Halim became Sultan of Kedah. Tunku Bahiyah was installed as the Sultanah of Kedah on his ascension to the throne.

From 1970 to 1975, she served her five-year term as Raja Permaisuri Agong of Malaysia when Tuanku Abdul Halim became the fifth Yang di-Pertuan Agong.

Death
She died in her sleep at 12:23 pm of cancer and old age on 26 August 2003 at Istana Kuala Cegar, Alor Setar. She was laid to rest at the Langgar Royal Mausoleum in Alor Setar.

Awards and recognition
Sultanah Bahiyah was conferred various awards, both locally and abroad. In 1970, Emperor Hirohito of Japan awarded her the First Class of the Order of the Sacred Treasure. Later in the same year, President Suharto of Indonesia awarded her the First Class of the Order of the Star of Mahaputera.

In 1973, King Bhumibol Adulyadej of Thailand awarded her the Grand Cross of the Order of Chula Chom Klao.

Sultanah Bahiyah was awarded an Honorary Doctorate in Education by the University of Malaya where she served as the Chancellor from 1972 until 1986.

The general hospital in Alor Setar which is also the main referral and tertiary health centre in Northern Peninsular Malaysia was renamed in her honour to Sultanah Bahiyah Hospital.

There is a highway in Alor Setar, Sultanah Bahiyah Highway (Federal Route 255) was named after her.

SMK Sultanah Bahiyah, a secondary school in Alor Setar was named after her.

Sultanah Bahiyah Mosque, a mosque in Alor Setar was named after her.

Sultanah Bahiyah Library of Universiti Utara Malaysia was named after her.

Tuanku Bahiyah Residential College, a residential college at University of Malaya, Kuala Lumpur was named in honour of her.

Social contributions
Tuanku Hajah Bahiyah was the patron of various organisations such as:
 Kedah Orchid Association
 Blood Donors Association of Malaysia
 Family Planning Association of Kedah
 Children's Welfare Organisation of Kedah
 Islamic Women's Welfare Organisation of Kedah
 Lioness Club of Kedah
 Netball Association of Kedah
 Women's Association of Universiti Utara Malaysia (SUTRANITA)
 Nottingham Graduates Association
 Ex-Servicemen Widows and Wives Association (BAKIABAH)
 Kedah Association for the Disabled
 Kedah Thalassaemia Association
 Association of Sultanah Bahiyah Secondary School Students

Honours

She has been awarded:

Honours of Kedah
  Member of the Royal Family Order of Kedah (DK) (29 February 1964)
  Member of the Halimi Family Order of Kedah (DKH) (January 1976)
  Knight Grand Commander of the Exalted Order of the Crown of Kedah (SPMK) – Dato' Seri (19 February 1971)

Honours of Malaysia
  :
  Grand Commander of the Order of the Defender of the Realm (SMN) – Tun (19 February 1959)
  Recipient of the Order of the Crown of the Realm (DMN) (19 February 1971)
  :
  First Class of the Royal Family Order of Johor (DK I) (February 1989)
  :
  Recipient of the Royal Family Order of Kelantan (DK) (August 1996)
  :
  Member of the Royal Family Order of Negeri Sembilan (DKNS) (August 1996)

Foreign Honours
 :
 1st Class of the Star of Mahaputera (Bintang Mahaputera Adipurna) (16 March 1970)

  Imperial State of Iran :
 1st class of the Order of the Pleiades (1974)
 Commemorative Medal of the 2500th Anniversary of the founding of the Persian Empire (14 October 1971).

 :
 Dame Grand Cordon of the Order of the Sacred Treasure (1970)

 :
 Dame Grand Cross of the Order of Chula Chom Klao (1 February 1973)

See also
Yang Di-Pertuan Agong
Raja Permaisuri Agong

References

External links
Tuanku Bahiyah Residential College official site

1930 births
2003 deaths
Malaysian people of Minangkabau descent
Malaysian Muslims
People from Negeri Sembilan
Royal House of Kedah
Kedah royal consorts
Malaysian royal consorts
Alumni of the University of Nottingham
Deaths from cancer in Malaysia

Members of the Royal Family Order of Kedah
Members of the Halimi Family Order of Kedah
Knights Grand Commander of the Exalted Order of the Crown of Kedah

Grand Commanders of the Order of the Defender of the Realm

Recipients of the Order of the Sacred Treasure, 1st class
Dames Grand Cross of the Order of Chula Chom Klao
Royal House of Negeri Sembilan
Queens consort of Malaysia
Recipients of the Order of the Crown of the Realm
Daughters of monarchs

Sultanah Bahiyah


ක්‍රිපූ 18 වන සියවස යනු,  ක්‍රිපූ 1800 සිට ක්‍රිපූ 1701 දක්වා පැවැති සියවසකි.

සිද්ධි

ක්‍රිපූ 1800:  ඉන්දියාවේ යකඩ යුගය
ක්‍රිපූ 1800: ඔස්කා මොන්ටෙලියස් විසින් සම්පාදිත යුග ක්‍රමය පරිදි  නෝර්ඩික ලෝකඩ යුගයේ ආරම්භය.
ක්‍රිපූ 1800 – ක්‍රිපූ 1300: සයවන ට්‍රෝයි නගරයේ සමෘද්ධිය.
 ක්‍රිපූ 1800 පමණ: මධ්‍ය ඇමරිකාවේ තිරවැසි මායා ජන කොටස්.
 ක්‍රිපූ 1800 පමණ: හික්සෝස් ජනයා නයිල් ඩෙල්ටාවෙහි පදිංචි වීම ඇරඹූහ. ඔවුන්ගේ අගනගරය පිහිටියේ ඊසාන දිග නයිල් ඩෙල්ටාවෙහි ආවාරිස් නම් ස්ථානයෙහිය.
ක්‍රිපූ 1792 – ක්‍රිපූ 1750 : (මධ්‍යම කාලානුක්‍රමය) –  බැබිලෝනියාව පාලනය කල හමුරාබි හට, මරී පෙදෙස හා සමග ගනුදෙනු කිරීමට ඔහුට සිදුවූ අතර, ඔහුගේ පාලන යුගයෙහි පසු කලෙක එම ප්‍රදේශය ඔහු විිසින් යටත් කර ගන්නා ලදි.

ආශ්‍රිත

-2

-82

ක්‍රිපූ 18 වන සියවස


Campionatul Mondial de Gimnastică Artistică este cea mai importantă competiție de gimnastică artistică după Jocurile Olimpice. Este organizat de Federația Internațională de Gimnastică.

Lista edițiilor

Clasament pe medalii
Actualizat după Campionatul Mondial din 2019.

Note
 Federația Internațională de Gimnasică (FIG) documentează medalii de credit câștigate de sportivi din Boemia ca medalii pentru Cehoslovacia.
 FIG documentează medalii de credit câștigate de sportivi din Austria-Ungaria ca medalii pentru Iugoslavia.
 FIG documentează medalii de credit câștigate de sportivi din fosta Uniune Sovietică la Campionatele Mondiale de Gimnastică Artistică din 1992 de la Paris ca medalii pentru CSI (Comunitatea Statelor Independente).
 La Campionatele Mondiale de Gimnastică Artistică din 1993 de la Birmingham, Marea Britanie, gimnasta născută în Azerbaidjan, Valery Belenky, a câștigat o medalie de bronz concurând ca sportiv fără atașament deoarece Azerbaidjanul nu avea o federație de gimnastică pentru ca acesta să concureze. Mai târziu, documentele oficiale ale FIG îi atribuie medalia ca medalie pentru Germania.

Vezi și
 Campionatele europene de gimnastică artistică feminină

Note

Legături externe

Federația Internațională de Gimnastică


Petrisov zbornik, hrvatski glagoljski zbornik, spomenik hrvatske pisane kulture. Nazvan je po krčkom kanoniku u čijoj je ostavštini pronađen, Josipu Antunu Petrisu (1787. – 1868.). Datira iz 1468. godine. Sadrži 700 stranica i po tome je najopsežniji i najbogatiji među hrvatskoglagoljskim zbornicima. Pisan je na papiru kurzivnom glagoljicom, što ukazuje da je vjerojatno pisana za svjetovnije svrhe, jer se ova nije rabila za svečane liturgijske kodekse. Trima je rukama pisan. Svaka stranica ima od 24 do 27 redaka. Ukrasi su jednostavni inicijali kadšto dotjerani skromnijim ornamentima. Sadržajem je antologija tekstova iz raznih razdoblja i izvora. Vrlo je slojevita i raznovrsna sadržaja. U zborniku su tekstovi iz moralke, religiozno-propedeutički spisi, kazusi crkvenog prava, crkveno govorništvo, rituali, legende, mirakuli, apokrifi, anegdote, dijelovi lucidara, poezija, pripovijesti o Akiru, Troji i dr. U Petrisovom zborniku pokazuju se iskonske tendencije hrvatskog jezika: miješanje narječja i osobina staroslavenskoga radi stizanja do općeprihvaćenoga zajedničkog hrvatskog jezičnog idioma. Ističe se rečenica koja sadrži sva tri oblika upitne zamjenice što: Čto se žalostiš ubogi človječe, kaj se mećeš i zač trepećeš. Danas se Petrisov zbornik čuva u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici u Zagrebu.

Izvori

Oslikani rukopisi
Glagoljica
Hrvatska književna djela
Srednjovjekovna književnost
Hrvatski povijesni dokumenti

Petrisov zbornik


شتينواي وأبناؤه  تعرف أيضاً فقط باسم شتَينواي، هو صانع أمريكي-ألماني لآلات البيانو يدوياً. تأسس في 1853م في مدينة نيويورك، عن طريق المهاجر الألماني «هاينريتش إنجلهارد شتَينوج» ، (لاحقا هنري إ. شتَينواي) . أدى نمو الشركة إلى افتتاح مصنع وقرية للعمال أصبحت تعرف الآن بأستوريا، كوينز، ثم تبعها مصنع ثانٍ في هامبورغ بألمانيا في 1880م.
ويعد أهم أسباب نجاحات الشركة المبكرة هما جودة آلاتها وأسلوبها التسويقي المؤثر، بما فيه تقديم الشركة لقاعات شتَينواي (بالألمانية: Steinway-Häuser).

روابط خارجية

مصادر

آلات موسيقية
تأسيسات سنة 1853 في ولاية نيويورك
شتينواي وأبناؤه
شركات ألمانيا
شركات أمريكية أسست في 1853
شركات أسست في 1853
شركات تصنيع
شركات تصنيع أسست في 1853
شركات مبنية في نيويورك سيتي
شركات مقرها في كوينز (نيويورك)
شركات مقرها في هامبورغ
علامات تجارية ألمانية
علامات تجارية أمريكية
علامات تجارية فاخرة
مبان ومنشآت في هامبورغ

شتينواي وأولاده


An Elegia grandispicata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hans Peter Linder. An Elegia grandispicata in nahilalakip ha genus nga Elegia, ngan familia nga Restionaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elegia (Restionaceae)

Elegia grandispicata


Münster-Roxel, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyâletinde, Münster şehrine bağlı bir semt . Yaklaşık 12.000 kişilik nüfusa, 20 km² yüzölçümüne sahiptir. Kuzeyinde Nienberge, doğusunda Gievenbeck ve Sentrup, güneyinde ise Mecklenbeck ve Albachten yer alır (Saat yönünde). Bu şehirde doğan en tanınmış kişi, o zamanlar Roxel papazlık idaresine ait olan Burg Hülshoff'ta 1797 yılında doğan ve St. Panthaleon Kilisesi'nde vaftiz edilen Annette von Droste-Hülshoff'tur. Roxel'in en büyük spor kulübü ise BSV'dir.

Yer Adının Anlamı
Roxel'in eski, ilk bilinen adı Rokeslere veya Rukeslare 'dir (1177 yılında bir belgeden). Heinrich Dittmeyer'e göre Rappenpferch, Rappenhürde, Rappenkoppel gibi birçok ismi vardır (isimlerdeki tamlayan kelime= Rappe-(kara yağız at), rôk > Rabe(karga)kelimesinin sesteşidir. Rokeslere kelimesinin tamlayanı buradan gelmektedir. Tamlananı olan kısım (h)lar(i) için ise farklı farklı fikirler daha doğrusu yorumlar vardır. Heinrich Dittmeyer, bu kelimenin bir çit, daha doğrusu büyükbaş hayvanların kaçmamaları için çevrelenmiş bir bölüm olarak adlandırıyor. Yâni ağıl. Slavist Jürgen Udolph tamlanan kelimenin anlamını mantıklı bir şekilde izah etmeden Dittmeyer'e karşı çıkıyor. O, -lar- kelimesinin eski Almanca'ya ait olduğunu ve eksiksiz araştırılıp tespit edilemeyeceğini çünkü bu kelimenin zor, kapalı bir etimolojiye sahip olduğunu ileri sürüyor. Ancak bir şey kesin. Belgelerde 1177 yılında rastladığımız Rokeslere isminden Roxel olmuştur.

Dış bağlantılar
 Roxel semtinin resmî sitesi

Kaynakça

Münster

Münster-Roxel


بولي إيثيلين تريفثاليت  وتختصر إلى PET أو PETE وهو مبلمر ملدن حراريا من عائلة مبلمرات عديد الإستر ويستخدم لتصنيع أحد أنواع ألياف النسيج الاصطناعية، وقناني تغليف الماء والأطعمة والسوائل الأخرى، وفي تطبيقات تشكيل اللدائن بالحرارة، ومادة رابطة للألياف الزجاجية في المواد الهندسية.

وبحسب تاريخ المادة الحرارية والتصنيعي، يمكن أن يوجد "PET" كمادة غير بلورية (شفافة) وشبه متبلورة. قد تظهر المادة شبه المتبلورة شفافة (حجم الجزيء أصغر من 500 نانومتر) أو معتم وأبيض (حجم الجزيء يصل إلى عدة ميكرونات) وذلك اعتمادا على البنية البلورية وحجم الجزيء. ويمكن تصنيع المونومر (bis-ß-hydroxyterephthalate) بتفاعل الأسترة بين حمض التيرافيثاليك وغليكول الإيثيلين بوجود الماء كمنتج ثانوي، أو بتفاعل الأسترة بين غليكول الإيثيلين وثنائي ميثيل التيرفثالات مع الميثانول كمنتج ثانوي. الكوثرة بتفاعل تكثيف متعدد للجزيئات (polycondensation) للمونومرات (تحدث مباشرة بعد الأسترة/transesterification) مع غليكول الإيثيلين كمنتج ثانوي (يعاد استخدام الإثيلين غليكول مباشرة في الإنتاج).

معظم الإنتاج العالمي من ب.إ.ت يستخدم في تصنيع ألياف النسيج الاصطناعية (يتجاوز 60%) ويستخدم 30% من الإنتاج العالمي في تصنيع القناني. وعندما يكون الحديث عن التطبيقات النسيجية، يسمى "PET" عموما بالبولي إستر، في حين تسمى المادة المستخدمة في تصنيع التغليف "PET".

ومن بعض التسميات التجارية له ألياف الدَّكْرون، والديلون، والتريلين، والتريفيرا.

وهي مادة حلت محل القطن والصوف في إنتاج الملابس، ومن مميزاتها أنها لا تنكمش وتجف بسرعة وتقاوم التمزق.

إعادة التدوير

وهي مادة قابلة لإعادة التدوير حيث تجمع قناني الماء والزيوت النباتية ويتم تكسيرها إلى شرائح صغيرة وتغسل ثم تشحن إلى مصانع غزل البوليستر لتحويلها إلى الخيوط الصناعية.

المراجع

اختراعات إنجليزية
إلكترونيات مرنة
لدائن
لدائن حرارية
مبلمرات
متعددات الإستر
مواد حيوية
مواد شفافة
مواد كيميائية أولية
مواد كيميائية منزلية
نسيج

بولي إيثيلين تيرفثالات


Zgrada Rožić, zgrada u Trogiru u Ribarskoj ulici, zaštićeno kulturno dobro

Opis dobra
Nalazi se u Ribarskoj ulici. Nad voltom ispod kojeg se pristupa ulici koja uz zapadnu stranu palače Lucić izlazi na obalu, diže se jedna od najljepših trogirskih kuća. Pored same arhitektonske temle "volta" slikovitost stvara velika streha, koja zajedno s voltom čini ovaj objekt jednim od bolje sačuvanih primjera profane arhitekture srednjeg vijeka u Trogiru.

Zaštita
Pod oznakom RST-461, rj.br.: 24/298-1970 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Trogiru

Zgrada Rožić u Trogiru


El topónimo Elberta puede hacer referencia a varios lugares de Estados Unidos:

 Elberta, un pueblo en el estado de Alabama.
 Elberta, una villa en el estado de Míchigan.
 Elberta, un lugar designado por el censo en el estado de Utah.

Elberta


Crkva sv. Ahilija (Црква Cветог Ахилија) nalazi se u Arilju, Srbija te je poznata i kao manastir Arilje (Mанастир Aриље). Građevina pripada Srpskoj pravoslavnoj crkvi, a posvećena je svetome Ahiliju, koji je bio biskup Larise u Grčkoj.

Opis
Crkva je izgrađena 1296.; srpski kralj Stefan Dragutin dao je podići crkvu.

Crkva je "galerija" prelijepih freski. Dragutin je prikazan sa svojim bratom Milutinom i suprugom, Katarinom Arpadović. Prikazani su i Dragutinovi sinovi, Stefan Vladislav II. i Urošica, koji je pokopan u crkvi.

Pravoslavne crkve u Srbiji

Crkva svetog Ahilija u Arilju


Ulvaceae, porodica zelenih alga iz reda Ulvales. Postoji preko 150 vrsta, najviše u rodu Ulva, koja je porodici i redu dala svoje ime.

Rodovi i broj vrsta
 Enteromorpha Link   22
 Enteronia Chevallier   2
 Gemina V.J.Chapman   4
 Letterstedtia Areschoug   3
 Lobata V.J.Chapman   1
 Ochlochaete Thwaites   2
 Percursaria Bory   1
 Phycoseris Kützing   1
 Pseudoneochloris Watanabe, Himizu, Lewis, Floyd & Fuerst   1
 Ruthnielsenia C.J.O'Kelly, B.Wynsor & W.K.Bellows   1
 Solenia C.Agardh   3
 Ulva Linnaeus   129
 Ulvaria Ruprecht   3
 Umbraulva E.H.Bae & I.K.Lee   5

Izvori

Ulvales

Ulvaceae


Ignazio Giovanni Cadolini ( 4 de novembro de 1794 em Cremona - 11 de abril de 1850 em Ferrara ) foi um clérigo, arcebispo e cardeal católico romano .

vida
Cadolini iniciou seus estudos jurídicos em Bolonha, onde foi recebido pelo delegado apostólico Giacomo Giustiniani, que o levou a Roma como secretário em 1815. Na Sapienza completou seus estudos com a Laurea em 9 de janeiro de 1817 e seguiu Giustiniani, que havia sido nomeado núncio apostólico em Madri, para a Espanha. Lá assumiu a função de auditor da nunciatura e foi ordenado sacerdote em 31 de maio de 1818 .

Nomeado bispo de Cervia em 1826 , Cadolini permaneceu em Madri até 17 de maio de 1827, quando chegou o sucessor de Giustiniani. Depois de chegar à Itália, Cadolini assumiu a liderança de sua diocese. De 1831 a 1832 foi bispo de Foligno , mas manteve a administração de Cervia. Em 1832 substituiu Giovanni Maria Mastai-Ferretti , mais tarde Papa Pio IX, como Arcebispo de Spoleto , continuando a administrar Foligno até 30 de setembro de 1834. Em 1838 foi nomeado Secretário da Congregatio de Propaganda Fide e recebeu o título de Arcebispo Titular de Edessa em Osrhoene .

Papa Gregório XVI o criou no consistório de 27 de janeiro de 1843 cardeal, em 30 de janeiro de 1843 Cadolino foi nomeado arcebispo de Ferrara e incluído como cardeal sacerdote na igreja titular de Santa Susanna no Colégio dos Cardeais . No conclave de 1846 , o Papa Pio IX. escolheu, Cadolini não participou.

Link externo
 Ignazio Giovanni Cadolini
 catholic-hierarchy.org

Cardeais nomeados pelo papa Gregório XVI

Ignazio Giovanni Cadolini


Karaaba, Samsun ilinin Yakakent ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 102 km, Yakakent ilçesine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Yakakent'in mahalleleri

Karaaba, Yakakent


Shrubland Hall, Coddenham, Suffolk, est une maison de campagne anglaise historique avec des jardins dans le Suffolk, en Angleterre, construite dans les années 1770.

Le manoir est utilisé comme clinique de santé dans la seconde moitié du  et a brièvement rouvert ses portes en tant qu'hôtel, restaurant et spa en 2015, mais a fermé ses portes début 2017.

Le parc et les jardins à la française sont classés Grade I sur le Registre des parcs et jardins historiques, et le manoir lui-même est classé Grade II* sur la Liste du patrimoine national pour l'Angleterre.

Histoire

Le premier propriétaire enregistré du domaine est Robert de Shrubeland, bien qu'il existe des preuves d'occupation sur le site depuis l'époque romaine. Le précédent Shrubland Hall de style Tudor a été construit par la famille Booth au début du . Le domaine est ensuite acquis par la famille Little et transmis à la famille Bacon lorsqu'en 1581 Helen Little, fille et héritière de Thomas Little (par sa femme Elizabeth Lytton, fille et cohéritière de Sir Robert Lytton de Knebworth House dans le Hertfordshire), épouse Sir Edward Bacon (d.1618), le troisième fils de Sir Nicholas Bacon, Lord gradien du grand sceau d'Élisabeth , et un demi-frère du philosophe et homme d'État Sir Francis Bacon.

Le présent manoir classé Grade II * est conçue par James Paine pour le pasteur John Bacon au début des années 1770. Son héritier est son jeune frère Nicholas Bacon (d.1796), vicaire de Coddenham, décédé sans descendance et dernier de la lignée masculine, dont l'armoirie funéraire subsiste à l'église de Coddenham. Il est ensuite acheté par Sir William Fowle Middleton,  baronnet, dont le fils et héritier, Sir William Fowle Middleton,  baronnet, charge l'architecte John Peter Gandy de le remodeler au début des années 1830. Entre 1849 et 1855, le bâtiment de Sir William est réaménagé par Sir Charles Barry, qui crée également les jardins en terrasses. Le bloc central de Paine est construit en 3 étages avec une façade de 5 baies, auxquelles Gandy-Deering ajoute 3 autres baies de chaque côté. L'ensemble est construit en briques Gault avec des enduits de calcaire et de stuc. Le parc est conçu par Humphry Repton et conserve toujours le parc aux cerfs et le jardin clos.

Après la mort de Sir William en 1860, la propriété passe à son cousin Sir George Nathaniel Broke Middleton, et de lui en 1882 à sa nièce Jane Anne Broke, fille aînée du capitaine Charles Acton Vere-Broke, et de son mari James Saumarez (4e baron de Saumarez). Le manoir est utilisé comme maison de convalescence pendant la Première Guerre mondiale et le vieux manoir comme QG de brigade pendant la Seconde Guerre mondiale. Dans les années 1960, le  baron de Saumarez établit un dispensaire dans la propriété qui perdure au temps du  baron .

La clinique de santé Shrubland Hall fonctionne dans le manoir jouxtant les jardins du parc Shrubland jusqu'au 2 avril 2006, lorsque le domaine Shrubland, est mis en vente avec un prix demandé de 23 millions de livres sterling. Jusque-là, les jardins à l'italienne, qui comprennent des éléments classés Grade II, étaient ouverts au public en tant qu'attraction touristique .

En 2010, le domaine est vendu en 42 lots distincts . À partir de 2012, le manoir lui-même est utilisé comme quartier résidentiel pour l'établissement d'enseignement supérieur privé, le British Institute of Technology & E-commerce (BITE), mais en 2014 est rouvert en tant que boutique de luxe et hôtel 5 étoiles . En 2015, le manoir est mis en vente au prix demandé de  .

Références

Liens externes

Monument classé de Grade II dans le Suffolk

Shrubland Hall


Spitalhof ist ein Stadtteil in der Östlichen Außenstadt Nürnbergs. Der statistische Distrikt 910 – Erlenstegen (Spitalhof) ist ein Teil von Erlenstegen. Die Straßenbezeichnung Spitalhof existiert noch heute. Der Spitalhof liegt etwa 4,5 km nordöstlich des Zentrums von Nürnberg.

Lage
Der Spitalhof liegt am Fuße des Platnersbergs und gehört zu Erlenstegen.

Straßen

Literatur

Weblinks

 Spitalhof Nürnberg

Einzelnachweise

Stadtteil von Nürnberg
Statistischer Distrikt von Nürnberg

Spitalhof (Nürnberg)


Las guerras entre suiones y gautas hacen referencia a un conflicto bélico semilegendario entre suiones de Svealand y gautas de Götaland en Suecia durante el . Las fechas nunca han sido controvertidas, ya que se sustentan cronológicamente en las diversas fuentes históricas y la incursión de Hygelac en Frisia hacia el año 516 y también en restos arqueológicos de los montículos funerarios de los reyes Eadgils y Ohthere. Las guerras son patentes en el poema épico Beowulf. Sin embargo, poca información aparece en las sagas nórdicas. Las guerras entre los siglos  y  entre suecos y gautas, con notable presencia de clanes familiares como la casa de Stenkil y casa de Sverker, se refieren y consideran guerras civiles.

Primera guerra en Beowulf
El poema menciona que los suiones (suecos) no mantuvieron la paz a la muerte del rey gauta Hreðel, ya que los hijos del rey Ongenþeow (Ohthere y Onela) ya habían crecido y estaban ansiosos por luchar. Los suiones y los gautas compartían fronteras por tierra aunque la mención sobre el mar no es solo licencia poética, a la vista de que viajar entre Götaland y al este de Svealand se solía hacer por vía marítma porque los bosques fronterizos de Tiveden, Tylöskog y Kolmården dificultaban mucho la comunicación.

Los gautas bajo el reinado del nuevo rey Hæþcyn capturaron a la reina sueca, el viejo rey Ongenþeow la rescató en Hrefnesholt, pero ella perdió su oro. Ongenþeow mató a Hæþcyn, y asediaron a los gautas en Hrefnesholt. No obstante, el remanente del ejército gauta fue rescatado por Hygelac, hermano de Hæþcyn, que llegó al día siguiente con refuerzos. Aunque rescataron a la reina, perdieron la batalla, y Ongenþeow y sus guerreros regresaron a su hogar.

No obstante, ese no fue el fin de las hostilidades. Hygelac, ahora nuevo rey de los gautas, atacó a los suiones, y envió a los guerreros Eofor y su hermano Wulf que lucharon juntos contra el rey Ongenþeow, quien tuvo un final sangriento. Por esta batalla, Hygelac recibió el apodo de ejecutor de Ongenþeow.

Segunda guerra en Beowulf
En Svealand, con Ongenþeow y Ohthere muertos, Onela se proclama rey de los suiones. Ohthere tenía dos hijos, Eanmund y Eadgils, que buscaron refugio en la corte de Heardred, sucesor de Hygelac y rey de los gautas, situación que desemboca en el ataque de Onela a los gautas. En el campo de batalla, El campeón de Onela, Weohstan mata a Eanmund y al rey Heardred. Beowulf se ve forzado a aceptar la corona de los gautas.

Pero Eadgils sobrevive y con ayuda de Beowulf planea la venganza por la muerte de su hermano, acabando con la muerte de Onela. Este hecho también aparece en fuentes escandinavas como la batalla en el lago helado de Vänern (aunque sin mención a la participación de los gautas).

Tercera guerra en Beowulf
A la muerte de Beowulf, Wiglaf ocupa el trono de los gautas y predice un nuevo conflicto armado contra los suiones.

Consecuencias
Según la leyenda y tradición escandinava recopilada en el  en la saga Ynglinga, un rey gauta del  llamado Algaut fue invitado por su yerno, el infame rey Ingjald, a un festín en Gamla Uppsala. Aprovechando la noche, todas los monarcas de las casas reales que acudieron al festejo fueron asesinados. Ingjald extendió sus dominios hasta las tierras de los gautas occidentales de Västergötland, pero los gautas orientales de Östergötland conservaron su independencia. Gautas y otros pueblos escandinavos se sometieron posteriormente al reinado de Ivar Vidfamne.

Sögubrot af nokkrum fornkonungum menciona que tras la muerte de Ivar, el reino se dividió entre Harald Hilditonn y Sigurd Ring. Harald gobernó Dinamarca y Östergötland, mientras que Sigurd gobernó Svealand y Västergötland. Muchas fuentes mencionan a ambos reyes como protagonistas de la fabulosa batalla de Brávellir (hacia 750), con la victoria de Sigurd Ring que dominó todos los reinos suecos, gautas y daneses. A partir de esta batalla en adelante, Götaland aparece siempre como parte del reino sueco.

En el , la independencia gauta era solo un recuerdo en la obra del cronista Saxo Grammaticus en su Gesta Danorum (libro 13), cuando menciona que los gautas no tenían influencia en la elección del rey, solo los suecos. Tal pérdida de independencia se plasma en Västgötalagen ("leyes de los gautas occidentales") en el , cuando cita que elegir o destronar al rey depende de la voluntad de los suecos, no de los gautas.

En 1442, con la ley de los suecos, noruegos y daneses bajo el reinado de Cristóbal de Baviera, declaró que la unión de gautas en el reino de Suecia tuvo lugar en un lejano tiempo del paganismo.

Véase también
 Batalla en el lago helado de Vänern
 Reinos vikingos de Suecia
 Sölve Högnesson
 Ongenþeow
 Onela

Referencias

Enlaces externos
 Beowulf Old English edition ed. James Albert Harrison y Robert Sharp
 Beowulf Modern English translation por Francis Barton Gummere
 Beowulf Modern English translation por John Lesslie Hall

Batallas de Suecia del siglo VI
Vikingos de Suecia
Batallas de los vikingos
Beowulf

Guerras entre suiones y gautas


مكناسة هي قبيلة أمازيغية مستوطنة في شمال و شرق المغرب <ref>حسب كتاب الموسوعة البربرية
أصل المكانسة من وسط المغرب و هم ابناء عم زناتة، ولكنهم نزحوا في وقت ما قبل الإسلام إلى الشرق فاستقرت اقلية بالمغرب الاوسط و ما يشهد لوجودهم، لعديد من الأمور منها، اسم مدينة مكناس.

.

مجموعة أخرى من المكانسة شاركت في انتفاضة ميسرة (739-742)، اعتنقوا إسلام الخوارج و أقاموا على الحافة الشمالية للصحراء إمارة سجلماسة (771-980). كما اكسب هذا تتويجا للمنطقة الغربية في تجارتها عبر الصحراء مع السودان و أدى إلى الازدهار الاقتصادي الكبير. كما كان لتحالفهم مع الخلافة بقرطبة الفضل في صد الهجمات التي قام بها الفاطميون. لكن بعد تحالف الأمير المعتز مع الفاطميين، هب المغراويون حلفاء الأمويين آنذاك، إلى إخراج قبيلة مكناسة من سجلماسة، و ظلُوا يهيمنون عليها حتى 1054، إلى أن دُمرت المدينة من قبل المرابطين.

في القرن 10 كان جزء آخر من بطون قبيلة مكناسة، حليف موالي للفاطميين في مكافحة الأمويين وحلفائهم في المغرب. أطاحوا بالرستميين من تاهرت سنة 912 و هجّروا الصالحيين سنة 917 من مملكة نكور شمال المغرب. إلا انهم لم يتمكنوا من القضاء على مقاومة المغراويين في شمال المغرب بشكل دائم. بعد ضعف قبيلة مكناسة جراء حربها الضروس مع المغراويين،لم يبق لها سوى الخضوع لحكم المرابطين في القرن 11.

انظر أيضًا
 منطقة امكناسة
 قبيلة مكناسة الشرقية
 قبيلة مكناسة الغربية
 إمارة مكناسة

مصادر و مراجع

 Ulrich Haarmann: تاريخ العالم العربي. C.H. Beck München, سنة 2001 ISBN 3-406-38113-8
 Stephan و Nandy Ronart: قاموس العالم العربي. Artemis Verlag, سنة 1972 ISBN 3-7608-0138-2

أشخاص من مكناس
أمازيغ تونس
الأمازيغ في الجزائر
المغرب الوسيط
تاريخ الأمازيغ
تاريخ المغرب
قبائل أمازيغية
أمازيغ في المغرب

مكناسة


Croatica Christiana periodica, hrvatski povijesni časopis i časopis za humanističke znanosti.

Povijest
Časopis je Instituta za crkvenu povijest Katoličkog bogoslovnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, koji ga uređuje, a izdavač je Kršćanska sadašnjost. Pokrenuli su ga entzuijasti Antun Ivandija, M. Biskup, Bonaventura Duda, Tomislav Janko Šagi-Bunić, Franjo Šanjek i Josip Turčinović 1977. godine. Namjera im je bila potankuti istraživanja hrvatske crkvene povijesti i religiozne kulture te objaviti građu i historiografske radove radi sustavne i znanstveno utemeljene povijesti Crkve u Hrvata. Sjedište lista je u Zagrebu. CCP je podijeljen je u više tematskih cjelina. Okosnice su rubrike "Rasprave i prilozi", "Prikazi i recenzije" te povremeno "Kronika" i "In memoriam". List je otvoren suradnji crkvenih i svjetovnih, domaćih i inozemnih znanstvenika. Od 1979. redovito izlazi dvaput godišnje. Iznimna pozornost posvećuju crkvenoj topografiji, toponomastici, povijesti redova i redovničkih instituta, odnosi Hrvata i Apostolske Stolice (papa), ulozi Crkve u razvoju hrvatskog školstva, proučavanju sakralne baštine, stoljetnom sudjelovanju Hrvata u europskim integrativnim procesima (Herman Dalmatin, Ivan Stojković, Andrija Jamometić, Vinko Paletin i dr.). Izlazio je godišnje a poslije polugodišnje.  Uređivali su ga Antun Ivandija, Franjo Šanjek, Slavko Slišković. Sjedište je u Zagrebu. Recenzija je pretežito tuzemna, dvostruka, samo znanstveni i stručni radovi, dvostruko slijepa. Recenzenti su većinom vanjski.

Izvori

Vanjske poveznice
Kršćanska sadašnjost Croatica Christiana periodica
CCP  (stare stranice)

Hrvatski katolički tisak
Zagrebački tisak
Crkvena povijest
Hrvatski stručni i znanstveni časopisi
Povijesni časopisi

Croatica Christiana periodica


දහම් සිතුවිලි

ඒ භාග්‍යවත් වූ අරහත් වූ බුදු පියානන් වහන්සේට අපගේ නමස්කාරය වේවා.....!
එදිනෙදා ජීවිතයේදී ඔබට මෙන්ම අපටද බොහෝ දුක් කම්කටුලු වලට මුහුන පෑමට සිදුවේ. ඒ එන්නා වූ අභියෝග හමුවේ නොසැලී ඉදිරියට යමින් තම ජීවිතය ජයගැනීමට බුදු දහමෙන් ඉමහත් ආශිර්වාදයක් ලැබේ. ඒ බුදු දහමේ සාරය රැගෙන ඔබේ ජීවිතය සාර්ථක කරගැනීමට මෙම දහම් සිතුවිලි පෙල උපකාරයක්ම වේවා.....ධර්ම.දානයක්ම වේවා.....!

සාදූ...සාදූ....සාදූ...

1"ධම්මෝ හවේ රක්කති ධම්ම චාරී"

  ධර්මයේ හැසිරෙන්නා ධර්මය විසින්ම රකිනු ලබයි.

1.  පන්සල ශාන්ත තැනකි. පින් කරන තැනකි. පින් පුරන තැනකි. ඒ නිසා පන්සලට ගරුකරන්න පුරුදු වෙන්න. පිරිසිදුව තබාගන්න.

2.  අලෝභ, අද්වේෂ, අමෝහ යන ත්‍රිවිද කුසල් මූලය මුල්කරගෙන දාන, සීල, භාවනා ආදී කුසල් වඩන්න.

3.  බෞද්ධයෙකු වන්නේ තෙරුවන්සරණ යාමෙනි.

4.  ආශාවන් අඩුවෙන තරමට දුකද අඩුවෙන බව සිහි කරන්නත

5.  අනුන් ගැන නොසොයා තමන් ගැන සොයා යහපත් දේ නිතර කරන්න පුරුදු වෙන්න.

6.  අනුන්ගේ සැපයට ,දියුණුවට ඊරිෂියා නොකරන්න.

7.  තමාගේ දියුණුව තමාම බව සිතන්න.

8.  කියන දේ කරන, කරන දේ කියන අවංක පුද්ගලයෙකු                 වන්න.

9.  රෝගීන්ට, අසරණ වූවන්ට හැකිපමනින් පිහිට වෙන්න.

10.                  සුරාව සූදුව ධන විනාශයට හේතුවක් බව සිතන්න.

11.                  ලදදෙයින් සතුටු වන්න.

12.                  පාප මිත්‍රයින් ඇසුරෙන් වලකින්න.

13.                  සද්ධර්මය නිරතුරුව ශ්‍රවනය කරන්න.

14.                  අසන ධර්මය සිහිනුවනින් විමසා, අසා ක්‍රියා කරන්න.

15.                  පිරිසිදු සිතින් කරන කියන දේ ඉටුවෙන බව සිතන්න.

16.               ජාති, ආගම්, කුල නොසලකා සැවෙම ඒකාමෙන් සිතන්න

17.               සත්ව ඝාතනයෙන් හා හිංසාවෙන් වළකින්න.

18.               සිත, කය, වචනය සංවර කරගන්න.

19.               සැමවිට යහපත් සිතුවිලි වඩන්න.

20.               නිතර අනිත්‍ය මෙනෙහි කරන්න.

තෙරුවන් සරණයි.....!

නිර්මාණය - ශ්‍රද්ධා ධහම් ප්‍රදීපය සංවිධානය ප්‍රධාන කාර්්‍යාලයේ සදහම් කාර්්‍යයකි.
ශ්‍රද්ධා ධහම් ප්‍රදීපය සංවිධානය

වෙන්දේසිවත්ත

හෙට්ටිපොල

දහම් සිතුවිලි


Em várias ocasiões ao longo da história, os sonhos foram creditados como inspiração para diversos trabalhos criativos e descobertas científicas.

Livros e Poesia

Kubla Khan

Samuel Taylor Coleridge escreveu Kubla Khan (concluído em 1797 e publicado em 1816) ao acordar de um sonho influenciado por ópio. Em um prefácio à obra, o escritor descreveu que o poema chegou até ele totalmente concluído, durante um sonho. Desperto, Coleridge começou imediatamente a escrevê-lo, mas foi interrompido por um visitante e não conseguiu se lembrar dos últimos versos. Por isso, manteve-o inédito por muitos anos.

Frankenstein

Segundo a introdução de sua obra prima Frankenstein ou o Prometeu moderno (1818), a autora inglesa Mary Shelley também teria sido inspirada por um sonho para compor a medonha relação entre criador e criatura:Coloquei a cabeça sobre o travesseiro, mas não consegui dormir, nem poderia dizer que estivesse pensando. Minha imaginação, solta, possuía-me e guiava-me, dotando as sucessivas imagens que se erguiam em minha mente de uma clareza que ia além dos habituais limites do sonho. Eu via – com os olhos fechados, mas com uma penetrante visão mental –, eu via o pálido estudioso das artes profanas ajoelhado junto à coisa que ele tinha reunido.

O Estranho caso do Dr. Jekyll e Mr. Hyde

Também conhecido como "O Médico e o Monstro", a obra de Robert Louis Stevenson, segundo sua esposa, também nasceu de um sonho:Nas primeiras horas de uma manhã, fui acordada por gritos de terror de Louis. Achando que ele teve um pesadelo, eu o acordei. Ele disse com raiva: 'por que você me acordou? Eu estava sonhando com uma bela história de bicho-papão.' Eu o havia acordado na primeira cena de transformação.

Tintim no Tibete

Quando questionado sobre o valor psicológico da neve em Tintim no Tibete, Hergé relatou:

Naquela época, eu estava passando realmente por uma crise e meus sonhos eram quase sempre sonhos em branco. E eles eram muito assustadores. Como eu tomava nota, lembro-me de um deles onde estava numa espécie de torre composta por rampas sucessivas. Folhas mortas caíam e cobriam tudo. A certa altura, numa espécie de alcova de brancura imaculada, apareceu um esqueleto todo branco e tentou me agarrar. E instantaneamente, ao meu redor, o mundo ficou branco, branco. E eu fugi, uma fuga desesperada…

Música

(I Can't Get No) Satisfaction, The Rolling Stones

Keith Richards, lendário guitarrista dos Rolling Stones conta ter sonhado com o marcante riff do clássico (I Can't Get No) Satisfaction. Logo após ter sonhado, Richards acordou, pegou sua guitarra e gravou o riff com que havia sonhado.

Yesterday, The Beatles
Paul McCartney conta que a melodia da clássica canção dos Beatles "Yesterday" nasceu de um sonho que teve:

'Yesterday' veio do nada, não faço ideia de onde. Sonhei com a melodia. Acordei e tinha a melodia na minha cabeça. Depende de quão longe você quer ir com isso; se você é mais espiritual, então Deus me enviou uma melodia, eu sou um mero veículo. Se você quer ser um pouco mais cínico, então eu estava carregando meu computador por milhões de anos ouvindo todas as coisas que eu ouvia através do meu pai e através dos meus gostos musicais, incluindo pessoas como Fred Astaire, Gershwin e, finalmente, meu computador imprimiu certa manhã, o que ela achava ser uma boa música.

Ver também
 Sonho
 Pesadelo
 Paralisia do sono
Sono REM

Sono
Psicologia

Obras baseadas em sonhos


Phyllis Curtin (geborene Phyllis Smith; * 3. Dezember 1921 in Clarksburg, West Virginia; † 4. Juni 2016 in Great Barrington, Massachusetts) war eine US-amerikanische Opernsängerin (Sopran).

Leben
Curtin hatte ab dem siebenten Lebensjahr Violinunterricht und sang in einem Glee-Club ihrer Schule. Nach einem Studium der Politikwissenschaften am Wellesley College begann sie ihre Gesangsausbildung bei Boris Goldovsky und Olga Avierino am New England Conservatory of Music in Boston. 1946 debütierte sie als Nina in der Oper Pique Dame von Tschaikowski bei der New England Opera Company.

1950 kam sie an die New York City Opera, wo sie 1953 in der amerikanischen Erstaufführung von Gottfried von Einems Oper Der Prozess die Rolle des Fräulein Bürstner sang. Carlisle Floyd komponierte für sie die Titelpartie der Oper Susannah (1956), und auch an der Uraufführung von Floyds Opern The Passion of Jonathan Wade (1962) und Wuthering Heights (1958 am Opernhaus von Santa Fe) wirkte sie mit.

Nach Auftritten am Teatro Colón 1959 gastierte sie 1960–61 an der Wiener Staatsoper und 1962 am Teatro alla Scala in Mailand. An der Metropolitan Opera in New York debütierte sie 1961 als Fiordiligi in Mozarts Oper Così fan tutte; in den Saisons von 1966 bis 1970 und 1972–73 gastierte sie hier erneut u. a. als Gräfin in Le nozze di Figaro, und Donna Anna in Don Giovanni von Mozart, als Eva in den Meistersingern von Wagner, als Rosalinde in der Fledermaus von Johann Strauss und als Ellen Orford in Peter Grimes von Benjamin Britten.

1966 wirkte sie am Grand Théâtre de Genève an der Uraufführung von Darius Milhauds La Mère coupable mit. 1969 trat sie an der Oper von Seattle als Rosalinde in der Fledermaus auf, 1970 an der Boston Opera als Senta in Wagners Fliegendem Holländer, 1972 an der Oper von San Antonio als Donna Anna in Don Giovanni und an der Chicago Opera als Marguerite in Hector Berlioz' La damnation de Faust auf. Bis zu ihrem Rückzug als Sängerin 1984 trat sie zudem weltweit als Konzert- und Liedsängerin auf.

Als Musikpädagogin wirkte Curtin zunächst in Aspen und am Berkshire Music Center in Tanglewood. Von 1974 bis 1983 war sie Professorin für Gesang an der Yale University, danach Gesangsprofessorin und bis 1992 Dekanin der School of the Arts an der Boston University.

Weblinks

 Robert Wilder Blue: A Conversation with Phyllis Curtin

 Phyllis Curtin. West Virginia Music Hall of Fame

Einzelnachweise

Sopran
Opernsänger
Gesangspädagoge
Hochschullehrer (Yale University)
Hochschullehrer (Boston University)
US-Amerikaner
Geboren 1921
Gestorben 2016
Frau

Phyllis Curtin


Der TSV Kleinrinderfeld ist ein Sportverein aus der unterfränkischen Gemeinde Kleinrinderfeld. Ursprünglich als Turnverein gegründet, verfügt er heute über Abteilungen für Fußball, Badminton, Tennis, Tischtennis, Turnen und Volleyball sowie einen Karneval-Club.

Geschichte
Der Verein wurde zu Pfingsten 1923 als Arbeiter-Turn- und Sportverein gegründet. Angeknüpft wurde an den zehn Jahre zuvor gegründeten Arbeiter-Turnverein, dessen Aktivitäten aber wieder eingeschlafen waren. Bald wurden Turn- und Gartenfeste veranstaltet, Abteilungen für Leichtathletik und Fußball sowie ein Spielmannszug entstanden. Am Ortsausgang Richtung Gerchsheim wurde ein Turnplatz mit Gerätehalle errichtet.

Mit dem Verbot der Vereine des Arbeitersports durch die Nationalsozialisten am 29. März 1933 kam das Vereinsleben zum Erliegen, Vereinsvermögen und Turngeräte wurden beschlagnahmt. Vier Jahre später, am 10. September 1937, kam es zur Neugründung. Im Zweiten Weltkrieg fielen 42 Mitglieder des Vereins, einige Sportler gerieten in Kriegsgefangenschaft. Ab 1946 kam es zur Wiederbelebung des Vereins. Noch im gleichen Jahr wurde eine Handballabteilung gegründet, zwei Jahre später folgte eine Faschingsgruppe. Im September 1948 wurde der erste große Sportplatz eingeweiht. 1953 kam die Tischtennisabteilung dazu. Anlässlich des 40-jährigen Vereinsjubiläums wurde 1963 ein großes Turnfest abgehalten. 1978 wurde ein Vereinsheim nach dreijähriger Bauzeit durch die Mitglieder fertiggestellt. 1980 überschritt die Mitgliederzahl die Marke von 500. 1988 wurden die Tennisabteilung gegründet und Tennisplätze gebaut. Im gleichen Jahr entstand eine Abteilung für Karate, für die Weltmeister Julian Chees als Trainer gewonnen wurde. 2002 entstand ein Tennisheim.

Fußball
Die Fußballmannschaft schaffte 1951 nach einer Siegesserie erstmals den Aufstieg in die A-Klasse. Bis in die 1990er Jahre spielte der Verein in den unterklassigen Ligen des Kreises Würzburg. Nach dem ersten Aufstieg in die unterfränkische Bezirksliga folgte 1994 der Aufstieg in die Bezirksoberliga Unterfranken. Diese beiden Ligen blieben für fast 20 Jahre sportliche Heimat des TSV Kleinrinderfeld. In der Saison 2010/11 gelang unter Trainer Norbert Mahler erstmals der Aufstieg in die Landesliga Bayern Nord. Dort etablierte sich die Mannschaft im Spitzenfeld und stieg in die Bayernliga auf, in der er sich jedoch nur ein Jahr halten konnte und in der Folgesaison als Tabellenletzter abstieg.

Erfolge
 Aufstieg in die Bezirksoberliga Unterfranken: 1994, 1997, 2008
 Aufstieg in die Landesliga Bayern Nord: 2010
 Aufstieg in die Bayernliga: 2012

Weblinks
 Offizielle Vereinsseite

Kleinrinderfeld
Kleinrinderfeld
Kleinrinderfeld, TSV
Tsv
TSV Kleinrinderfeld

TSV Kleinrinderfeld


Quentin Smith (* 27. August 1952 in Rhinebeck, New York; † 12. November 2020) war ein US-amerikanischer Gegenwartsphilosoph und Professor an der Western Michigan University in Kalamazoo. Er arbeitete in den Bereichen der Philosophie der Zeit, der Sprachphilosophie, der Religionsphilosophie und der Philosophie der Physik.

Quentin Smith veröffentlichte über 140 Artikel und war Autor oder Herausgeber von 10 Büchern, davon drei Monographien.

Werke
 The Felt Meanings of the World: A Metaphysics of Feeling, 1986, ISBN 0-911198-76-8
 Language and Time, 1993, pp. 259, ISBN 0-19-515594-7
 Theism, Atheism and Big Bang Cosmology, 1993, Pp. 357, ISBN 0-19-826383-X
 The New Theory of Time, 1994, Pp. 378, ISBN 0-300-05796-2
 Time, Change and Freedom, 1995, Pp. 218, ISBN 0-415-10249-9
 Ethical and Religious Thought in Analytic Philosophy of Language, 1997, Pp. 264, ISBN 0-300-06212-5
 Consciousness: New Philosophical Perspectives, 2003, ISBN 0-19-924129-5
 Time, Tense and Reference, 2003, ISBN 0-262-10098-3
 Einstein, Relativity and Absolute Simultaneity., 2007, ISBN 978-0-415-70174-7
 Epistemology: New Essays, 2008, ISBN 978-0-19-926494-0

Weblinks
 Quentin Smiths .
 Quentin Smiths Seite bei der Western Michigan University.
 Quentin Smiths Sammlung von Werken auf Infidels.org.

Einzelnachweise

Autor
Philosoph (21. Jahrhundert)
Philosoph (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Western Michigan University)
US-Amerikaner
Geboren 1952
Gestorben 2020
Mann

Quentin Smith


Periodisering er et begreb inden for træning, hvor træningen ændres, sådan at man ikke gentager et trænings en-til-en med henblik på at opnå bedre resultater, ved at undgå stagnering.

Definition
Det amerikanske National Strength and Conditioning Association definerer begrebet således "Periodisering er en metode til at anvende sekventielle eller fasiske ændringer i arbejdsbyrde, træningsfokus og træningsopgaver indeholdt i mikrocyklen, mesocyklen og den årlige træningsplan. Tilgangen afhænger af de mål, der er fastsat for den specificerede træningsperiode. En periodiseret træningsplan, som er korrekt designet, giver en ramme for passende sekventering af træning, således at træningsopgaver, indhold og arbejdsbyrder varieres på flere niveauer i et logisk fasemønster for at sikre udviklingen af specifikke fysiologiske- og præstationsresultater ved forudbestemte tidspunkter."

Danske Team Danmark eksemplificerer det med ændringer i følgende:
 Øvelsesrækkefølge
 Antallet af gentagelser per træningssæt
 Antallet af træningssæt
 Pauselængden mellem sæt og øvelse
 Træningsintensiteten
 Antallet af træningspas per dag, uge og måned

Referencer

Styrketræning

Periodisering (træning)


Porsche 953, Alman otomobil üreticisi Porsche tarafından 1984 yılında, 911 modeli ağır biçimde modifiye edilerek üretilmiş ralli otomobili. Kısa ömürlü bir model olan 953, 1985 yılında 959 ile değiştirildi. Bazen 959 modelinde kullanılmak üzere geliştirilen manuel kontrollü dört teker çekiş sisteminin test edildiği araç olması sebebiyle 911 4x4 olarak tanımlanır. Çok gelişmiş bir süspansiyon sistemi, 300 bhp gücündeki 6 silindirli motoru ve 2750 lb ağırlığı sayesinde çok başarılı olmuştur. Yarışan üç araç Paris-Dakar rallisini bitirmiş, biri genel klasmanda birinci olmuştur.

953

Porsche 953


الزيني بركات (رواية) رواية بقلم الأديب جمال الغيطاني
 الزيني بركات (مسلسل) مسلسل عن الرواية السابقة.
أدب عربي
أدب مصري
روايات 1974
كتاب عرب
كتاب وكاتبات مصريون

الزيني بركات (توضيح)


رامون ميندوزا  ( ولد 18 أبريل 1927 في مدريد، إسبانيا - توفي 4 أبريل 2001 في ناسو, جزر البهاما) محامي ورجل أعمال إسباني، اشتهر عندما كان رئيساً لنادي ريال مدريد خلال الفترة من 1985 حتى 1995.

وتعتبر فترة رئاسته الممتدة لعشر سنوات ثاني أطول مدة لرئيس لريال مدريد بعد سانتياغو بيرنابيو. وخلال فترته استطاع فريق كرة القدم الفوز بـ6 ألقاب للدوري (5 منها على التوالي) ، وكأسين للملك وبطولة كأس الاتحاد الأوروبي و3 كؤوس سوبر إسبانية.

مراجع

أصحاب أعمال إسبان
أصحاب أعمال إسبان في القرن 20
ميندوزا, رامون
محامون إسبان
محامون إسبان في القرن 20
محامون في القرن 20
مواليد 1927
مواليد في مدريد
وفيات 2001

رامون ميندوزا


Gizur (nórdico antiguo: Gizurr), también Gissur, es un nombre masculino de origen escandinavo que fue popular en la protohistoria nórdica y Era vikinga. Actualmente es un nombre propio típico de Islandia y las Islas Feroe.

Etimología
El origen del nombre es desconocido, aunque tiene un aporte del verbo *gitsa (< *getison) sumado a un sufijo -urr. Puede significar «el que adivina», o «el que responde», o un derivado de Genserico.

Personajes
Odín, dios supremo del panteón nórdico se le llama Gizurr en Óðins nöfn «el de los acertijos» y en dos fragmentos de la Edda de Snorri Sturluson (AM 748 y 757). también aparece en la  en  Saga Íslendinga de Sturla Þórðarson (1214–1284) y en Málsháttakvæði de Bjarni Kolbeinsson († 1223).
Gizur, rey de los gautas, que aparece en la saga Hervarar. Puede ser el mismo Gizurr Grýtingaliði de Hlöðskviða, a veces identificado con el rey gauta y a veces se ha interpretado como una personificación de Odín.
Gizur Teitsson, Hvide (apodado el Blanco), caudillo de Skálholt, Islandia en el .
Gizur gullbrárskáld, Svarti (apodado el Negro), escaldo de la corte de Olaf II el Santo.

Variante Gissur
Gissur Hallsson († 1206), jurista (1181–1202) de Islandia, durante el reinado de Sverre I de Noruega.
Gissur Ísleifsson († 1118), segundo obispo católico de Islandia, cargo que heredó de su padre  Ísleifur Gissurarson.
Gissur Þorvaldsson († 1268), goði del clan islandés Haukdælir durante el periodo de guerra civil conocido como Sturlungaöld.
Gissur Einarsson († 1548), Obispo católico de Skálholt.

Referencias

Nombres escandinavos
Historia de Escandinavia

Gizur


العديد من الفيروسات لها غلاف فيروسي يغلف بروتين القفيصة. ونوعية الأغلفة الفيروسية مشتقة من غشاء الخلية الثوية (الشحمي الفوسفوري و البروتينات)، لكن يضم أيضا بروتينات سكرية فيروسية. وظيفيا، يستعمل الغلاف الفيروسي للمساعدة في دخول الفيروس اٍلى الخلية الثوية. البروتينات السكرية على سطح الغلاف تعمل على تعريف والربط بالمستقبلات الغشائية للخلايا الثوية. يندمج بعد الاٍرتباط الغشاء الفيروسي بغشاء الخلية الثوية، لتسمح للقفيصة والجينوم الفيروسي بالدخول وعدوى الخلية الثوية.

المراجع

علم الفيروسات

غلاف الفيروس


නවරඟහල යනු කොළඹ පිහිටා ඇති ලංකාවේ ප්‍රධාන ම ජාතික නාට්‍ය ශාලාවක් වේ.

ඉතිහාසය
1966 හා 1969 අතර කාලයේ දී ශ්‍රී ලංකා ඉංජිනේරුවන්ගේ 4 ෆීල්ඩ් ඉංජිනේරු රෙජිමේන්තුව විසින් රාජකීය ප්‍රාථමික විදුහල් ශාලාව ලෙස ඉදි කරන ලදී. නාට්‍ය ශාස්ත්‍රයට අනුකූල ව විවෘත ශබ්දාගාර ආකෘතියට අනුව දේශීය නාට්‍ය හා සංගීතය එළි දැක්වීම උදෙසා ම එය නිමැවුණි. මේ සඳහා ආධාර රජයෙන් මෙන්ම හිතවත් ජනතාවගෙන් ද ලැබුණි. විවෘත රඟමඬල කිහිපයක් හැර, දේශීය කලාව උදෙසා සැකසූ ගෘහස්ත රඟහලක් මෙය නිමවන්නට පෙර නො තිබුණී. රාජකීය මූලික පාසල සමඟ රාජකීය විද්‍යාලයේ සංකලනයත් සමඟ 1977 උඳුවප් මස සිට නවරඟහල රාජකීය විද්‍යාලයේ කොටසක් බවට පත් විය.

සැලකිය යුතු සිදුවීම්
1972 වෙසක් මස 22වැනි දා එවකට සිරිලක පාර්ලිමේන්තුව නවරඟහලේ දී රැස් වී ජනරජ ව්‍යවස්ථාව අවසන් හා අනුමත කර ගැන්ම මඟින්, ශ්‍රී ලංකා ජනරජයේ සම්ප්‍රාප්තියට මඟ පෑදූහ.

යොමු
 මතක සටහන් Sirima R. D. බණ්ඩාරනායක මහතා :ලංකා බවට පත් වෙයි, ශ්රී ලංකා

නවරඟහල


Simone Böhme Kristensen (n. 17 august 1991, în Spentrup, Comuna Randers) este o handbalistă din Danemarca ce joacă pentru clubul maghiar Siófok KC și echipa națională a Danemarcei, pe postul de extremă dreapta. Anterior, handbalista a evoluat la clubul românesc CSM București, unde s-a transferat în ianuarie 2017, venind de la echipa Viborg HK, cu care avea un contract pe încă doi ani. Oficialii clubului danez și-au dat acordul pentru transferul jucătoarei.

Palmares
Club
Liga Națională:
Câștigătoare: 2017

Cupa României:
 Câștigătoare: 2017

Campionatul Danemarcei:
Câștigătoare: 2012
Finalistă: 2010, 2011

Cupa EHF:
 Câștigătoare: 2010

Note

Legături externe

Pagina de Facebook a Simonei Böhme
Profilul Simonei Böhme  pe pagina Viborg HK

Nașteri în 1991
Jucătoare de handbal din Danemarca
Sportivi danezi în viață
Handbaliști expatriați
Danezi expatriați în România
Danezi expatriați în Ungaria

Simone Böhme


Marina Maria Lafayette de Andrada Ibrahim (Rio de Janeiro, 15 de abril de 1920 - Belo Horizonte, 6 de janeiro de 2022) foi uma escritora e memorialista brasileira. Marina Ibrahim é de família tradicional mineira, era filha do embaixador José Bonifácio, irmã do ex Ministro do STF Antônio Carlos Lafayette Andrada e do ex-presidente da Câmara dos Deputados Zezinho Bonifácio, Marina também é tataraneta do patriarca da independência José Bonifácio por parte do pai, do lado materno é neta do conselheiro Lafayette Rodrigues Pereira. Entre as suas principais obras está o livro "Pinceladas do Passado" que narra as suas memórias desde os tempos que seu pai era embaixador em Roma. Morreu aos 101 anos.

Centenários do Brasil
Nascidos em 1920
Mortos em 2022