Silvia cu gât negru (Sylvia rueppelli, sin. Sylvia ruppeli), numită și silvie cu bărbie neagră, este o pasăre migratoare din familia silviidelor, ordinul paseriformelor, care cuibărește în Grecia, unele insule mari din Marea Egee, Turcia, Siria și iernează în centrul și estul Sahelului (mai ales în Ciad și Sudan). Apare accidental în România.  A fost observată pentru prima dată în România pe 30 iunie 1977 lângă Sf. Gheorghe. Cuibărește în mărăcinișurile de pe dealuri și pante muntoase și în păduri deschise de stejar sau chiparos cu subarboret. Este o pasăre mică, având o lungime de 14 cm. Masculul are creștetul și gâtul negre, despărțite de o submustață albă, partea dorsală este cenușie, iar cea ventrală albicioasă. Femela are capul cenușiu închis, gâtul cu puncte cenușii întunecate, o submustață îngustă albă între cap și gât. La ambele sexe, remigele terțiare de pe aripi și penele externe de pe coadă sunt negre, mărginite cu alb, iar inelul periorbital și picioarele brun-roșcate. Se hrănesc mai ales cu insecte adulte și larvele lor, consumă și bobițe. Cuibul are forma unei cupe și este construit din iarbă, frunze și tulpini și căptușit cu vegetație mai fină, fiind amplasat la 45-75 cm deasupra solului în mărăcinișuri dense. Ponta este depusă în aprilie - mai și constă din 4-5 ouă. Incubația este asigurată de către ambele sexe și durează 13 zile.

Taxonomie
Este o specie monotipică (nu se divide în subspecii).

Numele original al speciei este Sylvia ruppeli Temminck, 1823, terra typica (locul unde a fost găsită prima dată specia) este Iraklion, nordul Cretei, Grecia.

Numele științific latin Sylvia rueppelli al speciei, este dat în cinstea lui Wilhelm Peter Eduard Simon Rüppell (1794-1884), zoolog și explorator german în nord-estul Africii și Orientul Mijlociu. Numele original al speciei, Sylvia ruppeli, dat de Temminck în 1923 este probabil o greșeală neintenționată.

Descrierea

Lungimea 14 cm; greutatea 9-15 g.

Este o silvie de talie mijlocie, destul de robustă cu aripi relativ lungi și cioc distinct, lung și puternic, ușor curbat în jos; coada mai puțin lungă decât la congeneri.

Masculul în perioada de reproducere (în penaj nupțial) are fruntea, creștetul, lorul (lorum) și zona din jurul ochiului negre, contrastând cu ceafa și spatele sur-cenușiu albăstrui; tectricele supraalare, alula și remigele negricioase cu marginile contrastante palide, de la alb-cenușii până la albicioase (alb mai pur pe remigele terțiare și alulă); coada negricioasă, penele externe cu vârfuri și margini bine delimitate de culoare albă, cele mai laterale cu alb pe cea mai mare parte a steagului extern și pe zona distală mare a steagului intern, următoarea pereche de pene cu alb mai îngust pe steagul extern și pe marginea mai mare a steagului intern, următoarea pereche (T4) și adesea cea adiacentă (T3) cu alb similar, dar mai puțin extins; bărbia, gâtul și partea superioară a pieptului sunt negre și formează o bărbiță distinctă, separată în mod evident de negrul capișonului printr-o submustață (dungă submustaciană) lată albă; laturile pieptului, flancurile și părțile laterale ale regiunii anale surii, restul părții inferioare albicioasă; irisul este predominant roșiatic-portocaliu, inelul orbital roșiatic-cafeniu, inelul ocular predominant negricios-cenușiu; ciocul cu culmen și vârf negricios, marginea tăioasă a mandibulei superioare și cele trei pătrimi bazale sau jumătatea bazală a mandibulei inferioare cenușiu-cărnoase; picioarele brun-cărnoase.

Penajul de toamnă al masculului (în afara perioadei de reproducere) este foarte asemănător cu cel nupțial, dar marginile creștetului negricios au o culoare cenușiu-deschisă, bărbița neagră este mai puțin clar delimitată, vârfurile remigelor primare proaspete sunt albicioase.

Femela în perioada de reproducere seamănă cu masculul, dar nu are capișonul și bărbiță pur negre: capul este cenușiu, cu pete neuniforme cenușiu-negre și bărbița mai mică de culoare negricioasă presărată abundent cu pete albicioase (unele au capul în întregime cenușiu și bărbia și gâtul în cea mai mare parte sau complet albicioase), partea dorsală mai brună, marginile și vârfurile rectricelor mai puțin clar delimitate (cu mai puțin alb pur), inelul ocular suriu și alb, irisul și inelul orbital mai șterse la culoare față de cele ale masculului în perioada de reproducere;

Femela în afara perioadei de reproducere este mai brun-gălbuie pe spate, are capul de obicei omogen cenușiu, bărbia și gâtul albicioase, vârfurile remigelor primare albicioase.

Juvenilii seamănă cu femela în afara perioadei de reproducere, dar sunt în mod clar mai bruni sau mai brun-gălbuii, cu marginile remigelor și tectricelor supraalare brun-ruginii, coada închisă la culoare, brun-cenușie, cu zone palide mai înguste decât la adult de culoare alb-gălbui murdar, gâtul este alb cu mai puține pete, irisul brun-măsliniu, inelul orbital de la brun-galben până la bruniu-roșiatic șters;

Pasărea în prima sa iarnă seamănă mai mult cu femela în afara perioadei de reproducere, dar este prezent un ușor dimorfism sexual (masculii au capul mai negru-cenușiu și gâtul alb cu mai multe pete), părțile golașe și remigele nenăpârlite în mare parte ca la juvenili.

Glasul

Cântă din ramurile tufelor, din vârful copacilor, de pe o stâncă, sau în zborul nupțial. Cântecul constă dintr-un ciripit destul de scurt și sacadat compus mai ales din note "tk" și câteva fluierături, aceste frazele durează 1-6 secunde (în medie 1,8), mai prelungite în timpul zborului nupțial. Cântecul este similar cu cel al silviei mediteraneene (Sylvia melanocephala), dar mai puțin aspru și mai puțin susținut, cu mai puține tonuri pure intercalate.

Strigătul obișnuit de contact este un "tak" surd, pocnitor; acest strigăt este emis uneori împreună cu notele "tr" (care amintesc de cele ale silviei mediteraneene) formând strigăte mai prelungite, folosite atunci când este alarmat sau foarte excitat, de ex. "t'tr-t-tr" sau "tchrrtrtrtrtrtr".

Răspândirea geografică

Cuibărește în sudul extrem al Greciei continentale, în Peloponez, Creta, unele insule mai mari din Marea Egee (Lesbos, Chios, Samos, Kos etc.), neregulat în Rodos; de asemenea, cuibărește în vestul și sudul Turciei (în jurul Mării Marmara și marginea nordică a Platoului Central al Anatoliei, mai frecvent în vestul Anatoliei și coasta mediteraneană, la est până la Golful Iskenderun); rar în nord-vestul Siriei.

Iernează în principal într-o fâșie îngustă din centrul și estul Sahelului (mai ales în Ciad și Sudan).

Este o specie indigenă în Ciad, Egipt, Grecia, Israel, Italia, Iordania, Liban, Libia, Macedonia, fosta Republică Iugoslavă, Arabia Saudită, Sudan, Republica Araba Siriană, Turcia.

Apare accidental în Algeria, Bulgaria, Danemarca, Djibouti, Eritreea, Insulele Feroe, Finlanda, Iran, Mali, Malta, Niger, România, Suedia, Marea Britanie.

Habitatul

Trăiește în regiuni aride și calde unde cuibărește în zone stâncoase și pe pantele dealurilor acoperite cu tufăriș și machia, de la nivelul mării până la 800-1000 m, în unele locuri până la  1500 m (sud-estul Turciei) sau 1600 m (Creta).

Locuiește în diverse habitate mediteraneene aride, din zonele împădurite cu subarboret suficient până în regiunile cu machii în care cresc copaci răzleți: pădurile deschise de stejar (Quercus) și de chiparos (Cupressus) cu multe tufișuri și terenurile stâncoase acoperite cu iarbă în care cresc tufărișuri dese sau rare. Preferă mai puțin vegetația înaltă și deasă decât silvia mediteraneană (Sylvia melanocephala).

În cartierele de iernat se găsește în regiuni aride acoperite cu tufe, de exemplu cele cu tufărișuri de caper (Capparis aphylla) din Sudan, precum și în grădini, stufărișuri și garduri vii. În timpul migrației, se găsește și pe coastele de deal sau pe versanții de munte acoperiși cu tufișuri și în uedurile din deșert cu acacii (Acacia).

Deplasările sezoniere

Este o pasăre migratoare pe distanțe mari.

Iernează într-o fâșie îngustă din centrul și estul Sahelului din Africa, mai ales în nordul și estul Ciadului și nordul și centrul Sudanului, rar în vestul și sudul Algeriei, în Mali și Niger; în mod excepțional iernează la nord de Sahara (de exemplu în Cipru, în sudul Egiptului).

După cât se pare întreprinde migrații în buclă, toamnă în direcție sud - sud-vest direct peste Marea Mediterană, iar primăvara se reîntoarce dinspre estul mai îndepărtat pe o rută care trece mai mult pe uscat. Părăsește locurile de cuibărit de la sfârșitul lui august până la mijlocul lui septembrie, rareori până la sfârșitul acestei luni; trece în pasaj prin Israel de la sfârșitul lui august până la jumătatea lunii octombrie (în special în a doua și a treia săptămână a lui septembrie), în Egipt de la sfârșitul lui august până la sfârșitul lunii septembrie, cu indivizi rari în octombrie; ajunge în cartierele de iernat din centrul Sahelului începând cu octombrie.

Pleacă din cartierele de iernat de la jumătatea lui februarie până la sfârșitul lui martie; pasajul de primăvară are loc din Tripolitania (nord-vestul Libiei) spre est către Iordania, Tabuk (nord-vestul Arabiei Saudite) și nordul Etiopiei, dar este mai semnificativ prin nord-estul Libiei, Egipt și Israel; în nordul Africii migrația se întinde de la începutul lui martie până la începutul lunii mai (cu o intensitate maximă de la mijlocul sau sfârșitul lui martie până la începutul lui aprilie); în Israel de la mijlocul lunii februarie până la jumătatea lunii mai, cu două maxime distincte, una pe 6-16 martie (în special masculii adulți) și alta de la 22 martie până la 4 aprilie (femele și masculi în prima lor vară); pasajul prin Cipru se termină pe la sfârșitul lui aprilie - mijlocul lui mai; sosesc în locurile de cuibărit de la începutul lui martie până la jumătatea lunii mai, mai ales la sfârșitul lui martie - începutul lui aprilie, masculii apar cu circa 10 zile înaintea femelelor. În locurile de popas adesea se adună în grupuri de 10-20 de indivizi, dar s-au observat și grupuri mai mari, de ex. de câteva sute în grădinile din Giza din nordul Egiptului; de asemenea, a fost observată în timpul migrației în compania altor cârduri necompacte de păsări din alte specii ale genului Sylvia.

Hrana

Se hrănește mai ales cu insecte adulte și larvele lor, probabil și cu alte artropode; consumă boabe în afara sezonului de reproducere, de ex. de caper (Capparis) în timpul migrației prin Arabia Saudită. Consumă și nectar. În Creta hrănește puii din cuib mai ales cu larvele lepidopterelor.

Vânează stând la pândă la înălțimi mici sau medii în vegetație. Culege insectele de pe frunze și ramuri sau, uneori, le prinde direct pe pământ sau pe aflorimentele stâncoase.

Reproducerea

Este o specie monogamă; solitară, teritorială. Zborul nupțial cu cântec constă într-o ascensiune până la 10-20 m deasupra solului, urmat de mișcări în zigzag, cu bătăi din aripile și coada complet extinse în felul fluturelui.

Ponta este depusă în principal de la mijlocul lui aprilie până la mijlocul lunii mai în Grecia, sezonul de reproducere probabil are loc de la începutul lui aprilie până în iunie; după cât se pare depune o singură pontă.

Masculul construiește câteva "cuiburi masculine" nefinisate. Cuibul în care este depusă ponta are forma unei cupe destul de mari și este construit din iarbă, frunze și tulpini, căptușit cu vegetație mai fină; el este amplasat la  45-75 cm deasupra solului în mărăcinișuri dense.

Ponta constă din 4-5 ouă, rareori 6; depune o pontă de înlocuire dacă prima este pierdută. Incubația este asigurată de către ambele sexe și durează circa 13 zile; ambii părinți îngrijesc și hrănesc puii; nu există informații cu privire la durata șederii puilor în cuib. Pierderile pontei sunt comune în Creta, probabil datorită ciorilor.

Statutul și conservarea

Nu este amenințată la nivel global. Este destul de comună în habitatele adecvate, atât în zonele de cuibărit, cât și în cartierele de iernat.

Populație europeană totală (care reprezintă aproximativ 95% din populația globală) a fost estimată la 200.000-610.000 de perechi cuibăritoare în anul 2000; cele mai multe dintre acestea se află în Turcia și 3.000-10.000 în Grecia. Populația siriană este necunoscută, dar cu siguranță este foarte mică. S-a înregistrat un ușor declin numeric în Turcia în perioada 1990-2000; altfel  populația este considerată stabilă.

În cartierele de iernat africane este destul de comună în nordul, estul și centrul Ciadului, unde la mijlocul iernii este mai des întâlnită decât silvia vestică de grădină (Sylvia hortensis) și silvia roșcată (Sylvia cantillans); este destul de comună și în Sudan.

Note

Legături externe

 Silvie cu gât negru Sylvia rueppelli. SOR
 Silvie cu gât negru Sylvia rueppelli. Ornitodata. SOR
 Rüppell's Warbler (Sylvia ruppeli). HBW Alive
 Rüppell's Warbler Sylvia ruppeli. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Fauvette de Rüppell Sylvia ruppeli - Rüppell's Warbler. Oiseaux.net
 Rüppell's Warbler (Sylvia rueppelli). YouTube. Video

Sylviidae
Păsări din România

Silvie cu gât negru


Bekerel (Becquerel ya da sembol olarak Bq olarak da geçer), radyoaktivitenin SI ölçü sistemindeki birimidir. Radyoaktiviteyi keşfeden Henri Becquerel'in adına ithafen konmuştur.

Becquerel, radyoaktif bozunum hızı birimi olarak kullanılan bir ölçü birimidir. Bir Becquerel, bir radyoaktif çekirdeğin bir saniyede yaydığı parçacık veya foton sayısıdır. Bu birim, adını Henri Becquerel'den almıştır, o da radyoaktivite keşfi ile tanınan bir Fransız fizikçidir.

Becquerel, uluslararası birim sistemi (SI) tarafından tanımlanmıştır ve birim sembolü "Bq" olarak gösterilir. Bir Bq, bir radyoaktif çekirdeğin bir saniyede yaydığı tek parçacık veya foton sayısına eşittir. Örneğin, bir Becquerel, bir saniyede bir radyoaktif çekirdekten yayılan bir parçacık veya foton sayısına eşittir.

Becquerel, radyasyon dozunun ölçümünde kullanılan bir diğer birim olan Gray ile birlikte kullanılarak, radyasyon kaynaklarından kaynaklanan tehlikelerin değerlendirilmesi için kullanılır.

1 Bekerel bir atom çekirdeğinin bir saniyede bozunması demektir.

Radyoaktivite biriminin eski adı curie (Ci) idi ve  Bekerel olarak tanımlanmaktaydı.

Radyoaktivite birimleri
SI'dan türetilen birimler

Bekerel


درة إبراهيم زروق (13 يناير 1980 –) المعروفة باسم درة هي ممثلة تونسية مقيمة في مصرالزوج هاني سعد

عن حياتها

حاصلة علي شهادة الدراسات المعمقة في العلوم السياسية من تونس العاصمة. دخلت ميدان الفن إثر انضمامها لفرقة التياترو، حيث شاركت لأول مرة في مسرحية مجنون للمخرج توفيق الجبالي. مثلت عدة أدوار في السينما التونسية، وشاركت في أفلام عالمية، وشاركت الفنان كاظم الساهر في كليب أغنية ناي عام 2007، وشاركت منذ عام 2007 في السينما المصرية، وأصبح لها حضور طاغي في الوطن العربي بعد مسلسلاتها في مصر العار(2010)، والريان (2011)، وآدم (2011).

أعمالها

الأعمال التونسية
 2002: خرمة
 2004: نادية وسارة
 2004: حسابات وعقابات
 2004: فارس بني مروان
 2004: دار الناس
 2005: شرع الحب
 2006: آخر فيلم
 2008: مكتوب
 2009: 7 شارع الحبيب بورقيبة
 2011: باب الفلة
 2015: ليلة الشك
 2016: الرئيس
 2017: همس الرمال
 2019: المايسترو
 2021: جزيرة الغفران

الأفلام المصرية
 2007: الأولة في الغرام
 2007: الحب كدة
 2007: هي فوضى..؟
 2008: جنينة الأسماك
 2008: ليلة البيبي دول
 2008: كلاشنكوف
 2010: المسافر
 2011: تك تك بوم
 2011: سامي أكسيد الكربون
 2012: بابا
 2012: مصور قتيل
 2012: حفلة منتصف الليل
 2014: المعدية
 2014: حديد
 2015: بتوقيت القاهرة
 2016: كدبة كل يوم
 2016: الباب يفوت أمل
 2017: تصبح على خير
 2017: شيخ جاكسون
 2017: عنترة ابن ابن ابن شداد
 2017: مولانا
 2020: يوم وليلة
 2021: الكاهن
 2022: جدران

الأفلام العالمية
 2003: قصة متجالد.
 2005: رحلة لويزا.

المسلسلات المصرية
 2008: شريف ونص
 2008: طيارة ورق
 2009: فؤش
 2009: وعد ومش مكتوب
 2009: خاص جدا
 2010: لحظات حرجة (الجزء الثاني)
 2010: بالشمع الأحمر
 2010: إختفاء سعيد مهران
 2010: رحيل مع الشمس
 2010: العار
 2011: الريان
 2011: آدم
 2012: لحظات حرجة (الجزء الثالث)
 2012: الزوجة الرابعة
 2012: زي الورد
 2013: موجة حارة
 2013: مزاج الخير
 2014: سجن النسا
 2014: صديق العمر
 2015: بعد البداية
 2015: ظرف أسود
 2015: إستيفا
 2016: نصيبي وقسمتك
 2016: ليالي الحلمية (الجزء السادس)
 2016: الخروج
 2017: نصيبي وقسمتك 2
 2017: الجماعة 2
 2018: واكلينها والعة
 2018: الشارع اللي ورانا
 2018: نسر الصعيد
 2019: بلا دليل
 2020: واكلينها والعة 2
 2020: إلا أنا (حكاية أول السطر)
 2021: بين السما والأرض
 2021: زي القمر 2 (حكاية غالية)
 2022: المتهمة
 2023: الأجهر

الأعمال العربية
 2019: حرملك
 2020: حرملك 2

المسرحيات
 2022: حتى لا يطير الدكان

الرسوم المتحركة
 2011: قصص الحيوان في القرآن
 2012: عصام والمصباح (الجزء الثاني)
 2013: قصص النساء في القرآن

البرامج
 2010: لقاء مستحيل

مراجع

وصلات خارجية

ممثلون من مدينة تونس
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مدينة تونس
خريجو جامعة القديس يوسف
ممثلات أفلام تونسيات
ممثلات أفلام مصريات
ممثلات تلفزيون تونسيات
ممثلات تلفزيون مصريات
ممثلات تونسيات في القرن 21
مهاجرون تونسيون إلى مصر
مواليد 1400 هـ
مواليد في مدينة تونس
ممثلات تونسيات مغتربات في مصر
ممثلات مصريات في القرن 21

درة (ممثلة)


Nižná Boca este o comună slovacă, aflată în districtul Liptovský Mikuláš din regiunea Žilina, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 163 de locuitori. Se învecinează cu comuna .

Istoric
Localitatea Nižná Boca este atestată documentar din 1350.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Nižná Boca


"The Adventure of the Wax Gamblers" is a Sherlock Holmes short story written in collaboration by Adrian Conan Doyle (the youngest son of Sir Arthur Conan Doyle, the Sherlock Holmes creator) and John Dickson Carr.  The story was published in the 1954 collection The Exploits of Sherlock Holmes. It was first published in Collier's on 20 June 1953, illustrated by Robert Fawcett.

Plot

While waiting up late one night, Holmes and Watson are visited by the night watchman of a famous waxworks and his grand–daughter.  The watchman has noticed that the playing cards in the hand of a wax figure in a Chamber of Horrors exhibit have changed.  Holmes becomes immediately interested in this mystery and sends Watson to the exhibit to remove the cards in an orderly fashion and to bring them back to him in some envelopes.  Holmes then demonstrates that the altered cards are related to the scandalous behavior of a gentleman and his wagering on horse races.

Two versions of the Darlington Substitution Scandal, which had been mentioned in "A Scandal in Bohemia", are referenced in this story.

References

Wax Gamblers
1953 short stories
Sherlock Holmes pastiches
Works originally published in Collier's

The Adventure of the Wax Gamblers


Emilian V. Ionescu () a fost un general român care a luptat în cel de-al Doilea Război Mondial.

A absolvit Școala Militară de Ofițeri de infanterie în 1916. A fost înaintat la gradul de locotenent-colonel la 1 aprilie 1937 și la gradul de colonel la 10 mai 1941.

Colonelul Emilian Ionescu a fost numit la 20 noiembrie 1944, prin decret regal, ca adjutant regal în cadrul Casei Militare Regale.

Note

Legături externe
  Generals.dk

Nașteri în 1897
Decese în 1984
Generali români din Al Doilea Război Mondial

Emilian Ionescu


Bessemer er en by i den centrale del af staten Alabama i USA. Byen er en forstad til byen Birmingham og ligger i Jefferson County 13 km vest for byen Hoover. Bessemer blev grundlagt i  og har  indbyggere.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Bessemers hjemmeside

Byer i Alabama

Bessemer (Alabama)


La Ruta Estatal de California 4 (en inglés: California State Route 4), con una longitud de , es una carretera estatal de sentido Oeste-Este ubicada en el estado estadounidense de California. La Ruta Estatal de California hace su recorrido en el Oeste desde la  en Hercules hacia el Este en la  cerca de Markleeville.

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales y las rutas federales y el resto de carreteras estatales la Ruta Estatal de California 4 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de California por sus siglas en inglés Caltrans.

Cruces
La Ruta Estatal de California es atravesada principalmente por la  en Concord en Antioch en Stockton en Angels Camp.
{| class=wikitable
!Condado
!Ubicación
!Miliario
!Salida
!Destinos
!Notas
|-
|rowspan=38|Contra CostaCC 0.00-48.39
|rowspan=3|Hercules
|0.00
|1A
|San Pablo Avenue
|Paso a desnivel; Antes como la US 40
|-
|0.00
|1B
|
|Sin número de salida este
|-bgcolor=#ffdddd
|0.78
|1C
|Willow Avenue
|Salida Oeste y Entrada Este
|-
|
|bgcolor=#ffdddd|R1.70
|bgcolor=#ffdddd|1
|bgcolor=#ffdddd|Sycamore Avenue
|bgcolor=#ffdddd|Salida este
|-
|colspan=5 align=center|Extremo este de la autopista
|-
|
|bgcolor=#ffdddd|R1.70
|bgcolor=#ffdddd|
|bgcolor=#ffdddd|Carbon Way
|bgcolor=#ffdddd|Interchange; salida oeste y entrada
|-
|
|2.70
|3
|Franklin Canyon
|Paso a desnivel este; interchange oeste
|-
|colspan=5 align=center|Extremo oeste de la autopista
|-
|
|T4.89
|5
| Cummings Skyway a I-80 este – Crockett, Port Costa, Vallejo
|
|-
|
|bgcolor=#ffdddd|R5.17
|bgcolor=#ffdddd|6
|bgcolor=#ffdddd|McEwen Road – Port Costa
|bgcolor=#ffdddd|Salida oeste y entrada
|-
|rowspan=4|Martinez
|R8.55
|9
|Alhambra Avenue – Martinez
|
|-
|R9.19
|10
|Pine Street, Center Avenue
|
|-
|R10.33
|11
|Morello Avenue, Glacier Drive
|
|-
|12.41
|12A
|Pacheco Boulevard – Pacheco
|Antes como la SR 21
|-
|
|12.67
|12
|
|Salida como 12B (sur) y 12C (norte)
|-
|
|R13.65
|13
|Solano Way
|
|-
|rowspan=2|Concord
|R14.67
|15A
|
|
|-
|R15.42
|15B
|Port Chicago Highway
|
|-
|
|R16.83
|17
|Willow Pass Road
|
|-
|
|R18.83
|19
|San Marco Boulevard, Willow Pass Road – Bay Point
|
|-
|
|R20.10
|20
|Bailey Road
|Señalizada como salida 20A (sur) y 20B (norte)
|-
|rowspan=2|Pittsburg
|23.05
|23
|Railroad Avenue, Harbor Street
|
|-
|24.32
|24
|Loveridge Road – Pittsburg
|
|-
|rowspan=8|Antioch
|26.01
|26
|Somersville Road, Auto Center Drive
|Señalizada como Salida 26A (Somersville Road) y 26B (Auto Center Drive)
|-bgcolor=#ffdddd
|26.94
|27A
|Contra Loma Boulevard, L Street
|Salida Este y Entrada Oeste
|-bgcolor=#ffdddd
|27.29
|27B
|G Street – Central Antioch
|Salida Este y Entrada Oeste
|-
|R27.79
|28
|A Street, Lone Tree Way
|
|-
|R28.94
|29
|Hillcrest Avenue
|
|-bgcolor=#ffdddd
|31.13
|
|Bypass Road (SR 4 Byp. este) – Oakley, Brentwood
|Salida Este y Entrada Oeste
|-
|colspan=4 align=center|Extremo este de la autopista
|-
|T31.52
|
|
|Interchange
|-
|Oakley
|R34.91
|
|Cypress Road – Bethel Island
|
|-
|rowspan=3|Brentwood
|37.07
|
|Lone Tree Way
|
|-
|
|
|Sand Creek Road
|
|-
|
|
|Balfour Road
|
|-
|
|
|
|Byron Highway – Knightsen
|
|-
|
|43.97
|
|Marsh Creek Road (a SR 4 Byp. oeste) – Antioch, Clayton, Concord
|
|-
|Byron
|R44.37
|
|
|
|-
|rowspan=16|San JoaquinSJ 0.00-38.06
|
|5.96
|
|
|
|-
|rowspan=13|Stockton
|bgcolor=#ddffdd|15.9125.36
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Interchange; Extremo oeste de la  I-5; Chárter Way Antes como la SR 4 east
|-
|colspan=4 align=center|Extremo oeste de la autopista en la I-5
|-bgcolor=#ddffdd
|26.19R16.06
|65B
|
|Extremo este de la  I-5
|-
|T15.32
|
|Fresno Avenue
|
|-
|R16.62
|66A
|El Dorado Street, Center Street – Downtown Stockton
|Sirve a Stockton Arena y Ballpark; sin salida este
|-
|R17.05
|66B
|Stanislaus Street – Downtown Stockton
|Señalizada como Salida 66 este
|-
|R17.71
|67
|Wilson Way
|Antes como la US 50 / US 99
|-
|R18.77
|68A
|Filbert Street
|Señalizada como Salida 68 oeste
|-bgcolor=#ddffdd
|R19.4418.68
|68B
|
|Extremo oeste de la SR 99
|-bgcolor=#ffdddd
|18.15
|253
|Main Street
|Salida Oeste solamente
|-bgcolor=#ffdddd
|18.02
|253
|Chárter Way (Dr. Martin Luther King Jr. Boulevard)
|Si sentido oeste; antes como la SR 26 oeste
|-
|colspan=4 align=center|Extremo este en la SR 99
|-bgcolor=#ddffdd
|17.2219.75
|
|, Los Ángeles, Stockton
|Interchange; Extremo este de la SR 99; Farmington Road antes como la SR 4 oeste
|-
|
|24.87
|
|
|
|-
|Farmington
|33.10
|
|
|
|-
|StanislausSTA 0.00-8.89
|
|4.54
|
|
|
|-
|rowspan=3|Calaveras<small>CAL R0.00-R65.87
|Copperopolis
|R8.14
|
|
|
|-
|Angels Camp
|R21.09
|
|
|
|-
|Vallecito
|26.22
|
| – Moaning Cavern
|
|-
|rowspan=2|AlpineALP R0.00-31.68
|
|3.89
|
|
|
|-
|Bullion
|31.68
|
|, Monitor Pass
|

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Caltrans

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de California
Carreteras del condado de Contra Costa
Carreteras del condado de San Joaquín
Carreteras del condado de Stanislaus
Carreteras del condado de Alpine
Carreteras del condado de Calaveras

Ruta Estatal de California 4


Asbury University is a private Christian university in Wilmore, Kentucky. Although it is a non-denominational school, the college is aligned with the Wesleyan-Holiness movement. The school offers 50-plus majors across 17 departments. In the fall of 2016, Asbury University had a total enrollment of 1,854: 1,640 traditional undergraduate students and 214 graduate students. The campus of Asbury Theological Seminary, which became a separate institution in 1922, is located across the street from Asbury University.

History

Asbury College was established on September 2, 1890, by John Wesley Hughes in Wilmore, Kentucky. It was originally called Kentucky Holiness College, but the following year was renamed after Bishop Francis Asbury, a circuit-riding evangelist known as the "Father of American Methodism". Bishop Asbury had established the first Methodist school in the United States west of the Appalachians, Bethel Academy, in 1790; its site lies near High Bridge, only about four miles (6 km) south of Wilmore.

After being pushed out as President of Asbury College in 1905, Hughes went on to found another college, Kingswood College, in Breckinridge County, Kentucky. Kingswood College no longer exists. Despite his disappointment over being removed at Asbury, Hughes wrote in his 1923 autobiography:  "Being sure I was led of God to establish (Asbury College), it being my college child born in poverty, mental perplexity, and soul agony, I loved it from its birth better than my own life.  As the days have come and gone, with many sad and broken-hearted experiences, my love has increased.  My appreciation of what it has done, what it is doing, and what it promises to do in the future, is such that I am willing to lay down my life for its perpetuation."  In 1928, Hughes was invited to break ground for Asbury College's new chapel, Hughes Auditorium, which is still in use today.

In 2001 The Kinlaw Library was completed. It was named in honor of Dennis F. Kinlaw and his wife Elsie. It contains over 150,000 items in several collections. There are three floors and most of the collections are on the main and top floors.

The college's immediate past president, Sandra C. Gray, was inaugurated as the seventeenth president of Asbury on October 5, 2007. She was the institution's first female president.

On March 5, 2010, Asbury College became Asbury University. The current president is Kevin Brown, a former faculty member of the university's Dayton School of Business. He was inaugurated as the eighteenth president on March 6, 2020.

Presidents
Presidents of the institution include:
 John Wesley Hughes (1890–1905)
 Francis F. Fitch (1905)
 Benjamin Franklin Haynes (1905–1908)
 Newton Wray (1908–1909)
 Aaron S. Watkins (1909–1910)
 Henry Clay Morrison (1910–1925; 1933–1940)
 Lewis Robeson Akers (1925–1933)
 Z.T. Johnson (1940–1966)
 Karl K. Wilson (1966–1967)
 Cornelius R. Hager (1967–1968; 1981–1983; 1992–1993)
 Dennis F. Kinlaw (1968–1981; 1986–1991)
 John N. Oswalt (1983–1986)
 Edwin G. Blue (1991–1992)
 David J. Gyertson (1993–2000)
 Paul A. Rader (2000–2006)
 William C. Crothers (2006–2007)
 Sandra C. Gray (2007–2019)
 Kevin J. Brown (2019–present)

Academics

Students come from 44 states and 43 countries. Admission to the university is considered "Competitive". For 2023, the average enrolled undergraduate had a 3.65 high school GPA, and an SAT score of 1135 or an ACT score of 25. A required essay or personal statement and letters of recommendation are considered for admission. Nearly 90 percent of the university's students live on campus. Eighty-two percent of the school's faculty hold terminal degrees in their field of study. The university has 59 undergraduate majors and multiple minors and emphases. Internships, exchange programs, study abroad, cross-culture opportunities, missions, and community service opportunities are available and are part of the curriculum in nearly every major. Asbury has a large general education liberal arts requirement ranging from 39 to 57 semester hours. The university also has an Honors Program and online programs. The university has a 12:1 student to faculty ratio and a retention rate of 82 percent on average.

Programs are divided into five units:

College of Arts, Humanities & Social Sciences
Dayton School of Business
School of Communication Arts
School of Education
Shaw School of Sciences

Graduate degrees include: Master's in Business Administration, Graduate Education degrees, Master of Arts in Communication, Master of Arts in Digital Storytelling, Master of Arts in Instructional Design, Innovation & Leadership, Master of Fine Arts in Film/TV Production, and Master of Fine Arts in Screenwriting.

Rankings
Asbury University was ranked #14 (tie) in the Regional Universities South category by U.S. News & World Report in their annual Best Colleges rankings in 2022–23. The institution was also named #14 for Best Value Schools and #29 in Best Colleges for Veterans.

Athletics
The Asbury athletic teams are called the Eagles. The university is a member of the NCAA Division III, primarily competing as an NCAA D-III Independent under provisional/reclassifying status since the 2021–22 academic year. It is also a member of the National Christian College Athletic Association (NCCAA), primarily competing as an independent in the Mid-East Region of the Division I level. The Eagles previously competed in the River States Conference (RSC; formerly known as the Kentucky Intercollegiate Athletic Conference (KIAC) until after the 2015–16 school year) of the National Association of Intercollegiate Athletics (NAIA) from 1971–72 to 2020–21.

Asbury competes in 17 intercollegiate varsity sports: Men's sports include baseball, basketball, cross country, golf, soccer, swimming, tennis, and track & field; while women's sports include basketball, cross country, golf, soccer, softball, swimming, tennis, track & field, and volleyball; and co-ed sports include cheerleading. Club sports include roundnet, disc golf, and pickleball.

Track & field is the university's most recent varsity program and will begin competition in the 2023–24 academic year.

Move to NCAA Division III
On March 25, 2021, Asbury announced it had been approved to begin an expedited three-year transition into NCAA Division III from the NAIA. During this transition it will be allowed to compete in Division III, but will not be eligible for any NCAA post-season play. The school also announced it would compete in post-season competitions of the NCCAA during this time of transition.

Notable alumni
There are more than 20,000 living alumni who live in all 50 US states and at least 80 countries. Notable alumni include:

 Frederick Bohn Fisher (Class of 1902) – Bishop of the Methodist Episcopal Church in India
 Andrew N. Johnson (Class of 1903) – Methodist minister, U.S. vice presidential candidate from the Prohibition Party (1944)
 Luther B. Bridgers (Class of 1906 – did not graduate, Honorary Doctorate 1921) – pastor, evangelist, hymnwriter ("He Keeps Me Singing")
 E. Stanley Jones (AB, 1907) – Missionary, Evangelist, Author, and Theologian
 J. Waskom Pickett (Class of 1907) – Missionary to India
 Lela G. McConnell (Class of 1924) – founder of the Kentucky Mountain Holiness Association
 Z.T. Johnson (Class of 1925) – Methodist minister, Asbury College President (1940–1966)
 Edward L.R. Elson (Class of 1928) – pastor of National Presbyterian Church in Washington, D.C.; Chaplain of the United States Senate (1969–1981)
 Anna Talbott McPherson (Class of 1929) – author of more than 22 biographies, book illustrator and artist
 James B. Pritchard (Class of 1930) – Biblical archaeologist
 Mack B. Stokes (Class of 1932) – a Bishop of the United Methodist Church
 Cornelius R. Hager (Class of 1934) – three-time President of Asbury College (1967–1968; 1981–1983; 1992–1993)
 Laton E. Holmgren (Class of 1936) – General Secretary of the American Bible Society (1963–1978)
 Wayne K. Clymer (AB, 1939) – a Bishop of the United Methodist Church
 Dennis F. Kinlaw (Class of 1943) – Author, Theologian, Evangelist, Asbury College President (1968–81; 1986–91)
 Rosalind Rinker (Class of 1945) – Author of Prayer: Conversing with God, selected by Christianity Today magazine as the #1 most influential book shaping the way evangelicals think
 Ben Campbell Johnson (Class of 1953) - Professor Emeritus of Evangelism at Columbia Theological Seminary, Author
 Dean Jones (Class of 1953 – did not graduate, Honorary Degree 2002) – actor
 Ernie Steury (Class of 1953) – Missionary Doctor, Tenwek Mission Hospital, Kenya
 Paul Rader (Class of 1956) – General of Salvation Army (1994–1999), Asbury College President (2000–2006)
 Joe Frank Harris (Class of 1958) – former Democratic Governor of Georgia
 Janice Shaw Crouse (Class of 1961) – Senior Fellow at the Beverly LaHaye Institute of Concerned Women for America
 Joseph R. Pitts (Class of 1961) – United States Representative from Pennsylvania
 Ted Strickland (AB, 1963) – former Democratic Governor of Ohio and former U.S. Representative
 Leopold Frade (Class of 1965 – did not graduate) – Third Bishop of Episcopal Diocese of Southeast Florida and former Bishop of Honduras
 David Hager (Class of 1968) – Physician, Author
 Stephen W. Wood (Class of 1973) – past member of the North Carolina General Assembly
 Steve Smith (Class of 1977) – Head Basketball Coach at Oak Hill Academy in Mouth of Wilson, VA
 Sue Bell Cobb (Class of 1978) – former Chief Justice of the Alabama Supreme Court (first woman to hold this position)
 Joe Hilley (Class of 1978) – New York Times best-selling author
 Jody Hice (Class of 1980) - United States Representative from Georgia
 Stevenson Kuartei (Class of 1980) - Senator, Palau National Congress; Minister of Health, Republic of Palau (2008–12); Physician and Author
 Gregory Van Tatenhove (Class of 1982) – Judge of the United States District Court for the Eastern District of Kentucky
 Andy Merrill (Class of 1990) – Voice artist, Space Ghost Coast to Coast, Cartoon Planet, Aqua Teen Hunger Force, and The Brak Show
 Jessica Ditto (Class of 2004) – White House Deputy Director of Communications for the Donald J. Trump administration
 Nathan W. Pyle (Class of 2004) - cartoonist and writer

See also

References

Further reading

External links

 Official athletics website
 Asbury University Revivals

1890 establishments in Kentucky
Council for Christian Colleges and Universities
Education in Jessamine County, Kentucky
Universities and colleges established in 1890
Evangelicalism in Kentucky
Jesus movement
Private universities and colleges in Kentucky
Universities and colleges accredited by the Southern Association of Colleges and Schools
NCAA Division III independents

Asbury University


Christopher "Columbus" Ngcukana (* 1927; † 1993) war ein südafrikanischer Jazzmusiker (Tenor- und Baritonsaxophon, Trompete, Komposition) und Bandleader. Er gilt als "einer der legendären Saxophonisten Südafrikas".

Ngcukana leitete in den 1950er Jahren eigene Bands und unterrichtete unter anderem Cups Nkanuka, der zuvor nur als Sänger aktiv war, auf dem Saxophon. Auch spielte er in diversen Big Bands, etwa 1963 der Castle Lager Big Band von Chris McGregor, deren Aufnahmen immer wieder aufgelegt wurden. Die Komposition "Mra", die international durch Hugh Masekela, Dudu Pukwana und Chris McGregor bekannt wurde und ihm von Hugh Masekela zugeschrieben wurde, enthält einige seiner Riffs. Mra war auch einer seiner Spitznamen; ein anderer war Columbus oder "Collie", wohl weil er neue Klänge auf dem Saxophon entdeckte (so Basil Coetzee).

Seine Söhne Ezra, Duke und Fitzroy Ngcukana sind als Musiker aktiv.

Literatur
 Y. Huskisson: Christopher Columbus Ngcukana, called Mbra and Collie, tenor and baritone sax player, trumpeter, composer, bandleader (1927-1993). In: L. Rasmussen (Hrsg.) Jazz People of Cape Town. København 2003, S. 177–80

Einzelnachweise

Jazz-Saxophonist
Komponist (Jazz)
Musiker (Südafrika)
Geboren 1927
Gestorben 1993
Mann
Südafrikaner

Christopher Ngcukana


Peter Pauw (auch: Pieter Pavius, Petrus Paaw, Peacock, Pavonius, Pauwius; * 2. August 1564 in Amsterdam; † 1. August 1617 in Leiden) war ein niederländischer Mediziner und Botaniker.

Leben

Pauw war der Sohn des Amsterdamer Stadtrates und späteren Rentmeisters in Alkmaar Pieter Pauw und dessen Frau Gertrud Spiegel. Er hatte seine erste Bildung in Amersfoort und in seiner Geburtsstadt erhalten. Am 2. November 1581 nahm er ein Studium der medizinischen Wissenschaften an der Universität Leiden bei Johannes Heurnius, Gerard Bontius und Rembert Dodoens auf, setzte dieses 1584 in Paris am Collège de France bei Jean Fabre (Johann Faber), Louis (1527–1586) und Johannes Duretus (1563–1629) fort. Er hatte auch an der Universität Orléans studiert.

Aufgrund der damals turbulenten Zeiten zog er über Dänemark im Juni 1585 an die Universität Rostock, wo er, angeleitet von Heinrich Brucaeus, im März 1587 zum Doktor der Medizin promoviert wurde. Auch Italien hatte er besucht, wo er an der Universität Padua die Vorlesungen des Botanikers Giacomo Antonio Cortusi (1513–1603) und des Girolamo Fabrizio verfolgte. Eine Krankheit seines Vaters zwang ihn, in seine Heimat zurückzukehren, wo er am 9. Februar 1589 zum außerordentlichen Professor der Medizin, als Assistent seines Lehrmeisters Bontius, ernannt wurde und am 10. Mai 1592 zum ordentlichen Professor der Medizinischen Wissenschaften an der Universität Leiden berufen wurde.

Hier kümmerte er sich vor allem um die Entwicklung des Lehrfachs der Botanik und hatte gemeinsam mit Bontius am 10. Oktober 1598 die Aufsicht und Verwaltung des botanischen Gartens (Hortus Botanikus) in Leiden übernommen, womit er dessen Gründervater wurde. Aus seiner Hand erschien in den Jahren 1601 und 1603 ein Katalog der Beschreibung der Kräuter desselben.

Zudem hatte er am 9. Mai 1593 mit Maria († 1612), Tochter des Sekretärs in Leiden Jan van Hout, eine Ehe geschlossen. Außerdem beteiligte er sich an den organisatorischen Aufgaben der Hochschule und war in den Jahren 1601/02, 1606/07 und 1614/15 Rektor der Alma Mater. Große Verdienste hatte er sich auf dem Gebiet der Anatomie erworben, als er in den damaligen niederländischen Gebieten als einer der ersten Sektionen an Leichen durchgeführt hatte und das erste niederländische anatomische Theater durch ihn gegründet wurde. In seinem anatomischen Hauptwerk Primitiae anatomicae de humani corporis ossibus (1615) beschrieb er die Handwurzelknochen, die Stirnhöhle und die Kieferhöhle.

Ehrungen

Herman Boerhaave benannte nach Peter Pauw die Rote Rosskastanie als Pavia. Carl von Linné griff 1753 diesen Namen in seiner Nomenklatur der Species Plantarum auf und benannte die Art als Aesculus pavia. 1754 wurde die Gattung Pavia durch Philip Miller beschrieben und in der Folge wurden mehrere Arten der Gattung zugeschrieben. In einer späteren Revision wurde die Gattung jedoch wieder aufgelöst und die Arten gehören nun der Gattung Aesculus an.

Werke (Auswahl)
 Hortus Publicus Academiae Lugduno - Batavae, ichnographia, descriptio, usus. etc. Leiden 1601.
 Notae in Galenum de cibis boni et mali succi. Rostock.
 Tractatus de exercitiis Lactuciniis et Bellariis. Rostock.
 Primitiae anatomicae de hum. corp. ossibus. Leiden 1615, Amsterdam 1633.
 Succenturiatus anatomicus continens commentaria in Hippocratem de capitis vulneribus. Additae sunt annotations in aliquot capita libri octavi C. Celsi. Leiden 1616 ().
 A. Vesalii Epitome anatomica. Opus redivivum. Cui accessere notae ac commentaria P. Pauw. Leiden 1616.
 A. Vesalii de C.H. fabrica Epitome cum notis P. Pauw. Amsterdam 1633.
 Tractatus de peste cum Henrici Florentii ad singula ejusdem Tractatus capita addilamentis. Leiden 1636.
 De valvula intestini Epistolae. Extant. Oppenheim 1619 auch In: der ersten Centurie der Briefe des G. Fabricii Hildani.
 Observationes anatomicae, insertae Centur. III, IV. In: Historia Anatomica Th. Bartholini. Kopenhagen 1637.

Literatur
 Melchior Adam: Vitae Germanorum medicorum. Frankfurt/Main 1620 (uni-mannheim.de).

 Johann Samuel Ersch, Johann Gottfried Gruber: Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste. Johann Friedrich Gleditsch, Leipzig 1836, 3. Sektion Band 8, S. 13 und 1840, 3. Sektion, Band 14, S. 312.
 August Hirsch, Ernst Julius Gurlt: Biographisches Lexikon der hervorragenden Ärzte aller Zeiten und Völker. Band 4, Urban & Schwarzenberg, Wien, Leipzig 1886, S. 514.

 Abraham Jacob van der Aa: Biographisch Woordenboek der Nederlanden. Verlag J. J. van Brederode, Haarlem 1872, Band 15, S. 132.

Weblinks
 Pauw im Professorenkatalog der Universität Leiden

Einzelnachweise

Peter
Botaniker (16. Jahrhundert)
Botaniker (17. Jahrhundert)
Mediziner (16. Jahrhundert)
Mediziner (17. Jahrhundert)
Rektor (Universität Leiden)
Namensgeber für eine Pflanzengattung
Geboren 1564
Gestorben 1617
Mann

Peter Pauw


Le couvent de la Congrégation-Notre-Dame de Reims était un couvent fondé officiellement en 1638 et qui a existé jusqu'à la révolution. Il a été établi dans la première maison des carmélites de Reims et fut vendu comme bien national pendant la révolution puis converti en habitation.

Localisation
Le Couvent de la Congrégation de Reims était située dans le département français de la Marne, sur la commune de Reims, rue barbâtre.

Description

Historique
Plusieurs tentatives d'établissement de cet ordre, par le monastère de Laon,  ont été nécessaires pour leur établissement à Reims. En effet, le conseil de ville considérait qu'il y avait déjà trop d'établissements religieux dans Reims. Plusieurs des couvents environnent, Châlons, Troyes,.., du même ordre avaient des vues sur Reims. Le père Pierre Fourier, fondateur de l'ordre, trouvait lui-même que le développement de l'ordre était trop rapide avec un risque de formation trop rapide des sœurs pour le respect de l'esprit de l'ordre .

Les religieuses de la congrégation de Notre Dame finalement s'établirent officiellement à Reims le  9 juin 1638 rue du barbâtre dans la 1ère maison des Carmélites.

La maison et la chapelle donnaient sur la rue du barbâtre. Leur quatrième vœux étaient de se consacrer à l'éducation des jeunes filles. Les premières classes ouvrirent en 1638. Les religieuses enseignaient aux jeunes filles de 4 à 18 ans.

Elles y demeurèrent jusqu'à la révolution.

Période révolutionnaire
Comme les autres ordres religieux, les religieuses des Dames de la Congrégation furent expulsées en 1792. L'église et le couvent ont été mis en vente comme bien national. L'église fut transformée en grange puis en écurie avant d'être démolie.

Le couvent servit d'abord de caserne en 1793 puis fut transformé en maison d'habitation.

Bibliographie
 Abbé Pierre Louis Péchenard , Histoire de la Congrégation Notre Dame de Reims,Librairie ancienne et moderne, 1886.
 Lacatte-Joltrois, Essais historiques sur l'église et la paroisse de Saint-Maurice, 1882 (P88 à 89).

Articles connexes
Pierre Fourier
Industrie textile Rémois

Liens externes
.

Références

Couvent détruit en France
Reims

Couvent de la Congrégation-Notre-Dame de Reims


Islam er en dansk undervisningsfilm fra 1965 instrueret af Svend Aage Lorentz efter eget manuskript.

Handling
440 millioner mennesker er muslimer og lyder koranens bud om bøn, almisse, faste og pilgrimsfærd. Fem gange hvert døgn knæler de med ansigtet vendt mod Mekka. I moskeen bekræfter de trosbekendelsen, og på de hellige dage under pilgrimsfærden, hvor alle er iført samme dragt, går de syv gange om Kabaen, løber syv gange mellem højene Safa og Marwa, overnatter på Mina-sletten og slår lejr ved bjerget Arafat. Muezzinen kalder fra minareten og må nu have højtaleranlæg for at blive hørt gennem gadelarmen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Undervisningsfilm fra Danmark
Danske film fra 1965

Islam (dokumentarfilm)


A Diretiva de Proteção Temporária (DPT; Diretiva do Conselho 2001/55/CE) é uma diretiva da União Europeia de 2001 que prevê a proteção imediata e temporária para pessoas deslocadas de fora da fronteira externa da União, destinada a ser usada somente em circunstâncias muito excecionais quando o sistema de asilo tiver problemas para lidar com um "influxo em massa" de refugiados. Foi introduzida após as Guerras Jugoslavas, mas nunca havia sido usada até 2022. Quando invocada, exige que os estados-membros da UE aceitem refugiados alocados com base na sua capacidade de acolhê-los, seguindo um princípio de solidariedade e um "equilíbrio de esforços" entre os estados-membros.

Em 3 de março de 2022, em resposta à crise extraordinária de refugiados causada pela Invasão Russa da Ucrânia de 2022, os ministros da UE concordaram por unanimidade em invocar a Diretiva de Proteção Temporária pela primeira vez na sua história.

Origens
A diretiva foi aprovada em 2001 após as Guerras Jugoslavas. A diretiva está em vigor desde 7 de agosto de 2001, mas nunca havia sido invocada até 2022.

Detalhes
A Diretiva de Proteção Temporária visa harmonizar as políticas da União Europeia em relação às pessoas deslocadas e aumentar a solidariedade e a colaboração entre os estados-membros numa crise de refugiados. A diretiva estabelece procedimentos para acionar e encerrar a proteção temporária, direitos das pessoas sob proteção temporária e disposições especiais para categorias específicas de pessoas (sobreviventes de trauma, menores desacompanhados e potenciais ameaças à segurança).

A proteção temporária, distinta do asilo, pode durar até três anos, dependendo das circunstâncias. As pessoas sob proteção temporária podem obter uma Autorização de Residência (AR) sem a regular burocracia obrigatória normalmente associada ao pedido de asilo. Estão autorizados a trabalhar e a aceder à segurança social e têm direito a proteção em toda a UE. As crianças devem ter acesso à educação da mesma forma que os residentes da UE.

Para invocar a diretiva, a Comissão Europeia deve primeiro fazer uma proposta aos estados-membros, e uma maioria qualificada do Conselho da União Europeia (geralmente pelo menos 55% dos países da UE, representando pelo menos 65% da população total da união) precisa de votar a favor. A diretiva destina-se a ser invocada em caso de um extraordinário "influxo maciço" de refugiados; a definição de extraordinário "influxo em massa" foi intencionalmente deixada vaga e deve ser definida caso a caso, a fim de permitir flexibilidade na sua aplicação.

Quando invocada, a diretiva obriga todos os estados-membros (exceto a Dinamarca, que tem uma cláusula de exclusão, derrogação (opt-out) nesta legislação) a aceitar refugiados, emitir Autorizações de Residência (AR), minimizar a habitual burocracia obrigatória e tomar outras medidas para ajudar as pessoas deslocadas. Os refugiados devem ser distribuídos entre os estados-membros de forma voluntária, com base na capacidade dos estados-membros de acolhê-los.

A diretiva originalmente não se aplicava à Irlanda devido à sua cláusula de exclusão, mas em 11 de abril de 2003, o governo irlandês declarou o seu desejo de participar, o que foi aceite pela Comissão Europeia. No entanto, até 2016, o governo irlandês ainda não tinha transposto a diretiva.

Crise de refugiados de 2022
Em março de 2022, o Conselho da União Europeia invocou a Diretiva de Proteção Temporária pela primeira vez na sua história, em resposta à crise de refugiados causada pela Invasão Russa da Ucrânia. A Comissão Europeia propôs invocar a diretiva a 2 de março de 2022, e os ministros da UE concordaram por unanimidade em invocá-la a 3 de março. A decisão foi unânime apesar do ministro húngaro Gergely Gulyás ter manifestado oposição horas antes da decisão. O Conselho ativou formalmente a diretiva a 4 de março de 2022.

A Comissão Europeia publicou diretrizes sobre como os estados-membros devem implementar a diretiva à luz da crise, e os estados-membros individuais anunciaram requisitos específicos sobre como os refugiados podem solicitar o estatuto (status) de proteção. Foi relatado que a diretiva incluiria "nacionais não ucranianos e apátridas que residam legalmente na Ucrânia", se eles não puderem retornar aos seus países de origem. Embora a Dinamarca não esteja vinculada à DPT, as autoridades dinamarquesas anunciaram uma "lei com um estatuto especial" semelhante para os refugiados ucranianos.

O blog jurídico Lawfare disse ser surpreendente que a decisão do Conselho tenha sido unânime, apontando que a Hungria e a Polónia se opuseram a medidas de partilha de encargos durante a crise de refugiados de 2015. Lawfare disse que o apoio destes países para invocar a DPT em 2022 foi provavelmente impulsionado pela "simpatia popular pelos ucranianos e pelo espetro de uma maior expansão russa para oeste".

Outras propostas de uso ou revogação
O possível uso da diretiva foi ocasionalmente discutido ao longo dos anos desde que foi aprovada.

Em 2011, a UE recebeu mais de 300.000 refugiados, em parte devido à Primeira Guerra Civil Líbia. Os governos italiano e maltês defenderam o uso da Diretiva de Proteção Temporária, e a Comissão Europeia discutiu a possibilidade de a invocar para lidar com a tensão entre a Itália e a França sobre as suas diferentes políticas de refugiados. No entanto, a diretiva não foi invocada, em parte devido à oposição do governo alemão.

Durante a Crise europeia de refugiados de 2015, o ACNUR, alguns membros do Parlamento Europeu e ativistas pediram que a diretiva fosse invocada.

O responsável pela política externa da UE, Josep Borrell, discutiu a possibilidade de invocar a diretiva em 2021 para ajudar os refugiados afegãos após a retirada dos militares dos Estados Unidos do Afeganistão.

Houve discussão sobre a diretiva no contexto dos refugiados climáticos, mas acredita-se que nunca seria aplicável devido à natureza gradual das alterações climáticas.

Possibilidade de revogação
Em 2020, uma proposta de Regulamento afirmou que a Diretiva de Proteção Temporária "já não responde à realidade atual dos estados-membros" e deve ser revogada.

John Koo, professor de direito da UE na Universidade de South Bank de Londres, argumentou que a diretiva não beneficia nem os estados-membros da UE nem os próprios refugiados, e que os seus mecanismos contêm problemas.

Bibliografia

 Gluns, Danielle; Wessels, Janna (2017). "Desperdício de Papel ou Ferramenta Útil? O Potencial da Diretiva de Proteção Temporária na Atual "Crise dos Refugiados"". Pesquisa de Refugiados Trimestral. 36 (2): 57–83. doi:10.1093/rsq/hdx001. ISSN 1020-4067. JSTOR 48503050.

Diretivas da União Europeia
Refugiados

Diretiva de Proteção Temporária


سان فيرناندو  هي إحدى مدن مقاطعة لوس أنجليس، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 31 أغسطس 1911.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لسان فيرناندو في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان سان فيرناندو 23,564 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 5,774 أسرة وعدد العائلات 4,834 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 5,932 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 42.76% من البيض و0.98% من الأمريكيين الأفارقة و1.69% من الأمريكيين الأصليين و1.12% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.11% من سكان جزر المحيط الهادئ و49.35% من الأعراق الأخرى و3.98% من عرقين مختلطين أو أكثر و89.28% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 5,774 أسرة كانت نسبة 60.5% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 59.1% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 16.4% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 8.2% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 16.3% من غير العائلات. تألفت نسبة 12.4% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 5.6% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 4.07، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 4.33.

بلغ العمر الوسطي للسكان 27.3 عاماً. وكانت نسبة 34.4% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 11.4% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 32% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 15% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 7% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 101.6 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 99.7 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 39,909 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 40,138 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 26,068 دولارًا مقابل 22,599 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 11,485 دولارًا. وكانت نسبة 15.3% من العائلات ونسبة 19.1% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 23.3% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 15.6% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان سان فيرناندو 23,645 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 5,967 أسرة وعدد العائلات 4,972 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 6,291 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 51.04% من البيض و0.94% من الأمريكيين الأفارقة و1.33% من الأمريكيين الأصليين و1.05% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.14% من سكان جزر المحيط الهادئ و41.77% من الأعراق الأخرى و3.73% من عرقين مختلطين أو أكثر و92.48% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 5,967 أسرة كانت نسبة 54.4% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 55% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 18.4% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 9.9% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 16.7% من غير العائلات. تألفت نسبة 12.3% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 4.9% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.94، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 4.18.

بلغ العمر الوسطي للسكان 30.7 عاماً. وكانت نسبة 29.4% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 11.2% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 30.2% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 20.8% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 8.4% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 50.2% ذكور و49.8% إناث.

أعلام

 كالفين بيرل تيتوس
 مايك إنيز
 فيك هاريس
 روي براون
 هوارد مكنير
 إيرل يونغ
 جيمس دبليو. فولر
 تور جونسون
 باولا عبدول
 إيفان دياز

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1911
تأسيسات سنة 1911 في كاليفورنيا
مدن كاليفورنيا
مدن لوس أنجلوس (كاليفورنيا)

سان فيرناندو (كاليفورنيا)


Ice Age 4 – Voll verschoben (Originaltitel: Ice Age: Continental Drift) ist ein amerikanischer computeranimierter Action-Comedy-Film aus dem Jahr 2012, der in 3D vorgeführt wird. Basierend auf dem Drehbuch von Michael Berg, Jason Fuchs und Mike Reiss führten Steve Martino und Mike Thurmeier Regie.Der Film ist der vierte Teil der Ice-Age-Filmreihe und der erste Teil, bei dem nicht Carlos Saldanha Regie führte. Er wurde von Blue Sky Studios produziert und von 20th Century Fox vertrieben. Es ist der zweite Ice Age-Film nach Ice Age 3 – Die Dinosaurier sind los, der in 3D produziert wurde. Das Veröffentlichungsdatum für die Vereinigten Staaten war der 13. Juli 2012, in Deutschland erschien der Film bereits am 2. Juli 2012.

Handlung
Der Film knüpft ein paar Jahre nach Ice Age 3 – Die Dinosaurier sind los an. Mannis und Ellies Tochter Peaches ist zu einem Teenager-Mammut herangewachsen und hat nur Augen für den attraktiven Mammut-Jüngling Ethan, der von allen Mammut-Mädchen angehimmelt wird. Um vor Ethan gut dazustehen, verleugnet Peaches ihre Freundschaft mit ihrem eigentlichen besten Freund Louis, einem Maulwurfigel, und gewöhnt sich Eigenheiten wie das Kopfüberschlafen an einem Ast wie ihre Mutter Ellie ab, sehr zum Missfallen ihres Vaters Manni. Als Manni gerade dazwischenfunkt, als sich Peaches und Ethan näherkommen, kommt es zu einem Vater-Tochter-Streit zwischen Manni und Peaches. Das Megalonyx Sid freut sich über ein unerwartetes, ungeplantes Wiedersehen mit seiner Familie. Sids Eltern zeigen sich zwar erfreut, haben jedoch nur im Sinn, Sids scheinbar lästige, senile und eigenwillige Großmutter zurückzulassen. So kommt es und Sids Eltern ziehen weiter, als Sid und seine Oma kurzzeitig abgelenkt sind.

Rattenhörnchen Scrats Jagd nach seiner geliebten Eichel lässt das Tier bis zum Mittelpunkt der Erde gelangen, wo Scrat mit seinem Ungeschick die einzelnen Kontinente erschafft und für schwere Kontinentalverschiebungen sorgt. Gerade in der Meinungsverschiedenheit zwischen Manni und Peaches werden Manni, Diego, Sid und Sids Großmutter vom Rest der Herde getrennt und treiben auf einer Eisscholle ins offene Meer hinaus, Manni kann seiner Familie jedoch zurufen, dass sich alle an der Brücke treffen sollen. Eine langsame Kontinentalverschiebung zwingt die zurückgebliebenen Ellie und Peaches, die Opossums Crash und Eddie sowie die anderen Tiere des Tals, darunter auch Ethan und Louis, ihre Heimat zu verlassen, und so steuern sie wie verabredet langsam in Richtung Brücke. Scrat findet währenddessen auf dem Grund des Meeres eine Schatzkarte in einer hohlen Eichel und folgt dieser.

Manni, Diego, Sid und Sids Großmutter treiben immer weiter ab, bis sie auf eine Bande Piraten, angeführt vom Gigantopithecus Captain Utan, treffen, der den zunächst als Beute geplanten Manni in seiner Mannschaft haben möchte. Es kommt zum Kampf, bei dem sich Captain Utans riesige Scholle teilt. Die Säbelzahntiger-Dame Shira, die eigentlich zu Captain Utans Crew gehörte, ist kurzzeitig gezwungen, sich Manni, Diego und Sid anzuschließen. Als die Herde endlich Land erreicht, versucht Shira zu fliehen, doch Diego kann sie einholen. Entsetzt stellt die Herde aber fest, dass Captain Utan ebenfalls bereits an Land gegangen ist und bereits eine neue, riesige Eisscholle zu einem Schiff umfunktioniert hat. Mit den einheimischen Klippschliefern, die sich nur mit Sid verständigen können, kann die Herde Captain Utan ablenken und mit Utans Schiff selbst ablegen. Shira beschließt, der Herde um Diego bei der Flucht mit dem Schiff zu helfen, bleibt aber zurück und wird von Utan als Verräterin bezeichnet und dementsprechend behandelt. Mit einer neuen, großen Eisscholle und Narwalen als Antrieb will Utan vor der Herde deren Heimat erreichen, um sich an Mannis Familie zu rächen.

Auf dem Weg nach Hause erreichen Manni, Diego, Sid und dessen Großmutter auf hoher See Sirenen, die ihnen ihre innersten Wünsche zeigen und ihnen eine perfekte Illusion dessen bieten, was sie sich am meisten wünschen – bei Diego beispielsweise das Näherkommen mit Shira und bei Manni das Wiedersehen und die Versöhnung mit seiner Familie. Einzig Manni kann den Sirenen widerstehen, da die Illusion etwas sagt, was Ellie nie sagen würde, und so gelingt es ihm, das Schiff wieder auf die richtige Bahn zu lenken. Zuhause angekommen müssen Manni und die anderen entsetzt feststellen, dass nicht nur die Brücke eingestürzt, sondern auch Captain Utan vor ihnen angekommen ist und Ellie und Peaches gefangen hält, um sich an Manni zu rächen. Dabei wechselt Shira endgültig die Seiten, schließt sich Diegos Herde an und kämpft gegen Utans Crew mit. Nicht zuletzt dank des heroischen Auftretens des kleinen Louis, den Peaches für Schönling Ethan verleugnet hatte, sowie des "Haustiers" von Sids Großmutter, eines riesigen Wals, können Captain Utan und seine Crew geschlagen werden, woraufhin Peaches und die ganze Herde Louis als Helden feiern. Captain Utan gelangt anschließend zu den Sirenen, fällt auf deren Illusionen herein und wird zum Opfer dieser mythischen Wesen. Die Herde hat zwar ihr Zuhause verloren, jedoch begeben sich alle gemeinsam auf die Insel der Klippschliefer, auf der sie sich kurzzeitig befunden haben und finden dort ihr neues, noch idyllischeres Zuhause.

Scrat erreicht zum Ende doch das Ziel seiner Eichel-Schatzkarte und gelangt nach "Scratlantis", wo er auf sprechende und äußerst zivilisierte Artgenossen trifft, und es mehr als genug Eicheln für alle gibt; Scrat ist in seinem persönlichen, absoluten Paradies angekommen. Trotz der Warnungen der anderen Eichhörnchen hat es Scrat ausgerechnet auf die Eichel abgesehen, die als wichtiger Stöpsel fungiert. Als Scrat diese Eichel anhebt, überschwemmt und vernichtet er letztendlich Scratlantis – und erschafft damit den letzten, fehlenden Kontinent, Nordamerika.

Entwicklung
Die ersten Details der Fortsetzung wurden am 10. Januar 2010 veröffentlicht, als The New York Times meldete, dass Blue Sky Studios an einem vierten Film arbeitete und über die Stimmbesetzung verhandelte. Fox bestätigte am 5. Mai 2010, dass Ice Age 4 – Voll verschoben am 13. Juli 2012 veröffentlicht werden würde.

Peter Deseve (Art Director des Films) entwickelte eine Reihe von Tieren für den Film, die aber nie verwendet wurden. Beispielsweise sollte Sid auf der Insel auf einem Hyracotherium, einem Riesenkalmar und auf einer Reihe von prähistorischen Haien reiten, als Sids Großmutter ein Bad im Meer nimmt. Captain Utan war zunächst ein Bär, da aber Peter Deseve meinte, dass ein Affe dank der Flexibilität der Gelenke und den "vier Händen" ein viel passenderes Tier war, wenn er sich z. B. auf der Schiffstakelage durchschwingt, wurde das im Film abgeändert.

Ein Poster für den Film wurde bei der Licensing International Expo 2010 in Las Vegas veröffentlicht. Am 19. Dezember 2010 gab 20th Century Fox einen ersten Screenshot des Filmes preis.

Synchronisation
Die deutsche Synchronisation entstand nach einem Dialogbuch von Michael Nowka unter seiner Dialogregie im Auftrag der Berliner Synchron AG.

Marketing und Veröffentlichung
Der erste Trailer für Ice Age 4 – Voll verschoben wurde am 5. März 2012 veröffentlicht. Zudem erhält Ice Age 4 – Voll verschoben als Vorfilm einen Simpsons-Kurzfilm, dessen Titel The Longest Daycare lautet.
Im Abspann und während des Films werden die Lieder We Are (Family), an dem der kanadische Rapper Drake und die US-amerikanische Sängerin Jennifer Lopez arbeiteten, sowie Chasing the Sun von der britischen Boygroup The Wanted verwendet.

Am 1. Januar 2013 erschien der Film in Deutschland auf DVD.

Fortsetzung
Am 30. Juni 2016 kam die Fortsetzung Ice Age 5 – Kollision voraus! in die deutschen Kinos.

Erfolg
Am Startwochenende wurden in Deutschland 1,1 Mio. Eintrittskarten verkauft. Damit hatte Ice Age 4 – Voll verschoben den drittbesten Kinostart des deutschen Kinojahres 2012. Insgesamt lockte er 6,682 Mio. Zuschauer in die deutschen Kinos, was einem Einspielergebnis von 66,2 Mio. US-Dollar (umgerechnet 51 Mio. €) entspricht. Damit erreichte er Platz 3 der meistbesuchten Kinofilme in Deutschland des Jahres 2012.

Am 13. Juli startete der Film in den Vereinigten Staaten und spielte am Startwochenende über 46,6 Mio. US-Dollar ein. Zurzeit liegen die weltweiten Einnahmen bei 877,24 Mio. US-Dollar. Das bedeutet auch, dass Ice Age 4 der erfolgreichste Animationsfilm des Jahres 2012 ist. Außerdem hatte der Film ein Budget von 95 Mio. US-Dollar, was um 5 Mio. US-Dollar höher liegt als sein Vorgänger.

In der Liste der weltweit erfolgreichsten Filme aller Zeiten belegt Ice Age 4 – Voll verschoben derzeit Platz .

Kritiken

Weblinks

 Offizielle Website (englisch; archivierte Version)

 Gutachten der Deutschen Film- und Medienbewertung
 Ice Age: Continental Drift auf Rotten Tomatoes (englisch)

Einzelnachweise

Filmtitel 2012
Computeranimationsfilm
Abenteuerfilm
Filmkomödie
Familienfilm
Fantasyfilm
3D-Film
US-amerikanischer Film
Voll Verschoben
Elefant im Film

Ice Age 4 – Voll verschoben


est un homme politique japonais élu à la chambre des représentants de la diète (le parlement national). Il est membre du parti New Komeito.

Il naît à Wakayama et est diplômé de l'université Dōshisha. Après une carrière de journaliste, il est élu pour la première fois en 1993.

Actions politiques
En 2005, Tabata s'est occupé de l'indemnisation de victimes industrielles de contamination à l'amiante.

Notes et références

Liens externes

Membre de la chambre des représentants du Japon
Étudiant de l'université Dōshisha
Naissance en janvier 1940
Naissance à Wakayama

Masahiro Tabata


ජෛමිණී යනු හින්දු දර්ශනවාදයේ මීමාම්සා  පාසල ආරම්භ කළ පුරාණ ඉන්දියානු විශාරදයෙකි. ඔහු පරාෂරගේ පුත් වියසා අග්ගිස්ගේ ගෝලයෙකි. සාම්ප්‍රදායිකව මීමාම්සා සූත්‍රවල  සහ ජෛමිණී සූත්‍රවල කතුවරයා යැයි කියනු ලැබේ. ඔහු ක්‍රි.පූ.  ඔහුගේ පාසල් වේදය ඉගෙන ගැනීම සඳහා දේව වාදී ඇදහිල්ලේ භාවිතා නොකළ ද පූජා විදි  පිළිබඳ තුළත්විය.

ජෛමිණීගේ ගුරු බදාරායන, හින්දු දර්ශනවාදයේ වෙදන්ත පාසල ආරම්භ කළ අතර, වේදයේ දැනුම කොටස් අවධාරණය කරමින්, බ්‍රහ්ම සූත්‍ර රචනා කිරීමේ ගෞරවය හිමි විය. එකිනෙකාගේ න්‍යායන් විශ්ලේෂණය කරන විට බදාරායන සහ ජෛමිණී යන දෙදෙනාම එකිනෙකා උපුටා දැක්වූ අතර, බදාරායන දැනුම අවධාරණය කරන අතර ජයිමිනි චාරිත්‍ර වාරිත්‍ර අවධාරණය කරයි, සමහර විට එකිනෙකා සමඟ එකඟ වේ, සමහර විට එකඟ නොවන්නේය.

විශ්ලේෂණයට සහ ප්‍රවීණතාවයට ජෛමිණීගේ දායකත්වය ඉන්දියානු දාර්ශනිකයන්ගේ අනෙකුත් පාසල්වලට බලපෑම් කළ අතර, ජෛමිණීගේ ග්‍රන්ථ පිළිබඳව වැඩිපුරම අධ්‍යයනය කළ භාශ්‍ය (සමාලෝචන හා විවරණ) ෂබරා, කුමාරිලා සහ ප්‍රභාකර යන විද්වතුන් විසින් සිදු කරන ලදී.

කටයුතු
ජෛමිණී වඩාත් ප්‍රචලිත වී ඇත්තේ පුරාව මීමාම්සා  සූත්‍ර නම් කෘතියෙනි. එය කර්ම-මීමාම්සා  (" චාරිත්‍රානුකූල ක්‍රියාකාරිත්වය පිළිබඳ අධ්‍යයනය") ලෙසද හැඳින්වේ. මෙම පුරාණ ඉන්දියානු දර්ශනවාදයේ පූර්වා-මීමාම්සා  පාසල ජෛමිණී ආරම්භ කරන ලදී.

ක්‍රි.පූ. 4 වන සියවසේදී මෙම පාසලේ සූත්‍ර 3,000 ක් පමණ අඩංගු වන අතර එය මීමාම්සා  පාසලේ පදනම වේ. මුල් උපනිෂද් පිළිබඳව අදහස් දක්වමින් චාරිත්‍රානුකූල පිළිවෙත් ( කර්මය ) සහ ආගමික යුතුකම් ( ධර්මය ) සම්බන්ධයෙන් වේදයන් උපුටා දැක්වීම මෙම පාසලේ  අරමුණයි.

වෙනත් සඳහනක්

සමවේදය
Rishi විට වෙද වයිසා පූජා චාරිත්ර, ඔවුන්ගේ භාවිතය මත පදනම් වූ කොටස් හතරකට පැරණි වෛදික ගීතිකා බෙදා, සහ හතර ඔහුගේ ප්රධාන ගෝලයන්ට ඉගැන්වූ - Paila, Vaisampayana, Jaimini හා Sumantu, Samaveda rishi Jaimini සම්ප්රේෂණය කරන ලදී. ඔහු වේදය රිග්, යජුර්, සම සහ අතර්වා යන කොටස් හතරකට බෙදා ඇත. ඉතිහාසය හා පුරාණ පස්වන වේද යැයි කියනු ලැබේ.  </br> - බ්‍රහ්මණ්ඩ පුරාණය 1.4.21

මාකන්දෙය පුරාණය
එක් ප්රධාන Puranas එම Markandeya පුරාණ, අග්ගිස් Jaimini අතර සංවාදයක් සමග විවෘත කරයි Markandeya .

මෙයද බලන්න

 සමවේදය
 ගුරු පූර්ණිමා
 ඉන්දියානු ගණිතය

යොමුව

බාහිර සබැඳි

 පූර්වා මිමන්සා

ජෛමිණී


Amanda Ava Koci (rođena kao Amanda Koci; Milwaukee, 16. veljače 1994.), poznatija pod umjetničkim imenom Ava Max, američka je pjevačica i kantautorica. U djetinjstvu se selila u različite savezne države kako bi započela glazbenu karijeru te je na koncu 2016. potpisala ugovor s diskografskom kućom Atlantic Records, pod čijom je licencijom u kolovozu 2018. objavila pjesmu "Sweet but Psycho". Tim se singlom probila u glavnu struju – pojavio se na prvom mjestu glazbenih ljestvica u 22 države, među kojima su Ujedinjeno Kraljevstvo, Njemačka, Austrija, Švicarska, Švedska i Novi Zeland. Pjesma se također pojavila na drugom mjestu u Australiji i desetom mjestu na Billboardovoj ljestvici Hot 100 u SAD-u. Debitantski album Heaven & Hell objavila je 18. rujna 2020.

Rane godine
Amanda Ava Koci rođena je 16. veljače 1994. kao Amanda Koci u Milwaukeeju u saveznoj državi Wisconsin. Dijete je Albanaca podrijetlom iz gradova Qeparo i Sarandë i ima starijeg brata. Godine 1991. njezini su roditelji napustili Albaniju nakon sloma komunizma u državi i godinu su dana živjeli u pariškoj crkvi. U Parizu su upoznali ženu iz Wisconsina koja im je dala putovnice, a zatim su imigrirali u Sjedinjene Države i preselili se u Wisconsin, gdje je Max i rođena. U vrijeme Avina djetinjstva njezini su roditelji s naporom zarađivali novac jer nisu znali engleski, a svatko je od njih radio tri posla. Njezina je majka Andrea školovana operna pjevačica koja je u kući pjevala arije, dok je njezin otac Paul svirao klavir.

Kad joj je bilo osam godina, Max se sa svojom obitelji preselila u Virginiju; ondje je prije odlaska u srednju školu sudjelovala u nekoliko natjecanja u pjevanju koje je u trgovačkim centrima diljem države organizirao Radio Disney. Kao trinaestogodišnjakinja osmislila je srednje ime Ava, kojim se počela služiti kao običnim imenom jer je smatrala da joj Amanda ne pristaje. Kad joj je bilo četrnaest godina, s majkom se preselila u Los Angeles kako bi započela glazbenu karijeru, no odbijali su je jer nije bila punoljetna. Godinu dana kasnije otišla je u Južnu Karolinu i ondje počela pisati pjesme o odnosima kojima je svjedočila, pa tako i onima njezina brata. Izjavila je da joj je drago da se preselila jer joj je to omogućilo da ima normalno djetinjstvo. Na koncu se kad joj je bilo sedamnaest godina vratila u Los Angeles s bratom.

Karijera

2013. – 2017.: Početci

Debitantsku pjesmu "Take Away the Pain" objavila je 2013. pod umjetničkim imenom Ava; tu je pjesmu u srpnju 2015. remiksao kanadski produkcijski duo Project 46. Nakon što su njezine demosnimke više godina odbijali producenti i autori pjesama, na jednoj večeri 2014. upoznala je kanadskog glazbenog producenta Cirkuta, koji je bio prijatelj njezina brata. Max mu je otpjevala "Sretan rođendan", što je dovelo do njihove suradnje; napisali su stotine pjesama i na SoundCloudu u srpnju 2016. objavili "Anyone but You". Ta je pjesma privukla pažnju različitih diskografskih kuća koje su s Max kontaktirale e-poštom te je na kraju iste godine potpisala ugovor s Atlantic Recordsom. Max je istaknula da joj je rad s Cirkutom promijenio život jer je prethodno razmišljala o tome da napusti glazbenu industriju zbog nemogućnosti da se kreativno izrazi.

Nakon što je potpisala ugovor, razmišljala je o tome kojim bi se umjetničkim prezimenom mogla koristiti i na koncu je izabrala Max. Obrazložila je da ga je izabrala jer je objedinjavalo muške i ženske karakteristike. Između 2016. i 2017. Max je počela nositi frizuru poznatu pod imenom 'Max Cut'; taj je tip frizure prikazan i u njezinu logotipu, u kojem mijenja slovo 'A' u riječi Max. Dana 4. kolovoza 2017. gostovala je u pjesmi Le Youtha "Clap Your Hands", u kojoj je otpjevala dvije različite melodije.

2018. – danas: Proboj i Heaven & Hell

Pjesma "My Way" objavljena je 20. travnja 2018. i pojavila se na 38. mjestu rumunjske ljestvice Airplay 100. Dana 11. svibnja 2018. objavljena je pjesma "Slippin", nastala u suradnji s reperom Gashijem. Dana 8. lipnja 2018. gostovala je u pjesmi "Into Your Arms" američkog repera Witta Lowryja. Mjesec dana kasnije na SoundCloudu je objavljena pjesma "Salt". Pjesmu "Not Your Barbie Girl" objavila je 13. kolovoza 2018. kao promidžbeni singl. "Sweet but Psycho" objavljena je 17. kolovoza 2018. Tom se pjesmom Max probila u glavnu struju i pojavila se na prvom mjestu ljestvica u više od 22 države, među kojima su Njemačka, Švicarska, Austrija, Norveška, Švedska, Novi Zeland i Ujedinjeno Kraljevstvo; u potonjoj je državi na tom mjestu ostala četiri tjedna zaredom. U siječnju 2019. pjesma se pojavila na vrhu Billboardove ljestvice Dance Club Songs, a kasnije je ušla i u najviših 10 mjesta ljestvice Billboard Hot 100. Max je 23. listopada 2018. gostovala u pjesmi "Make Up" Vicea i Jasona Derula, a pojavila se i na pjesmi "Let It Be Me" koja je objavljena na albumu 7 Davida Guette iz 2018.

Dana 7. ožujka 2019. objavila je singl "So Am I", koji je ušao u deset najviših mjesta u Poljskoj, Norveškoj, Škotskoj i Švedskoj. Remiksana inačica pjesme objavljena je 3. srpnja 2019. i na njoj se pojavio južnokorejski boy band NCT 127. Pjesme "Blood, Sweat & Tears" i "Freaking Me Out" objavljene su u isto vrijeme u srpnju 2019. kao promidžbeni singlovi. Max je 7. kolovoza 2019. gostovala u pjesmi "Slow Dance" američkog kantautora AJ Mitchella, a pjesmu "Torn" objavila je kao singl 19. kolovoza 2019. Dana 4. rujna 2019. potpisala je ugovor o suizdavaštvu s Warner Chappell Musicom i Artist Publishing Groupom. Za pjesmu "Freaking Me Out" glazbeni je spot objavila 31. listopada 2019. povodom Noći vještica. Na dodjeli nagrada MTV-ja Europe 2019. osvojila je nagradu za najbolju novu izvođačicu. Max i Pablo Alborán 6. su studenog 2019. objavili duet "Tabú". Prethodno objavljena pjesma "Salt" 12. je prosinca 2019. objavljena i na digitalnim platformama za mrežno strujanje. Surađivala je s britansko-norveškim DJ-jem i glazbenim producentom Alanom Walkerom na pjesmi "Alone, Pt. II", koja je objavljena 27. prosinca 2019. Pjesma "On Somebody" objavljena je kao promidžbeni singl 30. prosinca 2019.

Max je 12. ožujka 2020. objavila pjesmu "Kings & Queens", koja je ujedno i peti singl s njezina debitantskog studijskog albuma Heaven & Hell. Također je gostovala u country pjesmi "On Me" s Thomasom Rhettom i Kaneom Brownom. Ta se pjesma pojavila u glazbi za film Scoob! i za nju je 15. svibnja 2020. objavljen glazbeni spot. Max je 30. srpnja 2020. objavila pjesmu "Who's Laughing Now", a 3. rujna 2020. pjesmu "OMG What's Happening"; obje su pjesme promidžbeni singlovi. Heaven & Hell objavljen je 18. rujna 2020. uz osmi singl "Naked". Album se pojavio na drugom mjestu ljestvice UK Albums Chart, i dvadeset i sedmom mjestu američke ljestvice Billboard 200. Max je 13. studenoga 2020. bila jedna od izvođača koji su gostovali na singlu "Stop Crying Your Heart Out" BBC-jeve dobrotvorne udruge Children in Need. Singl se popeo do sedmog mjesta na ljestvici UK Singles Chart. Pjesma "My Head & My Heart" objavljena je 19. studenoga 2020.; na uratku Heaven & Hell pojavljuje se kao bonus pjesma. Dana 8. lipnja 2021. objavljena je pjesma "EveryTime I Cry", za koju je Max izjavila da je "nastavak" njezinog prethodno spomenutog studijskog albuma. Dana 10. rujna 2021. s Kylie Cantrall gostovala je na pjesmi "Sad Boy" R3haba i Jonasa Bluea.

Glazbeni stil i utjecaji
Među žanrovima glazbe kojima se Max bavi navode se pop i dance-pop. U djetinjstvu je slušala izvođače kao što su Alicia Keys, Norah Jones, Celine Dion, Aretha Franklin, Fugees, Mariah Carey i Whitney Houston. Također je navela da su na nju utjecale Beyoncé, Madonna, Gwen Stefani, Fergie, Britney Spears, Christina Aguilera i Lady Gaga. Komentirala je da je Carey najviše utjecala na nju i da je u djetinjstvu stalno slušala njezine pjesme, među kojima je bila i "Vision of Love" (iz 1990.).

Imidž

Max se često uspoređuje s Gagom zbog njezine glazbe i "razmetljiva imidža", odnosno njezine platinasto plave kose, osobnosti i umjetničkog imena. Chris DeVille iz Stereoguma kritizirao je Max jer je smatrao da je njezin materijal previše sličan onom Lady Gage; izjavio je da je "ne dostiže ni na kojem planu, bilo da je riječ o tekstualnom, produkcijskom, melodijskom, dinamičkom planu ili osobnosti", premda je istaknuo da se njezinu osobnost često povezuje i s Madonninom. Max je na te usporedbe izjavila da je Gaga "nevjerojatna" umjetnica, ali da ne želi da je uspoređuju s ostalim ljudima samo na temelju toga što imaju istu boju kose i objavljuju pop pjesme. Iako je usporedbe opisala "lijenima", komentirala je da razumije da ih je "lako činiti" jer je od djetinjstva fascinirana pop-izvođačima.

Max je komentirala da se tijekom izlazaka u javnost često suprotstavlja očekivanjima; surađuje s manje poznatim dizajnerima i nosi neobičnu odjeću jer "ljudima želi pružiti iskustvo". Spomenula je da ju je nadahnula moda iz 1990-ih i da su na nju utjecale Stefani i Cindy Crawford. Međutim, komentirala je da joj je draži rad na glazbi u studiju nego izlazak u javnost jer ne voli pažnju osoba posebno odjevenih za crveni tepih i kamera. Njezinu frizuru 'Max Cut' čini asimetrična umjetna plava kosa s razdjeljkom u sredini; s desne je strane kosa dugačka do obraza, a s lijeve je strane dulja i valovita. Izjavila je da se ne osjeća autentično s normalnom frizurom i da se s tom frizurom osjeća jedinstveno. U intervjuu za Radio.com 2020. Max je za svoju kosu rekla da "simbolizira slobodu da činiš što želiš" i da "predočuje njezinu osobnost", kao i da je bijeg od konformnosti.

Privatni život
Max se opisala "čistokrvnom Albankom" i izjavila da želi doprinijeti svojoj zajednici. Može razgovarati na albanskom, ali ga ne zna čitati. Također otvoreno podržava jačanje položaja žena u društvu, nešto što izražava i u svojoj glazbi. U intervjuu s časopisom Attitude 2019. izjavila je da su je u prošlosti privlačile žene, ali da ne želi nasloviti svoju seksualnost; dodala je da joj je važno "kad je riječ o tome tko si kao osoba. Ne volim kad mene i sve ljude koje poznajem uvrštavaju u određene kategorije".

Diskografija
Studijski albumi
Heaven & Hell (2020.)
Diamonds & Dancefloors (2022.)

Nagrade i nominacije

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
Službeno mrežno mjesto

Američki pjevači
Albanci

Ava Max


Antipolonismul se referă la un spectru de atitudini dușmănoase sau arătând repulsie față de Polonia, poporul polon sau cultura acestuia.

În Uniunea Sovietică
Pe vremea Marii Terori, în jur de 110.000 de polonezi au fost omorâți de către autorități. Stalin a scris pe raportul redactat de Ejov:
.

În Rusia
Mai mulți diplomați polonezi au fost atacați în Rusia. Marek Reszuta, secretarul ambasadei polone, a fost bătut la Moscova iar acesta a spus că și-a pierdut conștiința iar când s-a trezit, atacatorii se risipiseră.

În Regatul Unit
Partidul Național Britanic a cerut ca imigrația din Europa Centrală și de Est să fie oprită iar polonezii sa fie deportați.

Referințe

Antipolonism
Sentimente antinaționale
Discriminare
Rasism

Antipolonism


Die Hungarian International 2009 im Badminton fanden vom 29. Oktober bis zum 1. November 2009 in Budapest statt. Es war die 34. Auflage dieser internationalen Meisterschaften von Ungarn. Das Preisgeld betrug 5.000 US-Dollar, was dem Turnier zum BWF-Level 4B verhalf. Der Referee war Carsten Koch aus Deutschland.

Austragungsort
 BME MAFC Gabányi László Sportshall, Hauszmann Alajos u. 10 (XI. Distrikt)

Finalergebnisse

Referenzen
 http://badminton.de/09-10-BE-Circuit.1514.0.html

2009
Badminton 2009
Badmintonwettbewerb in Budapest
BE Circuit 2009/10

Hungarian International 2009


ඊජිප්තුවේ කයිරෝහි ඊජිප්තු පුරාවස්තු කෞතුකාගාරය, පොදුවේ ඊජිප්තු කෞතුකාගාරය හෙවත් කයිරෝ කෞතුකාගාරය පුරාතන ඊජිප්තු පුරාවස්තූන් රැසකින් සමන්විත ස්ථානයකි. මෙහි පුරාවස්තූන් 120,000 පමණ ප්‍රදර්ශනයට තබා ඇති අතර ඉතිරිය ගබඩාවන්හි තැන්පත් කොට ඇත. මෙය මෙම ප්‍රදේශයේ පිහිටි විශාලතම කෞතුකාගාර අතරින් එකකි. 2015 වසරේ ඔක්තෝබර් මාසයේදී මෙය මහජනතාවට විවෘත විය.

ඉතිහාසය

ඊජිප්තු පුරාවස්තු කෞතුකාගාරය පැරණි ඊජිප්තුවේ ඉතිහාසය පිළිබඳ බොහොමයක් වැදගත් පුරාවස්තු රැසක් සහිත ස්ථානයකි. මෙය  පාරාවෝවරුන් සම්බන්ධ පුරාවස්තු විශාල ප්‍රමාණයක් සහිත ලොව ඇති විශාලතම කෞතුකාගාරයයි. මෙය ඊජිප්තු රජය විසින් 1835 දී එස්බෙකෙයාහ් උද්‍යානයේ ඉදි කළ නමුත්, පසුව මෙය කයිරෝ බලකොටුව වෙත ගෙනයන ලදි. 1855දී, ඔස්ට්‍රියාවේ මැක්සිමිලියන් ආදිපාදවරයාට ඊජිප්තු රජය විසින් සියලු පුරාවස්තූන් පිරිනමන ලදි. මේවා දැන් වියානාවේ කුන්ස්ට්හිස්ටොරිචස් කෞතුකාගාරයේ පවතී.

1858දී, නව කෞතුකාගාරයක් බෝලැක්හි පැරණි ගබඩාවක පිහිටුවන ලදි. මෙය ඔගස්ටේ මැරියටගේ මෙහෙයවීම යටතේ නව පුරාවස්තු දෙපාර්තමේන්තුවට පදනම දැමීමෙන් පසු සිදු විය. මෙම ගොඩනැගිල්ල නයිල් ගංගා ඉවුරේ ඉදි වූ නමුත්, 1878දී නයිල් ගඟ පිටාර ගැළීමත් සමග මෙම ගොඩනැගිල්ලට බොහෝ හානි සිදු විය. 1891 දී මෙහි තිබූ කෞතුක එකතුව කයිරෝ දිස්ත්‍රික්කයේ ගීසා නගරයේ පැරණි රාජ මාළිගය වෙත රැගෙන යන ලදි. එය 1902 වන තෙක් පැවති අතර, අවසානයේ එය අද පවත්නා ටහ්රිර් චතුරස්‍රයේ කෞතුකාගාරය වෙත ගෙනගොස් ඇත.

2011 ඊජිප්තු විප්ලවයේ දී මෙම කෞතුකාගාරයට හානි සිදු වූ අතර ,මෙහි තිබූ මමී දෙකක් විනාශ කෙරුණු බව වාර්තා වේ. එසේම පුරාවස්තු කිහිපයකටම හානි ද සිදු විය. අංග 50ක් පමණ අතුරුදන් ය. ඒ අතරින් වස්තූන් 25ක් නැවත හමු විය. ඒවා නැවත ප්‍රතිසංස්කරණය කොට 2013 සැප්තැම්බර් මස හානි වූ සහ ප්‍රතිසංස්කරණය කළ යන තේමාවෙන් යුතුව ප්‍රදර්ශනයට තබන ලදී. ඒ අතර දේවදාර දැවයෙන් නිමවා රනින් ආවරණය කළ තුතන්ඛාමුන්ගේ ප්‍රතිමා දෙකක්, අක්නාටෙන් රජුගේ ප්‍රතිමාවක්, නූබියානු රජවරුනට අයත් උෂාබ්ටි ප්‍රතිමා, ළමා මමියක් සහ කුඩා බහු වර්ණ වීදුරු බඳුනක් ද වේ.

අභ්‍යන්තර නිර්මාණය
මෙම කෞතුකාගාරය ප්‍රධාන මහල් දෙකකින් යුක්ත වේ. එය බිම්මහළ සහ පළමු මහළ ලෙස වේ. මෙහි බිම් මහළේ පැරණි ලෝකයේ භාවිතා වූ කාසි සහ පැපිරස් ලිපි විශාල එකතුවකින් සමන්විත වේ. පසුගිය සහස්‍ර ද්විත්වය තුළ වියෝජනය හේතුවෙන් මෙහි පැපිරස් පත්‍ර සැලකිය යුතු ප්‍රමාණයක් කුඩා කැබලි වශයෙන් පවතී. මෙම පැපිරස් පත්‍රවල විවිධ භාෂා සඳහන් වේ. ඒ අතර ග්‍රීක, ලතින් , අරාබි සහ පුරාතන ඊජිප්තු භාෂාවන් වේ. මෙම මහළේ තැන්පත් කර ඇති කාසි විවිධ වර්ගවල ලෝහවලින් තනා ඇත. ඒවා රත්රන්, රිදී හා ලෝකඩ මගින් නිමවා ඇත. නමුත් මෙම කාසි ඊජිප්තු කාසි පමණක්ම නොවේ. මේ අතර ග්‍රීක ,රෝම,  සහ ඉස්ලාමීය කාසි ද  වේ. මේවා පැරණි ඊජිප්තුවේ වෙළඳාමේ ඉතිහාසය පිළිබඳ අධ්‍යයනයට ඉතිහාසඥයනට බෙහෙවින් උපකාරී වේ.

තවද බිම් මහ‍ළ ඊජිප්තුවේ ක්‍රි.පූ 1550 සහ 1069 අතර කාලයේ නව රාජධානි සමයේ පුරාවස්තු සඳහා වෙන්කර ඇත. මෙම පුරාවස්තූන් ඊට පෙර සියවස්වල නිර්මාණවලට වඩා විශාල ය. මෙම පුරාවස්තූන් අතර ප්‍රතිමා, මේස සහ මිනී පෙට්ටි (ගල් මිනීපෙට්ටි) ඇතුළත් වේ.

කෞතුකාගාරයේ පළමු මහලේ ඊජිප්තුවේ අවසාන රාජවංශ ද්විත්වයට අයත් පුරාවස්තූන් තැන්පත් කර ඇත. මේ අතරට IIIවන තුත්මොසිස්, IVවන තුත්මොසිස්, IIවන අමෙනෝෆිස්, හට්ෂෙප්සුට් යන පාරාවෝවරුන්ගේ, සහ අමාත්‍ය මේහෙර්ප්‍රි යන පුද්ගලයන්ගේ සොහොන්ගැබ් ඇතුළු රජුන්ගේ නිම්නයේ සොහොන්ගැබ්ලින් හමු වූ පුරාවස්තු ඇතුළත් වේ. එසේම තුතන්ඛාමුන් සහ Iවන ප්සුසෙන්නස් වැන්නන්ගේ නොඉඳුල් සොහොන්ගැබ්වල නිර්මාණ ද වේ. තවද මෙහි සුවිශේෂී වූ කාමර දෙකක නව රාජධානියේ රජවරුන්ගේ සහ රාජකීය පවුලේ සාමාජිකයන්ගේ හමුවූ මමී විශාල සංඛ්‍යාවක් ප්‍රදර්ශනයට තබා ඇත.

ගැලරිය

මේවාත් බලන්න
 ටියුරින්හි ඊජිප්තු කෞතුකාගාරය
 බර්ලින්හි ඊජිප්තු කෞතුකාගාරය
 ප්‍රධාන ඊජිප්තු කෞතුකාගාරය
 කොප්ටික් කෞතුකාගාරය

මූලාශ්‍ර

වැඩියුර කියවීමට
 බ්‍රයර්, බොබ් (1999). The Murder of Tutankhamen: A True Story.  ISBN 0-425-16689-9.
 මොන්ටෙට්, පියරේ (1968). Lives of the Pharaohs. වර්ල්ඩ් පබ්ලිෂිං කම්පනි.
 වෆා එල්-සාද්දික්. The Egyptian Museum. මියුසියම් ඉන්ටර්නැෂනල්. (වෙළුම. 57, අංක.1-2, 2005).
 Egyptian Treasures from the Egyptian Museum in Cairo, ෆ්‍රැන්සෙස්කෝ ටිරැඩ්‍රිටි, සංස්කාරක, ඇරල්ඩෝ ඩෙ ලුකා, ඡායාරූපශිල්පී. 1999, නිව් යෝක්: ඒබ්‍රම්ස් ISBN 0-8109-3276-8. එසේම විවිධ තේමාවන්ගෙන් යුතුව, ඉතාලියේ සහ එක්සත් රාජධානියේ ප්‍රකාශයට පත්කොට ඇත. විචාර එක්සත් ජනපද සංස්කරණය

බාහිර සබැඳි

 ඊජිප්තු කෞතුකාගාරය නිල වෙබ්අඩවිය
 කලා සහ ගෘහනිර්මාණ ඣායාරූප ලේඛනාගාරය
 කයිරෝ කෞතුකාගාරය
 ඊජිප්තු කෞතුකාගාරයේ ප්‍රදර්ශන අංග

 ඊජිප්තු කෞතුකාගාරය
1835 ඊජිප්තුවේ ස්ථාපිත කිරීම්
ඊජිප්තුවේ පුරාවිද්‍යා කෞතුකාගාර
කයිරෝහි කෞතුකාගාර
ජාතික කෞතුකාගාර

ඊජිප්තු කෞතුකාගාරය


Hreyfill er tæki sem tekur inn orku og kemur af stað einhvers konar hreyfingu með orkunni.

Ferjald
Hreyflar

Hreyfill


A língua katukina pano é uma língua indígena da família pano falada na amazônia brasileira, no estado do Acre, pelo grupo indígena Noke Koi, reconhecidos pelo governo como Katukina .Esse grupo habita terras situadas no estado do Acre: a Terra Indígena do Rio Campinas e a Terra Indígena do Rio Gregório. Dados da Comissão Pró Índio do Acre indicam uma população de 895 falantes no ano de 2017. A língua é classificada pelo Endangered Languages Project como em risco de extinção. Entretanto, a língua é classificada no Expanded Graded Intergenerational Disruption Scale como vigorosa, ou seja, ela é utilizada para a comunicação entre seus falantes de todas as gerações, sendo então sustentável.

Etimologia
O termo katukina não faz parte do léxico pano e nem mesmo os próprios indígenas Noke Koi entendem o significado deste termo, entendendo que o nome foi dado pelo governo, sendo provavelmente aceito devido ao termo katukina ser associado normalmente a indígenas dóceis (isso explicaria a existência de mais de um grupo katukina), como uma estratégia para a sobrevivêcia e não dizimação.

O termo katukina teria origem no termo "ka-tukanɨ", de origem Arauaque que significa 'alguém que fala um língua' que em contato com estrangeiros (espanhóis e portugueses) teve seu significado alterado para representar pessoas que falassem línguas indígenas, diferenciando-os dos espanhóis e portugueses.

Distribuição

A língua katukina pano está presente na Amazônia brasileira, no estado do Acre. Esse grupo habita terras situadas no noroeste do estado do Acre: a Terra Indígena do Rio Gregório, localizada no município de Tarauacá e a Terra Indígena do Rio Campinas, localizada no munícipio de Cruzeiro do Sul, o segundo maior do Acre. Aproximadamente 80% da população katukina se encontra nas Terras Indígenas do Rio Campinas, enquanto 20% estão nas Terras Indígenas do Rio Gregório.

Dialetos relacionados
O katukina pano possui as línguas Yawanawá e Shanenawa como próximas e influentes em sua estrutura, devido principalmente à proximidade territorial e o contato entre as línguas. Ainda, há evidencias de que o katukina pano seria uma mistura de wani-náwa, kama-náwa e nái-náwa, sub-grupos internos do povo katukina que se misturaram em algum momento, resultando na formação do katukina pano.

Fonologia

Fones

Vogais

Consoantes

O fone consonantal [?] somente pode ocorrer no final de palavras, enquanto o fone consonantal [h] somente ocorre no ínicio delas.

Fonemas

Vogais

Consoantes

Ortografia
A língua Katukina possui um alfabeto com as seguintes letras: a, i, u, t, k, ts, tx, s, m, n, w, y, ɨ, ʃ, ɾ, ʂ e β. Sendo  = v,  = ch,  = r,  = x,  = e, ficando com um alfabeto escrito de forma latina do seguinte modo:  a, i, e, u, t, k, ts, tx, s, x, ch, r, m, n, w, y e v. Tal proposta realizada por Aguiar tem como objetivo uma maior praticidade, facilidade gráfica e entendimento da língua por parte de leigos.

Gramática

Pronomes
Há, na língua katukina pano, apenas pronomes pessoais e demonstrativos, não havendo portanto pronomes possessivos, relativos e interrogativos, sendo o pronome este o único exemplo encontrado para o caso de pronomes demonstrativos, ainda, no caso de pronomes pessoais, há a diferenciação entre o pronome nós incluso e excluso. Abaixo se encontram a lista desses pronomes:

Pessoais

Demonstrativos

Substantivos

Número
A quantificação em katukina pano é dividida em três diferentes casos: singular, dual e plural, analisaremos cada um dos três casos separadamente.

Singular

A quantificação no singular pode ser feita omitindo uma manifestação morfólogica ou pelo termo wistɨs após o nome que queremos quantificar, como nos exemplos abaixo:

Na qual as expressões possuem significados idênticos.

Dual

Para o caso de algo relacionado a dois elementos, há dois termos possíveis, um (raβi) para duplas (coisas que estão necessariamente juntas) e outro (niska-βuin-kuin) para coisas independentes entre si. A utilização dos dois termos pode ser observado na diferença de significado entre as duas sentenças abaixo:

Plural

Para o plural, temos três diferentes termos para especificar conjuntos de 3,4 e 5 elementos (niska-βuin-kuin-wistɨs, nɨati e muβi, respectivamente), para mais que 2 elementos e possivelmente menos que 5, porém com quantidade não especificada usa-se o sufixo βu, já para conjuntos com mais de 5 elementos usa-se a palavra uti, que significa muito. Como nos exemplos abaixo:

Derivação e composição
Na língua katukina pano, as palavras muitas vezes são formadas através de derivação, tanto por sufixação quanto por prefixação como nas palavras wi-mani 'banana nanica', na qual wi possui o significado de pequeno/nanico e mani signifca banana, sendo um caso de prefixação e uti-pa 'mais que muito', na qual uti significa muito e pa tem sentido de mais. Não há casos de palavras formas pela adição de infixos. Há também em katukina pano formação de palavras através de composição, sendo o recurso mais utilizado para a criação de novas palavras, como na palavra matʃi-tini (matʃi = frio e tini = tempo) que significa inverno. Sendo esses dois (composição e derivação) os únicos tipos possíveis de formação de palavras em katukina pano.

Verbos

Tempo
Para marcar tempo, acrescenta-se as palavras βai para indicar passado, ai para indicar presente e kai para indicar futuro, logo após o verbo. Os advérbios são encarregados por especificarem os tempos marcados por uma das três sentenças acima, ainda, há a possibilidade de βai, ai, kai serem negligenciados e aparecer somente algum advérbio de tempo no ínicio da sentença (prática comum as línguas índigenas) ou até mesmo não aparecer nenhum dos dois (βai, ai, kai ou advérbios), sendo a não aparição desses itens rara. βai, ai, kai também podem aparecer sem necessariamente um verbo, apenas indicando tempo, como pode ser observado nas sentenças a seguir haa βupi ai e haa βupi βai (haa = ele, βupi = doente), que significam respectivamente ele está doente e ele estava doente.

Sentença
A sentença em katukina pano comumente utilizada é SOV, também existem outros três tipos de ordem para as sentenças, OSV, OVS e OV, todas derivadas de diferentes processos sintáticos, sendo todos eles de ocorrência efetiva muito baixa em comparação a ordem SOV.

Vocabulário

Textos
Segue abaixo exemplo de textos curtos em katukina pano, com sua respectiva tradução.

Menções

 A língua katukina pano foi homenageada na edição da Olimpíada Brasileira de Linguística de 2012, que recebeu o nome Noke Vana.
 A língua katukina pano foi assunto de um problema da edição Mascate da Olimpíada Brasileira de Linguística, no ano de 2021 abordando as formas de construção de palavra na língua.

Referências

Bibliografia

Ligações Externas

 Katukina-pano no Glottolog
 Katukina-pano no Povos Indígenas no Brasil
 Waninnawa no Multitree
 Katukina panoan no Ethnologue
 The Intercontinental Dictionary Series-Catuquina

Línguas panos
Línguas ameríndias
Línguas indígenas do Brasil
!Mais Teoria da História na Wiki (Povos originários)
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Povos Originários)

Língua catuquina-pano


Hotan (şehir), (Farsça: ختن; Uygurca: خوتەن, Xoten, Hotǝn shehiri, Çince:  basit: 和阗 veya 和田; geleneksel: 和闐; Pinyin: Hétián; bazen Khotan veya İlchi diye de konuşulur.) Çin'e bağlı Sincan Uygur Özerk Bölgesi'nin güney batısında İpek Yolu'nun Taklamakan güney güzergâhı üzerinde yer alan tarihi bir vaha şehridir.

Kasaba ve köyler
Hotan şehri, dört mahalle komitesi (社区居民委员会 jūmínwěiyuánhùi), bir kasaba (镇 zhèn), üç kırsal belde (乡 xiāng) ve bir özel kırsal belde (虚拟乡) gibi yerleşim birimlerinden oluşur.

Tarih
Orhun Yazıtlarından Tunyukuk kitabesinde Kordan olarak geçmektedir.
Diğer verilen isimler: Ho-tien-hsien, Ho-t'ien-chen, Khōtan, Khotan ve Ho-t'ien. Kâşgarlı Mahmud, Türk dilinin en eski ve değerli sözlüklerinden Divân-ı Lügati't-Türk'te;

"ادن Udun" "Xotan şehrinin adı. Xotanda oturanlara da udun derler" ve "قاش اكوز Kaş Öküz: Xotan şehrinin iki yanından akan iki deredir" gibi bilgiler verilmiştir.

Eski Çağ'da
Hotan Eski Çağ'da Budist kültürünü Orta Asya'ya bağlayan önemli bir merkezdi. Çinliler tarih boyunca buraya büyük önem vermişler ve kutsal kabul ettikleri yeşim taşı sebebiyle Hotan'da yaşayan halk ile iyi geçinmeye çalışmışlardır. Hotan'ın 8,5 km batısında yapılan kazılarda manastır kalıntıları ve keşiş hücreleri ile birlikte Budizmle ilgili Sanskritçe belgeler bulunmuştur.

Orta Çağ'da
Batı Türkleri Miladi 632 yılında Hotanı aldılar ve Hotan beyinin 649 yılında lakabı yabgu idi. 641 yılından önce Hotan şehri yanında "Ts'io-mo" da Batı Türklerinin bir valisi vardı ve 646 yılında "She-Küei" Kağan Hotan'a sahip oldu.

658 yılında Çinliler Hotanı geri aldılar, 659 yılında da Tu-man Tigin geri aldı. 670 yılında Tibetliler Hotanı aldı. 704 yılında Kul Çur Hotan'da K'an şehrini aldı. 739 yılında etrafında Hotan Türgiş Kağanlarına bağımlı idi.  9. yüzyılda Hotan Türkistan'da sayılırdı ve hükümdarın adı "Al-mu'azzam al-Türk va al-Tubbut" (Türklerin ve
Tibetlilerin muazzamı) şeklinde tanımlanmıştır.

İpek Yolu üzerinde önemli bir şehir olan Hotan'a tarih boyunca; Büyük Hun Devleti, Göktürkler, Uygurlar, Karahanlılar, Karahıtaylar, Moğollar, Çağatay Hanlığı ve Timurlular Devleti hakim oldu.

Uygur Devleti zamanında Türkleşen şehir, Karahanlılar zamanında İslamlaştı. 10. asırda yazılmış bazı İslam kaynaklarında Hotan'la ilgili ayrıntılı bilgiler mevcuttur.

Yarkand Hanlığı dönemi

Doğu Türkistan'da 1514 ile 1680 yılları arasında Altışehir (Altıshahr) olarak bilinen Hotan, Yarkent, Yengihisar, Kaşgar, Aksu ve Uçturfan gibi şehirleri içine alan bölgede Yarkand Hanlığı, (mamlakati Yarkand, mamlakati Moghuliya, mamlakati Saidiya) egemenlik sürmüştür.

19. yüzyıl
Hotan 19. yüzyılda Çinliler ile Uygur Türklerinin mücadelelerine sahne oldu. 1877'de Yakup Bey'in ölümünden sonra şehir Çin idaresine geçti. Bu tarihten sonra Çin idaresine karşı çok sayıda isyan çıktı. Doğu Türkistan Türkleri, Mehmet Emin Buğra liderliğinde  1933'te Doğu Türkistan İslam Cumhuriyetini kurdu. Hotan şehri de aynı yıl bu devlete katıldı. 1949'da Çin'in kurulmasından sonra tekrar Çin idaresine giren şehir 1955'te yeni kurulan Sincan Uygur Özerk Bölgesine dahil edildi. Bu tarihte sonra da Çin idaresine karşı birkaç isyan meydana geldi. Bu isyanların tamamı kısa süre içinde bastırıldı.

Hotan aynı zamanda çok sayıda alimi ile meşhur bir şehirdir. Hoteni olarak tanınan bu alimlerden biri olan Kadı Cemaleddin el Hotani Anadolu Selçuklu sultanı IV. Kılıçarslan zamanında vezirlik yapmıştır.

Ekonomi
Bölgenin en eski ve en önemli geçim kaynağı ipekçiliktir. Bölgede meyve, üzüm, pamuk, buğday, mısır ve pirinç üretimi yaygındır, hayvancılık da gelişmiştir.

Hotan, ayrıca tarih boyunca ve günümüzdeki zenginliği yerli halkın Yurungkaş Nehri adını verdiği kurumuş olan bir nehir yatağından çıkarılan yeşim (Çince: 玉 "Yù") taşından gelir. Daoism (Taoism) dininin en yüksek tanrılarından biri olan Yeşim imparator'un ismidir. Çin kültüründe yeşim taşı takmanın iyi şans getireceğine inanılır. Ayrıca antik çağlarda yeşim taşının böbrek hastalıklarını iyileştirici gücü olduğuna inanılır. Bunun dışında bazı bölgelerde yeşim taşının diş çürüklerine ve ağrılarına iyi geldiğine de inanılmıştır. Şehirde metal ve değerli taş işlemeciliği gelişmiştir.

1982 yılında Sincan Üretim ve İnşaat Kolordusu kısaltılmış XPCC (Çince: basit 新疆生产建设兵团; geleneksel: 新疆生產建設兵團; Pinyin: Xīnjiāng Shēngchǎn Jiànshè Bīngtuán), denilen  onüçüncü tarımsal bölümü İl düzeyi şehir olan Hotan İlinde kurulmuştur ve Hotan'dan yönetilir.

Ayrıca bakınız

 Hotan Havalimanı

Notlar

Dış bağlantılar

 Resmi Hükümet sitesi

Orta Asya tarihindeki eski devletler
İpek Yolu'ndaki şehirler
Çin'deki vahalar

Hotan (şehir)


Ragenold (m. 10 de mayo de 963) (francés: Renaud; en latín: Reginoldus Rociensis; también citado como Reginold, Ragenald o Rainold), Conde de Roucy, fue un caudillo vikingo que participó en las expediciones a Francia y se asentó en el reino del rey Lotario, construyendo una fortaleza en Roucy entre 947 y 953. Casó con Alberada, hija de Gerberga de Sajonia y Gilberto de Lotaringia, con quien tuvo cuatro hijos. Flodoardo de Reims le menciona en sus crónicas, tras el triunfo del arzobispo Artold como "Ragenaldus comes et Dodo frater ipsius". Apoyó al rey Lotario en su guerra de Aquitania en 955. Murió el 10 de mayo de 963 y fue enterrado en la Basílica de Saint-Remi.

Referencias

Bibliografía
Jean Renaud Les Vikings et les Celtes Éditions Ouest-France Université Rennes 1992 ISBN 2737309018
 Flodoardo Chroniques féodales 918-978 "Sources de l'Histoire de France"  Paleo Clermont-Ferrand (2002)  ISBN 2913944655

Nacidos en año desconocido
Fallecidos en 967
Caudillos vikingos del siglo X
Vikingos en Francia

Ragenold de Roucy


18469 Hakodate este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
18469 Hakodate este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Chichibu de Naoto Satō și Takeshi Urata. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,93 ua, o excentricitate de 0,05 și o înclinație de 2,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 18001-19000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

18469 Hakodate


Australsk ravn () er en kragefugl, der lever i Australien.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Ravn
Krager

Australsk ravn