Gustavo Beytelmann (* 3. Januar 1945 in Venado Tuerto) ist ein argentinischer Tango-Pianist und -Komponist.

Biographie
Beytelmann lernte als Kind Klavierspielen und trat u. a. mit dem Tanzorchester auf, in dem sein Vater Violine spielte. Er studierte Musik an der Universität Rosario und nahm Kompositionsunterricht bei Francisco Kröpfl. Er komponierte Filmmusiken (u. a. zu La Maffia, Quebracho und Los Gauchos Judios) und arbeitete als musikalischer Leiter für die Plattenfirma Microfon.

1976 verließ er Argentinien aus politischen Gründen und ließ sich als Pianist und Komponist in Paris nieder. 1977 begleitete er Astor Piazzolla auf seiner Europatournee. Mit anderen argentinischen Exilmusikern gründete er dann die Gruppe Tiempo Argentino, für die er auch als Komponist tätig war. Nach einer Zeit in Rom, wo er für Rundfunk, Fernsehen und Kino komponierte, gründete er in Paris mit Juan José Mosalini und Patrice Caratini ein Trio, mit dem er zwölf Jahre lang durch Europa reiste und drei CDs aufnahm.

Zugleich war er verstärkt als Komponist tätig. Er komponierte für den Film und das Fernsehen in Deutschland und Frankreich und war von 1995 bis 1998 Stadtkomponist in Dijon. 1996 wurde er Leiter des Fachbereichs Tango am Konservatorium Rotterdam. 2002 gab er auf Einladung der Universitäten von Seattle und Bellingham Gastvorlesungen und dirigierte Aufführungen seiner Werke in den USA.

Von 2002 bis 2003 war Beytelmann Composer in Residence in Guebwiller. 2004 gab er beim Tangofestival in Buenos Aires ein Konzert im Teatro Colón. Seit 2005 gibt er Meisterklassen an der Musikakademie von Monaco. 2008 war er Composer in Residence beim internationalen Musikfestival Moritzburg.

Diskographie
 Ensamble Musical De Buenos Aires: La Biblia (Juan Carlos Godoy, Ricardo Soulé, Willy Quiroga), 1974
 Astor Piazzolla y su Octeto electrónico: Olympia, 1977
 Trío Mosalini-Beytelmann-Caratini: Violento
 Trío Mosalini-Beytelmann-Caratini: La Bordona
 Trío Mosalini-Beytelmann-Caratini: Imágines
 Un argentin au Louvre
 Tango a la Duke
 Clásico y Moderno
 Sigamos
 Corps perdus
 Sanata y clarificación I und II
 Piazzolla: Patagonia Express Trio; Berlin Classics 2021

Kompositionen
 La liberté guidant le peuple für Streichorchester, Perkussion, Klavier, Bandoneon und Kontrabass
 Le pied-bot für Streichquartett, Bandoneon und Kontrabass
 La dentellière für Klavier
 Le bain turc für Oboe, Klarinette, Cello, Klavier und Kontrabass
 La vénus de Milo für Streichorchester
 L'arbre aux corbeaux für Streichorchester
 Les archers de Darius für Bandoneon, Klavier und Kontrabass
 Bethsabée au bain für Violine und Klavier
 Mona Lisa für Oboe d'amore und Streichorchester
 Les noces de Cana, Streichquartett
 Phénix sur un semis de roses für Bassklarinette
 Les fêtes vénitiennes für Streichorchester
 Clásico y moderno für Bandoneon und Streichquartett
 Ofrenda für Bandoneon und Streichquartett
 Lo cercano se aleja für Bandoneon und Streichquartett
 Triste für Bandoneon und Streichquartett
 Retrato n° 1 für Bandoneon und Streichquartett
 Retrato n° 2 für Bandoneon und Streichquartett
 Retrato n°3 für Bandoneon und Streichquartett
 Una ficciòn für Bandoneon und Streichquartett
 5 piezas für Viola und Klavier
 Encuentro für Violine, Gitarre, Bandoneon, Klavier und Kontrabass
 Sigamos für Klavier
 6 miniatures für Klavier
 Discusión für Streicher, Flöte, Oboe, Klarinette, Horn, Fagott, Trompete und Perkussion
 Nicht vergessen für Altsaxophon, Viola, Cello und Klavier
 Ecos für Violine, Cello und Klavier
 All lose, whole find für Bläserquintett
 Fragmento de tiempo für Klavier
 Imágenes für Klavier, Bandoneon und Kontrabass oder Oboe, Viola, Kontrabass und Klavier
 8 airs autour du tango für Altsaxophon oder Klarinette und Klavier
 Fragments d'un jardin mélancolique für Altsaxophon
 5 esquisses für Akkordeon
 3 aires de danza für Akkordeon
 5 piezas breves für Klavier
 Dédicace für Viola, Vibraphon, Klavier und Kontrabass
 Ayeres für Klavier
 3 movimientos concertantes für Akkordeon und Streichorchester
 Una memoria del tango für Saxophonquartett, Bandoneon und Klavier
 Scènes für Vläser, Streicher, Klavier, Akkordeon und Perkussion
 Al declinar el día für Flöte, Violine, Gitarre und Klavier
 Queridas memorias für Bassklarinette, Violine und Klavier
 Otras voces für Violine, Bandoneon, Vibraphon, Klavier und Kontrabass
 Fantasía für Bandoneon
 4 momentos für Saxophonquartett
 Los senderos que se bifurcan für Alt- und Tenorsaxophon, Trompete, Horn, Posaune, Gitarre, Kontrabass, Klavier, Bandoneon und Perkussion
 Concertino pour trompette et ensemble
 Cuarteto de cuerdas n°1

Weblinks
 Homepage von Gustavo Beytelmann

Quellen
 La Musica da Santa Fe - Gustavo Beytelmann
 Orquesta Tanguera de Rotterdam - Gustavo Beytelmann
 Tonos Music - Gustavo Beytelmann
 [ Diskographie bei Allmusic]

Einzelnachweise

Pianist
Weltmusik-Künstler
Tango
Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Komponist klassischer Musik (21. Jahrhundert)
Komponist (Argentinien)
Argentinier
Geboren 1945
Mann

Gustavo Beytelmann


As competições de ginástica nos Jogos Europeus de 2019 em Minsk, Bielorrússia, foram realizadas de 22 a 30 de junho de 2019 na Minsk-Arena. Um total de 32 eventos de ginástica foram realizados nas cinco disciplinas; artística, rítmica, trampolim, aeróbica e acrobática.

Qualificação
Um total de 286 atletas se classificaram para as competições de ginástica. A qualificação foi baseada nos resultados dos Campeonatos Mundiais ou Europeus em cada disciplina.

Linha do Tempo

Resumo

Quadro de medalhas

Resumo de medalhas

Acrobática
Feminino

Misto

Aeróbica

Artística
Masculino

Feminino

Rítmica
Individual

Grupo

Trampolim

Referências

2019
Ginástica
Jogos Europeus
Competições internacionais de ginástica sediadas na Bielorrússia

Ginástica nos Jogos Europeus de 2019


Jeg Må Ha' En Coach! er det første studiealbum fra den danske rapper Einar Enemark, kendt fra MC Einar, i et samarbejde med KunTakt. De fleste af teksterne er skrevet af Rune T. Kidde. Albummet blev udgivet på LongLife Records i 2011. Det modtog fire ud af seks stjerner i musikmagasinet GAFFA.

Trackliste
 "Reality På Reality" - 3:18
 "Jeg Må Ha' En Coach!" - 4:00
 "Venus Er Skumfødt" - 4:08
 "Kloakdæksler Klapper" - 4:54
 "Pengekværnen Kværner" - 5:30
 "Forårshopper" - 4:34
 "Den Lille Pige Med Engangslighteren" - 4:52
 "Tågedansernat" - 5:55
 "Einar 2.0" - 3:29
 "Natkattetagfat" - 2:53

Referencer

Eksterne henvisninger

Album fra Danmark
Jazzalbum
Album fra 2011

Jeg Må Ha' En Coach


Auersthal es una ciudad del distrito de Gänserndorf en Baja Austria (Austria).

Enlaces externos

Localidades de Baja Austria

Auersthal


Atlee Alan Cockrell (né le ) est un joueur de champ extérieur et un entraîneur de baseball professionnel américain. Il était dernièrement l'entraîneur des frappeurs des New York Yankees de la Major League Baseball.

Biographie

Carrière de football
Deux fois nommé dans la première équipe de l'État, Cockrell a mené l'équipe de football des Bears de la Parkwood High School de Joplin, Missouri, à un record de 31-3 pendant ses trois années en tant que quarterback titulaire. Athlète exceptionnel, Cockrell pouvait passer ( et ), courir ( et ), et même botter ( points et huit field goals).

Cockrell a mené l'attaque des Bears à une saison invaincue (14-0 - dépassant les adversaires de 653-33) et au Missouri State Class 4A High School Championship en 1980, malgré le fait qu'il s'agissait de l'une des plus petites écoles de la classe 4A. Cette équipe a récemment été intronisée au Joplin Area Sports Hall of Fame, aux côtés de Jamie McMurray (NASCAR). Fortement recruté par plusieurs écoles, il choisit d'intégrer l'université du Tennessee.

Sous la direction de l'entraîneur Johnny Majors, Cockrell est devenu le premier véritable étudiant de première année à débuter au poste de quart-arrière pour les Volunteers en 1981. L'un des premiers footballeurs à revenir d'une telle blessure au genou, il a mené les Vols lors des saisons 1982 (6-5-1) et 1983 (9-3), avec en point d'orgue une victoire 30-23 sur les Terrapins du Maryland (dirigés par le futur joueur de la NFL Boomer Esiason) lors de la première édition du Florida Citrus Bowl (aujourd'hui Capital One Bowl). Il allait bientôt être sélectionné au premier tour par les San Francisco Giants.

Carrière de baseball

Joueur
Le premier amour de Cockrell a toujours été le baseball, et il était encore meilleur voltigeur qu'il n'était quarterback. All-American, il a été nommé dans l'équipe de baseball de l'Université du Tennessee en 2009. Les San Francisco Giants ont fait de Cockrell le neuvième choix de la draft MLB de 1984, et il a choisi de renoncer à sa dernière année d'université pour jouer au baseball professionnel.

Cockrell a joué dans les ligues mineures pendant treize ans avec cinq organisations différentes, dont cinq ans avec les Sky Sox de Colorado Springs. Il a été une star pour les Sky Sox et est devenu membre du Hall of Fame des Sky Sox. À la fin de la saison 1996, à l'âge de , il a finalement pris une tasse de café dans les ligues majeures. Il a fait ses débuts avec les Rockies du Colorado le , lors d'une apparition avec un coup de pincement, au cours de laquelle il a été retiré contre Billy Wagner, le receveur de l'équipe d'étoiles. Son premier coup en ligue majeure est survenu trois jours plus tard, sous la forme d'un double coup de pincement contre Tom Glavine, contre les Braves d'Atlanta, au Coors Field. Il a fait neuf apparitions sur le marbre pour les Rockies, et a pris sa retraite à la fin de la saison.

Entraîneur
Ses compétences en matière de leadership et d'enseignement ont cependant été mises en évidence et Cockrell a passé les années suivantes à travailler en tant que manager et entraîneur des frappeurs dans différentes parties du système de développement des Colorado Rockies. Il est revenu à la MLB lorsqu'il a été nommé entraîneur des frappeurs pour les Rockies le  - son deuxième passage, ayant précédemment servi d'instructeur des frappeurs pendant les cinq derniers mois de la saison 2002 lorsque Clint Hurdle a été promu manager. Sous la direction de Cockrell en 2007, les Rockies se sont frayé un chemin jusqu'au championnat de la Ligue nationale, menant le circuit au niveau des coups de batte, du pourcentage de base et du nombre total de coups sûrs. Cockrell a été l'un des quatre entraîneurs licenciés par les Rockies après une saison 2008 décevante au cours de laquelle l'équipe n'a remporté que . Le , Cockrell a été nommé entraîneur des frappeurs des Mariners de Seattle. Le , Cockrell a été le premier des quatre entraîneurs à être relevé de ses fonctions aux côtés du manager Don Wakamatsu. Il a été remplacé par Alonzo Powell.

Le , les New York Yankees ont engagé Cockrell pour être l'un des deux entraîneurs de frappe employés par eux en 2015 avec Jeff Pentland. Le , Cockrell a été nommé entraîneur de frappe des Yankees après le licenciement de Jeff Pentland. Marcus Thames a été embauché comme entraîneur adjoint à la frappe . Après la saison 2017, les Yankees ont laissé le contrat de Joe Girardi expirer et ont embauché Aaron Boone pour être leur prochain manager. Le contrat de Cockrell n'a pas été renouvelé après le changement d'entraîneur.

Références

Liens externes

Naissance à Kansas City (Kansas)
Naissance en décembre 1962
Joueur américain de baseball
Voltigeur des ligues majeures de baseball
Joueur de football américain des Volunteers du Tennessee
Joueur de baseball des Volunteers du Tennessee
Joueur des Knights de Charlotte
Joueur des Rockies du Colorado
Instructeur des Rockies du Colorado
Instructeur des Mariners de Seattle
Instructeur des Yankees de New York

Alan Cockrell


There are seventeen people in the line of succession to the Belgian throne.

The monarch is considered to have acceded to the throne upon her/his taking of the oath as required by article 91 of the constitution.

Eligibility
Since 1991, Belgium practises absolute primogeniture among the descendants of King Albert II (then Prince of Liège). Descendants of earlier monarchs and princes are only eligible to succeed if male and descended from King Leopold I in male-line (i.e. according to agnatic primogeniture), meaning that descendants of all Belgian princesses not descended from Albert II are barred from the throne. There are no living princes of Belgium who are not descended from Albert II, so agnatic primogeniture de facto doesn't apply to anyone anymore and the right to succeed is effectively limited to Albert II's descendants.

A person is deprived of his or her rights to the crown if he or she marries without the consent of the monarch (or the consent of those exercising the monarch's powers). The lost right may be re-established by the monarch (or by those exercising the monarch's powers) in the event of parliamentary agreement. Should there be no eligible descendant of King Leopold I, the reigning monarch may name his or her heir presumptive with the approval of the Parliament, but if she or he doesn't name the heir presumptive, the throne would eventually become vacant.

In the case of a vacancy, Parliament would appoint a Regent (see below), then elections would happen within two months, and the next Houses of Parliament would jointly appoint the next monarch.

When King Albert II's daughter Astrid married Archduke Lorenz of Austria-Este in 1984, agnatic primogeniture being in effect, she had no succession rights and therefore did not seek the consent to her marriage. Following the introduction of absolute primogeniture among her father's descendants in 1991, it was deemed that she had obtained the necessary consent and thus assumed her place in the line along with her children.

When Prince Amedeo married in 2014, it was reported that he did not ask his uncle King Philippe's permission, and had therefore lost his right to the Belgian throne.  However, on November 12, 2015, a Royal Decree was published which showed that consent had been given after the marriage retroactively.

In October 2020 the Belgian Court of Appeals granted the title of Princess to Delphine Boël, illegitimate daughter of Albert II of Belgium, but this did not have an effect on the line of succession due to her bastardy barring her. Since she was born in 1968 after her three legitimate half-siblings she would not displace any of her kin regardless and would only come after her half-nephew Prince Aymeric.

No head of a different state may become King (or Queen) of the Belgians, unless both Houses of Parliament separately agree to it, two-thirds of the Members being present in each House, and a two-thirds majority being required in each House.

Accession
Upon the King's death, both Houses of Parliament convene within ten days with no convocation and, until the next King takes the oath of office, the Ministers jointly fulfil the constitutional duties of the monarch under their own responsibility.

The King only accedes to the throne by solemnly taking the following oath in front of both Houses of Parliament in joint session: "I swear to observe the Constitution and the laws of the Belgian people, to maintain national independence and territorial integrity."

If the King is prevented from reigning (French: dans l'impossibilité de régner), or if the successor of a deceased King is a minor, the Houses of Parliament jointly designate a Regent, who enters into office by taking the above oath. There can only be one Regent.

In other words, unlike in most other European monarchies where the succession is automatic, in Belgium there is an interregnum between each monarch's demise (usually by death, twice so far by abdication: Leopold III and Albert II) and his successor's accession (by taking the constitutional oath of office).

Current list of succession

   King Albert II (born 1934)
 King Philippe (born 1960)
 (1) Princess Elisabeth, Duchess of Brabant (b. 2001)
 (2) Prince Gabriel (b. 2003)
(3) Prince Emmanuel (b. 2005)
 (4) Princess Eléonore (b. 2008)
 (5) Princess Astrid, Archduchess of Austria-Este (b. 1962)
 (6) Prince Amedeo, Archduke of Austria-Este (b. 1986)
 (7) Archduchess Anna Astrid of Austria-Este (b. 2016)
 (8) Archduke Maximilian of Austria-Este (b. 2019)
 (9)  Archduchess Alix of Austria-Este (b. 2023)
 (10) Princess Maria Laura, Archduchess of Austria-Este (b. 1988)
 (11) Prince Joachim, Archduke of Austria-Este (b. 1991)
 (12) Princess Luisa Maria, Archduchess of Austria-Este (b. 1995)
 (13) Princess Laetitia Maria, Archduchess of Austria-Este (b. 2003)
 (14) Prince Laurent (b. 1963)
 (15) Princess Louise (b. 2004)
 (16) Prince Nicolas (b. 2005)
 (17) Prince Aymeric (b. 2005)

See also
List of Belgian monarchs
Lists of incumbents

References

Bibliography

The Belgian Constitution, coordinated version 1994 including later revisions (in French)

Belgian throne
Belgian monarchy
Succession to the throne of

Succession to the Belgian throne


Oxidul de mangan (IV), cunoscut adeseori și sub denumirea de dioxid de mangan, este un compus anorganic cu formula MnO2. Este un solid închis la culoare, negru, răspândit în natură sub formă de piroluzit, care este principalul minereu de mangan. Dioxidul de mangan este un component important în unele tipuri de baterii electrice, mai exact cele de tipul zinc-carbon și alcaline. Mai este folosit și ca pigment, ca precursor pentru alți compuși ai manganului (cum ar fi permanganatul de potasiu, KMnO4), și ca reactiv în sinteza organică (de exemplu, în reacția de oxidare a alcoolilor alilici.

Obținere
Dioxidul de mangan se poate obține, la nivel industrial, direct din piroluzit, prin măcinare sau prin triturare. În laborator, se poate obține prin descompunerea termică a azotatului de mangan (II) la peste 500 °C.

Referințe

Compuși ai manganului
Pigmenți

Oxid de mangan (IV)


بلدية بويرو ، هي إحدى بلديات مقاطعة لا كرونيا إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة جليقية شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 18.064 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

أعلام
 فانيسا ريال

مراجع

بلديات قرجيطة

بويرو


ඇන්ටිකිතෙරා යාන්ත්‍රණය යනු, පුරාතන ඇනලොග් පරිගණකයක් වන අතර, දින දර්ශනමය සහ  ජ්‍යෝතිෂමය කටයුතු සඳහා තාරකා විද්‍යාත්මක ස්ථාන සහ  ග්‍රහණ පිළිබඳව මෙන්ම  ඔලිම්පික් ක්‍රීඩා උත්සව හා බැඳි  පුරාතන ඔලිම්පික් ක්‍රීඩා උත්සවයන්හී කාලක්‍රමය පිළිබඳවද පුරෝකථනයන් සිදු කිරීමට සැලසුම් කර තිබුණි.

340 මිමී × 180 මිමී × 90 මිමී ලී පෙට්ටියක බහා ලා තිබූ මෙම උපකරණය, ඇමිණුනු පිත්තල ගියර අවම වශයෙන් 30 ක් වෙතින් සමන්විත වී තිබුණු ඔරලෝසුවක් වැනි යන්ත්‍රයක් ලෙසින් ක්‍රියාකරන සංකීර්ණ යාන්ත්‍රණයක් විය. සොයාගන්නා විට,  එහි ශේෂයන් එක ගොන්නක් ලෙසින් පැවති අතර, පසුව කොටස් තුනකට වෙන් කරන ලදුව, සංරක්ෂණ කටයුතු වලින් පසුව, වර්තමානයෙහි විභින්න කොටස් 82 කට බෙදා ඇත. මෙම කොටස් අතුරින් සතරක් තුල ගියර දක්නට ලැබෙන අතර, අනෙක් බොහෝ ඒවායේ කොටන ලද අක්ෂර හා සංකේත දක්නට ඇත. විශාලතම ගියරය (දකුණු පසින් දක්වා ඇති A කොටසෙහි පැහැදිලිව පෙනෙයි), දළ වශයෙන් 140 මිමී පමණ විෂ්කම්භයකින් යුතු වන අතර මුලින්ම එහි දැති  223 තිබී ඇත.

මෙම මානවකෘතිය බොහෝ විට  1901 ජූලි මාසයේදී ඇන්ටිකිතෙරා  නම් ග්‍රීක දිවයින අසබඩ මුහුදේදී සොයාගත්  ඇන්ටිකිතෙරා බුන් නැව් බඩු වෙතින් ඉස්මතු වන්නට ඇත.  ග්‍රීක විද්‍යාඥයින් විසින් සැලසුම් කොට තැනූවක් ලෙසින් සිතන මෙය, ක්‍රිපූ 150 සිට 100 අතරතුර කාල සීමාවක් වෙත හෝ, වඩා මෑත මතයකට අනුව  ක්‍රිපූ 205 වෙත හෝ කාල නිර්ණය කර තිබුණි.

ආශ්‍රිත

පුරාතන තාරකා විද්‍යාව
ඇනලොග් පරිගණක

ඇන්ටිකිතෙරා යාන්ත්‍රණය


Þrúðvangr en la mitología nórdica () es un campo en el cual reside el dios Thor. El campo es atestiguado en la Edda prosaica y en el Heimskringla ambos escritos por Snorri Sturluson en el . En el libro Gylfaginning de la Edda prosaica se habla sobre Thor. Entre otros detalles, se menciona que el reino de Thor es Þrúðvangr y que Thor posee la sala Bilskirnir que es el palacio más grande de todos los edificios jamás construidos. Además también se menciona que Thor regresó a Þrúðvangr después de la desaparición de la fortaleza de Útgarða-Loki. En el libro Skáldskaparmál de la Edda prosaica la batalla de Thor con Hrungnir es narrada. La narración dice que después de que Thor derrotara a Hrungnir, quedó con una piedra en la cabeza, Thor regresó a Þrúðvangr en donde el völva Gróa se la intentó sacar sin éxito. En el libro Heimskringla de la Saga de los Ynglings, se vuelve a mencionar el campo Þrúðvangr, sin embargo en el contexto, aquí Thor es un cura del templo y Þrúðvangr es descrito como un lugar en Suecia por Odín, descrito aquí como un poderoso rey.

Véase también
 Fólkvangr
 Þrúðr

Notas

Referencias

Lugares en la mitología nórdica
Thor

Þrúðvangr


() a fost un biolog, cadru didactic universitar, om de știință și primatolog japonez, autorul conceptului de kyokan, ca modalitate de studiere a primatelor, concept introdus în cartea sa Viața maimuțelor japoneze (publicată ca Life of Japanese Monkeys).

Note

Legături externe
  Interviu cu Shigeru Miyamoto
  Walking With Great Apes
 Masao Kawai  - Gutenberg.org
 Japanese Monkey Center

Nașteri în 1924
Nașteri pe 2 ianuarie
Decese în 2021
Absolvenți ai Universității din Kyoto
Cadre didactice ale Universității din Kyoto
Decorați cu Medalia cu Panglică Purpurie
Primatologi
Mamiferologi
Oameni de știință japonezi
Scriitori de știință
Scriitori de științe ale naturii din Japonia

Masao Kawai


Le Turon Yaypan futbol klubi (en ), plus couramment abrégé en Turon Yaypan, est un club ouzbek de football fondé en 2017 et basé à Yaypan, une petite ville de la région de Fergana.

Histoire

Saisons depuis 2018

Annexes

Liens externes

 SOCCERWAY
 Sofascore
 Flashscore
 Transfermarkt
 Transfermarkt
 teams.by
 teams.by

Notes et références

Turon
Club de football fondé en 2017

FK Turon Yaypan


Playing the race card is an idiomatic phrase that refers to the exploitation by someone of either racist or anti-racist attitudes in the audience in order to gain an advantage. It constitutes an accusation of bad faith directed at the person or persons raising concerns as regards racism.

Usage
The phrase is generally used by people to allege that someone has deliberately and falsely accused another person or group of people of being a racist in order to gain some sort of advantage.  An example of this use of the term occurred during the O. J. Simpson murder trial, when critics accused the defense of "playing the race card" in presenting Mark Fuhrman's past as reasons to draw his credibility as a witness into question.

Stanford professor Richard Thompson Ford has argued that the race card can be played independently of the person making the claim, or the race in question. An example cited was the Hillary Clinton campaign's assertion that Obama won the 2008 Democratic primary in South Carolina owing to the disproportionate number of black registered Democrats in the state, implying more racism in the general population.

George Dei, et al., in the book Playing the Race Card argue that the term itself is a rhetorical device used in an effort to devalue and minimize claims of racism.

Other uses
The phrase has been used to describe racist mobilisations by politicians, as for example with the campaign to elect Peter Griffiths, the Conservative Party candidate for Smethwick in the 1964 UK general election. However, the term was only applied to describe this situation in the 1980s.

Malaysian politics
In February 2008, Group Chief Editor Wong Chun Wai of The Star wrote, just before the Malaysia general election came, there is an unusual degree of tolerance and flexibility in matters of race, language and religion as politicians try to woo the people. "Also, there are those who still continue to play the race card, in this age and time. At their party conferences each year, they play to the gallery by projecting themselves as the communal heroes. But during the general election, they shamelessly become the true Malaysian leaders we dream of. They greet their voters in Malay, English, Mandarin and Tamil; and if they can speak all these languages fluently, they would do so."

In August 2006, the Singapore Institute of International Affairs wrote that Malaysia politician Khairy Jamaluddin "played the race card" by stirring up the Malays and the Chinese Malaysian community. Responding to criticisms and demands for an apology, Khairy said his remarks were misunderstood and he "will not apologize" as he was acting only "in defense of the Malays and his party" and that "if we truly fight for our race, one should not apologize".

See also
Appeal to motive
Boerehaat
Call-out culture
Identity politics
Laissez-faire racism
Race baiting
Wedge issue
Woman card

References

African-American-related controversies
American English idioms
Politics and race in the United States
Racism

Race card


Le 'KNM<ref group= Note>Les navires de la Marine royale norvégienne reçoivent le préfixe KNM, acronyme de Kongelig Norsk Marine (en français : Marine royale norvégienne.</ref> Utvær (numéro de coque : S303) est un sous-marin de classe Ula de la marine royale norvégienne.

Fabrication

Le navire a été commandé le  à Thyssen Nordseewerke à Emden, où la quille a été posée le . Il a été lancé le  et achevé le .

Service
Le KNM Utvær a été l'un des deux sous-marins, avec le KNM Uredd, qui ont participé à l'exercice annuel FLOTEX 21 de la Marine royale norvégienne (Sjøforsvaret). L'exercice a duré du 15 novembre au , et s'est déroulé dans les zones de Vågsfjorden, Andfjorden et la zone maritime au large d'Andøya. Près de vingt navires norvégiens et alliés y ont participé, avec des unités aériennes et à terre. FLOTEX 21 a été le plus grand exercice naval de l'année 2021.

Le  dans l'après-midi, juste après 17 heures, le KNM Utvær rencontre ce que le porte-parole du quartier général opérationnel des forces armées norvégiennes, le lieutenant-colonel Ivar Moen, a nommé pudiquement « des problèmes techniques » alors qu'il naviguait dans l'extrême nord du fjord de Porsanger, sur la côte arctique de la Norvège. Sur les six sous-marins de classe Ula dont dispose la marine royale norvégienne, il y en a toujours un qui est en patrouille dans le Grand Nord. Les forces armées norvégiennes ont refusé de préciser la nature du problème, ou même s'il est survenu alors que le KNM Utvær était en immersion.

Tout ce qu'on sait, c'est que le KNM Utvær a dû être remorqué vers des eaux sûres car le temps se dégradait, avec des chutes de neige et des vents allant jusqu'à 25 mètres par seconde attendus, d'après l'Institut météorologique norvégien. Le navire de recherche et de sauvetage Odin s'est porté à l'aide du sous-marin pour le remorquer à l'approche de la tempête de neige. Le navire Bison des Garde-côtes a également participé à l'opération. Ivar Moen a indiqué que la situation n'avait rien de dramatique. Les 20 marins à bord du KNM Utvær sont tous en sécurité et en bonne santé. Des experts techniques se sont rendus sur place pour résoudre le problème, et les travaux de réparation sont maintenant effectués en pleine mer.

Voir aussi

Notes et références

Bibliographie
 .

Liens externes
 .
 .
  : vidéo du KNM Utvær à Bergen, le 16 avril 2012.
 .

Liens internes
 Liste des sous-marins de la Norvège

Sous-marin d'attaque conventionnel
Sous-marin de la marine royale norvégienne
Navire construit à Emden
Bateau lancé en 1990

KNM Utvær (1990)


الجبل الأخضر اسم يطلق على كل من :

 الجبل الأخضر: جبل ومنطقة بليبيا.
 الجبل الأخضر: محافظة ليبية.
 الجبل الأخضر: جبل بالمغرب.
 الجبل الأخضر: جبل بسلطنة عمان.
 الجبل الأخضر (عجلون)

صفحات توضيح أسماء أماكن

الجبل الأخضر (توضيح)


Kardiyograf, kalp faaliyetlerini grafik olarak yazabilen alet.

Mekanik kardiyograflar, bir manometre aracılığıyla basınç değişikliklerini yazar. İki çeşidi vardır; biri Fransız fizyoloğu Marey tarafından geliştirilen üstü kauçuk bir zarla kaplı madensel bir kapsüldür. Kalbin tepesi hizasında göğüs duvarı üzerinde tutulur (kalbin vuruşlarının göğüs duvarı üzerindeki itişleri basınç değişikliklerini meydana getirir); öbürü, kalp boşlukları içindeki basınç değişikliklerini kaydeder. Toplardamar yoluyla sağ kalp boşluklarına sondalar sokulur, bunların naklettiği basınçları özel yazıcı bir manometre kaydeder.

Elektrik kardiyograflar sadece elektrik potansiyelindeki değişiklikleri yazar (elektrokardiyografi).

Ayrıca bakınız
 Ekokardiyografi
 Elektrokardiyografi
 Kardiyoloji

Kardiyoloji

Kardiyograf


Johannes Vogelius (født 5. januar 1864 i Frederikshavn, død 2. december 1936 i København) var en dansk herredsfuldmægtig, dommer i bl.a. Frederikshavn og senere Aalborg, samt borgmester i Grenå. Johannes var søn af avisgrundlægger, redaktør og folketingspolitiker Michael Vogelius (1826 - 1910), samt bror til redaktør Rudolf Vogelius (1856 - 1933).

Johannes kom i lære som jurist hos sin onkel, by- og herredsfoged i Frederikshavn Johannes Vogelius Steenstrup. Han blev 1892 gift med apotekerdatter Marie Elisabeth Tvede (1868 - 1914) og efter brylluppet tog de på en lang bryllupsrejse rundt i Europa, hvorfra flere fotografier er bevaret.

Se også
 Vogelius-slægten

Kilder
 Maleri af Johannes Vogelius - Museernes Samlinger - Kulturarvsstyrelsen
 Kraks Blå Bog / Register 1910-1988 - Project Runeberg
 Byfondens præmiering til dørpartiet hos Klitgade 12, Frederikshavn - Johannes Vogelius' tideligere ejendom

Dommere fra Danmark
Borgmestre fra Danmark
Tidligere borgmestre fra Danmark
Borgmestre i Grenaa

Johannes Vogelius


La gare de Remouchamps est une gare ferroviaire belge désaffectée de la ligne 42, de Rivage à Gouvy-frontière. Elle est située à Remouchamps sur le territoire de la commune d'Aywaille, en Région wallonne dans la province de Liège.

Elle est mise en service en 1885 par les Chemins de fer de l'État belge et ferme en 1984.

Situation ferroviaire
La gare fermée de Remouchamps est située au point kilométrique (PK) 11,40 de la ligne 42, de Rivage à Gouvy-frontière, entre la gare ouverte de Aywaille et la halte de Nonceveux (fermée).

Histoire
La station de Remouchamps est mise en service le  par les Chemins de fer de l'État belge, lorsqu'ils ouvrent à l'exploitation la section de Rivage à Stoumont de la ligne de l'Amblève.

Elle est équipée de deux voies à quai et d'une voie de garage en impasse pour le déchargement des marchandises.

Rétrogradée au rang de halte administrée depuis la gare d'Aywaille, elle fait partie des arrêts supprimés le .

Patrimoine ferroviaire
Le bâtiment des recettes désaffecté est démoli en 1986.

Il appartient à un type construit uniquement sur la ligne de l'Amblève entre Rivage et Trois-Ponts. Conforme aux directives de 1880, il possède une aile basse, disposée à droite du corps central, avec toiture sous bâtière de 7 travées servant de salle d'attente, de salle des pas perdus et de magasin pour les colis ; un corps central de deux étages sous bâtière servant de bureau, de guichet et de logement de fonction pour le chef de gare ; une aile de service à toit plat abritant la cuisine, la buanderie et la toilette. La façade est revêtue de pierre locale avec de la pierre bleue pour les soubassements, les consoles des fenêtres du premier étage, les dés qui ornent l'angle et le centre de chaque ouverture et l'ornement des pilastres d'angle. Les pignons sont ornés d'une frise de pierre et ceux du corps central possèdent une paire de fenêtres géminées avec des dés de pierre bleue.

La gare de Liotte est le seul exemple de bâtiment de ce type construit avec une aile de sept travées à avoir entièrement échappé à la démolition. Celle de Stoumont a perdu son étage et sa moitié gauche tandis qu'Aywaille, Rivage et Trois-Ponts appartiennent à une version plus petites où les marchandises sont entreposées dans un bâtiment à part.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Belgique
 Ligne 42 (Infrabel), de Rivage à Gouvy-frontière
 Gare d'Aywaille

Liens externes

Gare disparue dans la province de Liège
Ligne 42 (Infrabel)
Gare
Gare mise en service en 1885

Gare de Remouchamps


Barbara Mary Hewson (1961 - 9 de janeiro de 2021) foi uma advogada anglo-irlandesa com prática em direito público na República da Irlanda e no Reino Unido. Barbara Mary Hewson especializou-se no trabalho do Tribunal de Proteção, direitos humanos, revisão judicial e casos de defesa regulatória. Ela estava interessada em saúde reprodutiva e nos direitos das mulheres grávidas, deficientes mentais e doentes mentais.

Uma controversa defensora da redução da idade de consentimento em atos sexuais, após o escândalo de Jimmy Savile para acabar com a "perseguição de velhos", a remoção do anonimato em casos de abuso sexual e o fim da Operação Yewtree, ela foi suspensa da prática por dois anos por comentários ofensivos nas redes sociais em dezembro de 2019, uma suspensão posteriormente reduzida devido a sua doença terminal, que levou-a a falecer em 9 de janeiro de 2021.

Educação
Embora nascida na Irlanda, Barbara Hewson estudou na St. Leonards-Mayfield School, em Mayfield, no condado de East Sussex, na Inglaterra (1972–79). Ela estudou inglês no Trinity Hall, na Universidade de Cambridge (1979–83). Ela obteve seu Bacharelado (Hons) e atualizou seu diploma para um MA através da então Polytechnic of Central London, agora Universidade de Westminster, onde obteve seu diploma de conversão em Direito. Em 1985, ela foi chamada para a Ordem dos Advogados da Inglaterra e País de Gales. Em 1987, Barbara Hewson começou sua carreira na Alta Corte de Justiça da Inglaterra e País de Gales, atuando em casos sobre testamentos, terras e fundos, e então ela se juntou a uma câmara especializada na Comissão Europeia (da União Europeia) e em direito público.

Perfil profissional
Barbara Hewson apareceu em vários casos de destaque. Na década de 1990, ela fez campanha contra o tratamento judicial de mulheres grávidas, alegando que os tribunais de família estavam privando as mulheres de direitos fundamentais à autonomia pessoal e a um julgamento justo. Ela criticou a decisão do Tribunal de Apelação no caso de Jodie e Mary, as gêmeas siamesas maltesas, em 2002, e atuou pelo ativista antiaborto Bruno Quintavalle em uma tentativa malsucedida de impedir a separação das gêmeas.

Na Irlanda, ela apareceu em vários casos nos Quatro Tribunais em Dublin, principalmente em relação à parteira domiciliar Ann Kelly durante 1997–2000, mas também a adultos vulneráveis.

Em 2010, ela atuou pela família de David Gray no inquérito sobre a morte do Sr. Gray após uma overdose de Diamorfina, administrada pelo médico locum alemão Daniel Ubani, que havia sido recrutado pela Take Care Now. O legista William Morris deu um veredicto de homicídio culposo por negligência grosseira e fez 11 recomendações ao Departamento de Saúde para melhorar os serviços de GP fora do expediente. O Times descreveu Barbara Hewson como advogada da semana em 11 de fevereiro de 2010.

Afiliações
Ela era administradora do British Pregnancy Advisory Service desde 2007. Ela foi nomeada bolsista honorária da Universidade de Westminster, em 2012. Ela foi membro fundadora da Association of Women Barristers (AWB), em 1991. No mesmo ano, Barbara Hewson foi eleita para o Bar Council of England & Wales. Como Assessora de Imprensa do AWB, ela ficou conhecida por comentar uma série de questões relativas às mulheres e à lei na mídia nacional.

Visualizações
Barbara Hewson se opôs por muito tempo ao paternalismo do estado no campo da tomada de decisões médicas e apoiou fortemente a autonomia do paciente. Ela apoiou os direitos ao aborto para as mulheres, e os direitos das mulheres no parto, argumentando que o aborto deveria ser removido da lei criminal. Ela era uma crítica da Operação Yewtree.

Controvérsias

2013
Barbara Hewson se envolveu em uma polêmica em 2013, depois que o Assessor de Imprensa da Sociedade Nacional para a Prevenção da Crueldade contra Crianças (NSPCC) a instou veementemente a remover ou reformular um artigo que ela havia escrito para a revista online Spiked, em 8 de maio, intitulado "Yewtree está Destruindo o Estado de Direito", poucas horas após sua publicação. Seu artigo criticou o papel do NSPCC (que ela chamou de "cruzada moral") e da Polícia Metropolitana em tratar os reclamantes como "vítimas" após o escândalo Savile e a proliferação de processos contra réus idosos. Ela observou que os crimes do apresentador de televisão Stuart Hall (que se confessou culpado de várias acusações de atentado ao pudor) constituíam contravenções, em oposição a crimes como estupro e assassinato. Ela havia proposto que houvesse um estatuto de limitações para crimes sexuais; que o anonimato do reclamante seja removido e que a idade de consentimento, que foi aumentada pela Lei Criminal (Emenda) de 1885, seja alterada de volta para a idade anterior de treze anos. Barbara Hewson rejeitou a demanda do NSPCC, citando o Artigo 10 da Convenção Européia de Direitos Humanos. O NSPCC disse então que levaria isso às redações. O NSPCC passou a criticar Barbara Hewson por suas opiniões, chamando-as de "desatualizadas e simplesmente mal-informadas". Na noite de 8 de maio de 2013, seu então secretário Hardwicke emitiu uma declaração proclamando "choque" com suas opiniões no artigo de Yewtree para a Spiked.

Barbara Hewson manteve seu artigo, invocando Voltaire. Ela recebeu mensagens ameaçadoras, via mídia social, mas também muitas mensagens de apoio via e-mail e blogueiros, preocupadas com a Operação Yewtree e apoiando o princípio da liberdade de expressão.

Em 12 de maio de 2013, a colunista do Irish Independent, Eilis O'Hanlon, comentou: "A veemência da reação contra Barbara Hewson demonstra que ela certamente estava certa em comparar o humor do público em torno desta questão a uma caça às bruxas, uma vez que é da natureza de caça às bruxas não apenas para calar a oposição, mas também para atacar o que você acha que alguém disse, ou o que você gostaria que eles tivessem dito, em vez do que eles disseram.

O sociólogo Frank Furedi afirmou que Barbara Hewson foi "linchada moralmente" por expressar suas opiniões políticas e acusou o NSPCC de "chantagem moral". Rod Liddle então criticou o NSPCC e Hardwicke em um artigo para o The Spectator . Barbara Hewson foi perfilada na seção Direito do The Times, em 26 de setembro de 2013.

Em 25 de outubro de 2013, Barbara Hewson foi uma das 100 mulheres convidadas pela BBC para um dia de debate e discussão sobre o papel da mulher na sociedade.

Em 30 de outubro de 2013, ela debateu a proposição "Estupro é diferente?" na London School of Economics (LSE) com a Leitora Helen Reece, Prof. Jennifer Temkin e o promotor-chefe da Coroa, Nazir Afzal, argumentando que as mulheres devem resistir ao tratamento especial em tais casos por motivos de igualdade.

Algumas acadêmicas feministas posteriormente atacaram o papel de Barbara Hewson e Reece no debate. A reação deles foi criticada pelo Editor de Direito da Spiked, que compareceu ao debate. Barbara Hewson então escreveu um artigo para amplificar seus pontos de vista.

Em 2019, ela foi suspensa de advogar por dois anos por comentários ofensivos nas redes sociais em dezembro de 2019.

No entanto, o juiz Pepperall posteriormente reduziu a suspensão para um ano, mas disse que se baseava em "evidências significativas de circunstâncias atenuantes adicionais" no diagnóstico de câncer terminal de Barbara Hewson, não apresentadas para o tribunal da Ordem dos Advogados. Desta forma, Barbara Hewson morreu com seus privilégios de advogada intactos.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Irlanda
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2013

Barbara Hewson


La laguna del Torollu es un cuerpo de agua situado en la parroquia ovetense de San Claudio (Principado de Asturias, España). Se trata de una laguna de origen artificial surgida debido a la explotación de arcillas para la fábrica de loza de San Claudio entre 1940 y 1964. Esta cantera originó una poza casi circular que fue llenada por arroyos y manantiales subterráneos. Con el paso de los años se convirtió en un enclave natural de gran interés faunístico y botánico. Se trata del único humedal del concejo de Oviedo.

Flora y fauna
En las cinco hectáreas de vegetación y agua se han detectado 86 especies distintas de aves: ruiseñores, jilgueros, petirrojos, garzas, gavilanes, aguiluchos, chochines, currucas capirotadas y lechuzas. Es frecuentada por patos, peces, cangrejos de río, truchas y anguilas. Rodeando el estanque destaca un importante bosque compuesto principalmente de castaños y, en menor medida, robles, abedules y helechos.

Referencias

Lagunas de Asturias
Oviedo

Laguna del Torollu


Yasumasa Nishino (født 14. september 1982) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Júbilo Iwata, Shimizu S-Pulse, Kyoto Sanga FC og Kamatamare Sanuki.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yasumasa Nishino


Femés es una localidad de la isla canaria de Lanzarote (España) con 202 habitantes en 2019, perteneciente al municipio de Yaiza.

Situación
Está situada en el macizo de los Ajaches, a 450 metros de altitud, en una vega agrícola desde la que se obtienen vistas del extremo sur de la isla y del estrecho de la bocaina.

Historia
El pueblo fue fundado en sus orígenes como lugar de guarida para los piratas.

En las costas de esta localidad se encontraba la ermita-catedral de San Marcial del Rubicón, que fue la primera catedral y el primer obispado pleno de Canarias, tras el fallido obispado de Telde. Este obispado fue llamado Ribiscense y posteriormente fue trasladado a Gran Canaria. Esta ermita-catedral fue derruida en 1543 por corsarios ingleses. La actual Ermita de San Marcial de Limoges data de 1730. San Marcial de Limoges es el patrono de Lanzarote y compatrono de la diócesis Canariense.

Anteriormente, Femés era municipio independiente de Yaiza, al que finalmente se unió en 1953. Femés constituía el asentamiento poblacional más importante de la zona sur de la isla.

Femés es conocido por ser el pueblo donde se desarrolla la novela Mararía, del escritor tinerfeño Rafael Arozarena, que fue posteriormente llevada al cine.

Fiestas
Cada 7 de julio se celebran las fiestas de San Marcial. Destaca la Eucaristía Solemne presidida por el obispo y la posterior procesión de la imagen del Santo por las calles.

Otra fiesta destacada de la localidad es la de la Virgen del Rosario. Es celebrada en el mes de octubre, siendo su día principal el 7 de octubre y en ella destaca la función religiosa, romería y procesión en honor a la Virgen.

Alineación volcánica de Femés
Este grupo de volcanes están emplazados sobre los relieves miocenos del Edificio Ajaches, formando una pequeña alineación de 1,5 km de longitud y N450E de dirección. La forman dos conos: la Atalaya de Femés y el volcán de Maciot.
El centro eruptivo principal es el cráter de la Atalaya de Femés. Dentro de él hay un pequeño cráter. De este centro principal surgieron ingentes cantidades de lavas basálticas que se derramaron en cascada sobre las laderas del Edificio Ajaches hasta alcanzar el mar. Se creó un malpaís de coladas basálticas escoriáceas y caóticas en superficie.

En la ladera sur de Caldera Riscada, a la entrada de las Casitas de Femes, hay un afloramiento de tobas hialoclastíticas y palagoníticas. Presentan abundancia de líticos basálticos, escorias, lapilli denso y algunas bombas de tamaños centimétricos, mostrando el depósito un carácter brechoide y proximal.

En la Alineación Gritana Montaña Mina, al sur de Montaña Mojón, se observa perfectamente la intercalación de depósitos estrombolianos con hidromagmáticos.

Referencias

Enlaces externos

Yaiza

Femés


MeWe é um serviço global de mídia social e rede social de propriedade da Sgrouples, uma empresa com sede em Los Angeles, Califórnia. Devido a preocupações em torno de uma possível censura pró-China do Facebook, o site também ganhou popularidade em Hong Kong em novembro de 2020.

A interface do site foi descrita como semelhante à do Facebook, embora o serviço se descreva como o "anti-Facebook" devido ao seu foco na privacidade dos dados.

Plataforma

Características
Em março de 2020, a MeWe lançou vídeos de câmera dupla, que permitem visualizações de câmera internas ("selfie") e externas. A MeWe também apresenta sua "Declaração dos Direitos de Privacidade" como o principal diferencial entre ela e o Facebook.

Em 2015, quando o MeWe se aproximava do fim de seu ciclo de testes beta, a imprensa chamou o software do MeWe de "não muito diferente do Facebook". Em 2020, o Mashable descreveu o MeWe como replicando os recursos do Facebook.

O site e aplicativo MeWe tem recursos comuns à maioria dos sites de mídia social e redes sociais: os usuários podem postar texto e imagens em um feed, reagir às postagens de outras pessoas usando emoji, postar GIFs animados, criar grupos especializados, postar conteúdo que desaparece e bater-papo.

O chat online pode ocorrer entre duas ou mais pessoas ou entre membros de um grupo. O bate-papo online, pessoa a pessoa, é semelhante ao da maioria das outras mídias sociais e sites de redes sociais e oferece suporte a mensagens de texto, chamadas de vídeo e chamadas de voz. Deixando de ser uma oferta de produto, o "Chat Secreto" está limitado ao nível de assinatura paga do MeWe, e usa criptografia de ponta-a-ponta para garantir que os bate-papos sejam privados e não sejam visíveis nem mesmo para os funcionários do MeWe.

O MeWe informou em junho de 2018 que o site tinha 90.000 grupos ativos, 60.000 dos quais eram "públicos" e abertos a todos os usuários. Após o afluxo de usuários de Hong Kong em 2020, o ex-CEO da MeWe, Mark Weinstein, anunciou que o site forneceria uma versão em chinês tradicional até o final do ano.

Base de usuários e conteúdo

Estados Unidos
Embora o MeWe não tenha se posicionado intencionalmente como uma rede social para conservadores, Mashable observou em novembro de 2020 que sua base de usuários ativa tende a ser conservadora. A escolha da plataforma de não moderar a desinformação na plataforma atraiu conservadores que achavam que as principais redes sociais estavam censurando suas postagens e aqueles que foram banidos dessas plataformas. MeWe é considerada uma plataforma de tecnologia alternativa.

A  fraca moderação do MeWe o tornou popular entre os teóricos da conspiração, incluindo os proponentes da teoria da conspiração de extrema-direita QAnon, que foi banida do Facebook em 2020, e a teoria da conspiração "Stop the Steal" relacionada à eleição presidencial dos Estados Unidos em 2020. De acordo com a Rolling Stone, o MeWe "foi anfitrião de comunidades de interesse geral relacionadas à música e viagens, mas também se tornou um refúgio para anti-vacinas, teóricos da conspiração QAnon e, conforme relatado pelo OneZero, grupos de milícias de extrema-direita." A revista Vice descreveu o MeWe como um "grande fórum anti-vacinas". A BBC News descreveu parte do conteúdo do MeWe como "extremo" e o comparou ao de Gab. O Business Insider informou que alguns dos grupos mais populares no MeWe se concentram em "visões extremas, como retórica anti-vacina, supremacia branca e teorias da conspiração" e que em 2020 a plataforma foi usada para organizar protestos anti-lockdown . Segundo Megan Squire, grupos pertencentes ao movimento Boogaloo começaram a usar a plataforma após sua remoção do Facebook.

Logo após a eleição presidencial dos Estados Unidos em 2020, a MeWe e outras plataformas de tecnologia alternativa experimentaram uma onda de inscrições de apoiadores de Trump, após repressão à desinformação relacionada às eleições e à promoção da violência nas principais redes sociais. Em 11 de novembro, o MeWe foi o segundo aplicativo gratuito mais baixado na App Store da Apple, atrás de sua rede social Parler. No entanto, o Mashable observou que a prática da MeWe de criar contas em nome de usuários e empresas que não eram usuários do site pode ter servido para inflar a quantidade de atividade na plataforma. MeWe e outras redes de tecnologia alternativa novamente aumentaram em popularidade logo após a invasão do Capitólio dos Estados Unidos em 6 de janeiro de 2021, embora isso tenha diminuído logo depois, com downloads caindo mais de 80% de janeiro a fevereiro de 2021.

Em 22 de janeiro de 2021, o CEO da MeWe disse em entrevista à NPR que "o MeWe leva a sério a limitação do que as pessoas podem dizer" e que ele não gosta de sites onde "vale tudo", descrevendo esses sites como "nojentos". Ele também disse que a MeWe contrataria mais funcionários de moderação. Na cobertura, a NPR observou que as regras declaradas da MeWe ainda são "mais frouxas que o Facebook e o Twitter", e que a MeWe ainda não havia banido grupos dedicados ao QAnon.

Hong Kong
O MeWe ganhou popularidade em Hong Kong em novembro de 2020, com usuários migrando do Facebook devido a preocupações com possível censura e moderação pró-China. A popularidade do MeWe em Hong Kong foi atribuída à suspeita da cidade de qualquer restrição à liberdade de expressão, depois que o governo chinês impôs restrições significativas à expressão de dissidência após os protestos de 2019-2020, incluindo a lei de segurança nacional de Hong Kong . As comunidades MeWe em Hong Kong geralmente refletem os interesses da vida cotidiana, com consultores de mídia social em Hong Kong relatando que não viram conteúdo extremista nas comunidades que gerenciam.

Recepção
Em uma revisão de 2015 do serviço beta MeWe, o escritor britânico John Leonard chamou o MeWe de "bem projetado e bastante intuitivo", mas questionou se o modelo de negócios da empresa era viável. Andrew Orr, revisando o site em abril de 2018, sentiu que o serviço era bom, mas que não tinha nenhuma vantagem sobre os sites de mídia social existentes. Isso, ele sentiu, tornaria difícil para a MeWe atrair usuários. No final de 2020, o site também ganhou popularidade em Hong Kong devido a preocupações em torno de uma possível censura pró-China do Facebook. MeWe tem uma abordagem relativamente leve para moderação de conteúdo de acordo com algumas fontes.

Em 2020, o cientista de dados Wong Ho-wa criticou o site por sua então falta de autenticação de multifatores.

O negócio
Em 1998, o empresário Mark Weinstein e Jonathan Wolfe estabeleceram o SuperGroups.com, um site de mídia social. O site foi fechado por seu maior investidor em 2001. Reunindo basicamente a mesma equipe de liderança, Weinstein incorporou a Sgrouples Inc. em 2011. A MeWe foi incorporada como uma subsidiária da Sgrouples, e sediada em Culver City, Califórnia . Nos seis anos seguintes, a Sgrouples levantou cerca de US$ 10 milhões de investidores, incluindo a fundadora do lynda.com Lynda Weinman, a estilista Rachel Roy e os autores Jack Canfield e Marci Shimoff.

A MeWe terminou sua rodada de financiamento inicial em julho de 2018, levantando US$ 5,2 milhões em novos fundos. A empresa começou a trabalhar na atualização do MeWe e iniciar o trabalho em uma versão corporativa chamada MeWePRO.

A MeWe enfatiza seu compromisso com a privacidade e permanece livre de anúncios. A MeWe disse que nunca usará cookies ou spyware para gerar conteúdo sobre usuários e que não rastreará a atividade do usuário de forma alguma ou venderá dados do usuário a terceiros. O MeWe se descreveu como o "anti-Facebook" devido ao seu foco na privacidade de dados, falta de moderação e algoritmo simples de feed de notícias. MeWe teve 20 milhões de usuários registrados.

O modelo de negócios da MeWe não depende de receita de publicidade; em vez disso, a MeWe gera receita de assinaturas MeWe Premium e de usuários que compram aprimoramentos premium à la carte, como chamadas de voz/vídeo ao vivo, armazenamento extra, emojis personalizados e temas personalizados. Em dezembro de 2019, a MeWe lançou o "MeWe Premium", uma assinatura opcional de US$ 4,99 por mês que oferece aos usuários um pacote de aprimoramentos, incluindo: voz ao vivo / chamadas de vídeo ao vivo; temas personalizados ilimitados; emojis e adesivos personalizados ilimitados; diários em vídeo para histórias; 100 GB de armazenamento em nuvem MeWe; e mais.

Mark Weinstein é o fundador da MeWe e foi seu CEO até abril de 2021. Jeffrey Scott Edell tornou-se o CEO da empresa e foi nomeado presidente em 2022. Os conselheiros da MeWe incluem o cientista da computação Tim Berners-Lee e o cineasta Cullen Hoback .

Programas para iOS
Programas para Android

MeWe


Gross Grönau Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Herzogtum Lauenburg iline bağlı bölge. 4,9 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 3537 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Hans Georg Weißkichel tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-lauenburgische-seen.de

Herzogtum Lauenburg iline bağlı yerleşim birimleri

Gross Grönau


Rhabdodendron amazonicum, drvo iz kišnih šuma Južne Amerike, rašireno po Brazilu, Surinamu, Gvajani i Francuskoj Gijani.

Jedna je od tri vrste u rodu i cijeloj porodici Rhabdodendraceae. Naraste najviše do 15 metara visine, a obično bude manje. Kora mu je tanka i čvrsta.

Izvori

Rhabdodendron
Flora Francuske Gijane
Flora Gvajane
Flora Surinama
Flora brazilske države Pará
Flora brazilske države Amazonas
Flora brazilske države Amapá
Flora brazilske države Mato Grosso do Sul

Rhabdodendron amazonicum


An Acrachne in uska genus han Liliopsida. An Acrachne in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Acrachne

Acrachne


Tour de l'Ain, også kendt som Prix de l'Amitié, er et fransk etapeløb i landevejscykling som er en del af UCI Europe Tour. Løbet er blevet arrangeret siden 1989, men blev først tilladt for professionelle i 1993. I dag har løbet status som 2.1. Løbet foregår i nærheden af Jurabjergene.

Vindere

Eksterne henvisninger

Etableret i 1989

Tour de l'Ain


Sheldon Dibble (Skaneateles, New York, 26. siječnja 1809. — Maui, Havaji, 22. siječnja 1845.) bio je američki misionar koji je otišao na Havaje te je poznat po svojim radovima u kojima je opisao povijest i kulturu drevnih Havaja. Na Havaje je stigao 1831., kao jedan od najmlađih misionara. Postao je učitelj i povjesničar, čiji su slavni učenici bili David Malo i Samuel Kamakau. Malo je bio stručnjak za havajska rodoslovlja te je predvodio skupinu učenika koji su ispitivali starije Havajce o povijesti i religiji drevnih Havaja. Skupinu je Dibble osnovao 1836. On je također dao prevesti Stari zavjet na havajski jezik.

Dibbleove su žene bile Maria M. Tomlinson i njezina sestrična, Antoinette Tomlinson. Prva mu je žena rodila sina nepoznatog imena i kćer Mary, a druga sina Seymoura i kćer Claru.

Izvori i bilješke

Životopisi, Havaji
Američki povjesničari

Sheldon Dibble


Kasımlı, Zonguldak ilinin Alaplı ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Zonguldak il merkezine 66 km, Alaplı ilçe merkezine 6 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Alaplı belde ve köyleri

Kasımlı, Alaplı


Prima Intifada sau Prima Intifada palestiniană (cunoscută mai simplu ca intifada sau intifadah) a fost o revoltă palestiniană împotriva ocupației israeliene a Cisiordaniei și Fâșiei Gaza. Revolta a durat din decembrie 1987 și până la Conferința de la Madrid din 1991, deși există opinii că s-a încheiat de fapt în  1993, odată cu semnarea Acordurilor de la Oslo.

Revolta a început pe 9 decembrie, în tabăra de refugiați Jabalia, după ce un camion al armatei israeliene a lovit un automobil civil, ucigând patru palestinieni. În urma incidentului a apărut o mișcare de protest implicând o dublă strategie, de rezistență și nesupunere civică, constând în greve generale, boicoturi ale instituțiilor administrației civile israeliene din Fâșia Gaza și din Cisiordania, un boicot economic constând în refuzul de a lucra în coloniile israeliene, refuzul de a plăti impozite, refuzul de a conduce autoturisme palestiniene cu numere de înmatriculare israeliene, graffiti, ridicarea de baricade, și aruncarea pe scară largă cu pietre și cocktailuri Molotov înspre militarii israelieni și infrastructura militară israeliană din Cisiordania și Fâșia Gaza.

Israelul a desfășurat 80.000 de militari care au primit permisiunea de a face uz de muniție de război, lucru care a dus la uciderea unui număr mare de palestinieni. În primele 13 luni, 332 de palestinieni și 12 israelieni au murit. Ținând cont de proporția mare de copii, tineri și civili palestinieni uciși, Israelul a adoptat apoi o politică de "superioritate, putere și bătăi", și anume "ruperea oaselor palestinienilor". Difuzarea la scară globală a imaginilor cu soldați evrei bătând cu răngile adolescenți a dus ulterior la adoptarea unor metode precum tiruri cu gloanțe din plastic semi-letale. În primul an de Intifada, forțele de securitate israeliene au ucis 311 palestinieni, din care 53 sub vârsta de 17 ani. De-a lungul primilor doi ani, conform organizației Save the Children, circa 7% dintre palestinienii cu vârste de până la 18 ani suferiseră răni în urma împușcăturilor, bătăilor sau gazelor lacrimogene. În cei șase ani de Intifada armata israeliană a ucis aproximativ 1.162–1.204 de palestinieni. Numai în primii doi ani, între 23.600–29.900 de copii palestinieni au avut nevoie de îngrijiri medicale în urma bătăilor primite de la militarii israelieni.

În rândul israelienilor, 100 de civili și 60 de membri ai armatei au fost uciși, adesea de către militanți aflați în afara controlului Comandamentului Unificat al Intifadei, și peste 1.400 de civili israelieni și 1.700 de soldați au fost răniți.

Violența intra-palestiniană a fost și ea o componentă proeminentă a Intifadei, marcată de execuția sumară, între 1988 și aprilie 1994, a unui număr estimat de 822 palestinieni, uciși sub suspiciunea de colaboraționism cu Israelul. S-a raportat că la acea vreme Israelul obținuse informații de la circa 18.000 de palestinieni care fuseseră compromiși, deși mai puțin de jumătate dintre ei au avut vreun contact dovedit cu autoritățile israeliene.

O nouă Intifada, cea de-a doua, s-a desfășurat între septembrie 2000 și 2005.

Cauze generale
Conform lui Mubarak Awad, psiholog american de origine palestiniană, Intifada a fost un protest împotriva represiunilor israeliene care includeau "bătăi, împușcături, ucideri, demolări de locuințe, smulgerea din rădăcină a pomilor, deportări, încarcerări îndelungate și detenții fără judecată". După capturarea de către Israel a Cisiordaniei, Ierusalimului, Peninsulei Sinai și Fâșiei Gaza de la Iordania și Egipt, în urma Războiului de Șase Zile din 1967, frustrarea a crescut în rândul palestinienilor din teritoriile ocupate. Israelul și-a deschis piața muncii pentru palestinienii din aceste teritorii, însă în special pentru munci necalificate sau semi-calificate pe care israelienii nu doreau să le facă. În momentul începerii Intifadei, peste 40 de procente din forța de muncă palestiniană lucra zilnic în Israel. În plus, confiscările terenurilor palestiniene de către Israel, rata crescută a natalității în Cisiordania și Fâșia Gaza și alocarea limitată a terenului pentru noi locuințe sau agricultură au creat o situație caracterizată de o mare densitate a populației și de un șomaj crescut, inclusiv pentru persoanele cu diplome universitare. În perioada Intifadei, doar unul din opt absolvenți de facultate palestinieni putea găsi o slujbă pe măsura calificării lui. Acest lucru, cuplat cu extinderea sistemului universitar palestinian pentru a include și persoane din taberele de refugiați, din sate și din micile orașe, a generat o nouă elită palestiniană, provenită din straturi sociale mai joase, care a devenit mai activă și mai conflictuală față de Israel.

În august 1985, Partidul Muncii, condus de Yitzhak Rabin, pe atunci ministru al Apărării, a adăugat și deportările la politica israeliană de tip "pumn de fier" împotriva naționalismului palestinian. Această măsură, care a condus la 50 de valuri deportări în următorii patru ani, a fost însoțită de integrarea economică și sporirea colonizării israeliene, astfel încât numărul coloniștilor evrei numai în Cisiordania aproape s-a dublat, de la 35.000 în 1984 la 64.000 în 1988, atingând 130.000 la jumătatea anilor 1990. Referindu-se la această evoluție, ministrul israelian al Economiei și Finanțelor, Gad Yaacobi, a declarat că "un proces îngrijorător de anexare de facto" a contribuit la creșterea militantismului în societatea palestiniană.

În timpul anilor 1980, unii politicieni din principalele partide israeliene au început să vorbească despre politici de transferare a populației palestiniene în afara teritoriilor, inducând teama în rândul palestinienilor că Israelul plănuiește să îi expulzeze. Declarații publice chemând la transferul populației palestiniene au fost făcute de adjunctul ministrului Apărării, Michael Dekel, de ministrul fără portofoliu Mordechai Tzipori și de ministrul Yosef Shapira, printre alții. Descriind motivele Intifadei, Benny Morris se referă la "omniprezentul sentiment de umilire" cauzat de ocupația prelungită care, mai spune el, a fost "întotdeauna o experiență brutală și înspăimântătoare pentru cei ocupați" și a fost "fondată pe forță brută, represiune și teamă, colaboraționism și trădare, bătăi și camere de tortură și intimidări zilnice, umilire și manipulare".

Context
În timp ce motivul imediat a Primei Intifade este considerat în general incidentul în care un camion militar israelian a fost implicat într-un accident soldat cu moartea unor palestinieni la punctul de trecere a frontierei Erez, în decembrie 1987, autorul palestinian Mazin Qumsiyeh susține, contrazicând opinia istoricului american Donald Neff, că Intifada a început cu multiple demonstrații ale tineretului palestinian la începutul lunii decembrie. Unele surse consideră că încercarea armatei israeliene de la sfârșitul lunii noiembrie 1987, percepută ca un eșec, de a opri o operațiune palestiniană de gherilă, Noaptea deltaplanelor, în care șase soldați israelieni au fost uciși, a ajutat la catalizarea revoltei printre localnicii palestinieni.

Demonstrații de masă avuseseră loc și cu un an mai devreme când, după ce doi studenți originari din Gaza ai Universității Birzeit fuseseră uciși în campus, pe 4 decembrie 1986, de către soldații israelieni, statul evreu a răspuns cu măsuri punitive dure, implicând arestarea sumară, detenția și bătăi sistematice asupra unor tineri palestinieni încătușați, foști prizonieri și activiști, din care 250 fuseseră deținuți în patru celule din interiorul unei foste tabere militare convertite în închisoare, cunoscută popular ca Ansar 11 și situată la periferia orașului Gaza. În ianuarie 1987 a fost introdusă și o politică de deportare pentru a îi intimida pe activiști. Violențe au fost aproape să explodeze după ce un elev din Khan Yunis a fost împușcat mortal de soldații israelieni care îl urmăreau într-un Jeep. În aceeași vară, locotenentul israelian Ron Tal, responsabil pentru paza deținuților de la Ansar 11, a fost împușcat mortal din apropiere în timp ce era blocat într-un ambuteiaj în Gaza. Un ordin care le interzicea palestinienilor din Gaza să-și părăsească locuințele a fost impus timp de trei zile chiar în timpul sărbătorii musulmane Eid al-Adha. În două incidente separate, din 1 și 6 octombrie 1987, militari israelieni au efectuat ambuscade și au ucis șapte bărbați din Gaza, presupuși afiliați ai Jihadului Islamic, care scăpaseră dintr-o închisoare în luna mai. Câteva zile mai târziu, o elevă de 17 ani, Intisar al-'Attar, a fost împușcată în spate, în curtea școlii din Deir al-Balah, de un colonist evreu din Fâșia Gaza. Summit-ul arab de la Amman, din noiembrie 1987, s-a concentrat pe războiul dintre Iran și Irak, iar problema palestiniană a fost expediată la final pentru prima dată după ani de zile.

Conducere și scopuri
Intifada nu a fost inițiată de o singură persoană sau o singură organizație. Conducerea locală a provenit de la grupări și organizații afiliate OEP care operau în Teritoriile palestiniene ocupate: Fatah, Frontul Popular, Frontul Democratic și Partidul Poporului Palestinian. Rivalii OEP în această activitate erau grupările islamiste Hamas și Jihadul Islamic, precum și conducerea locală a unor orașe ca Beit Sahour și Betleem. Totuși, revolta a fost dirijată predominant de consilii locale conduse de Hanan Ashrawi, Faisal Husseini și Haidar Abdel-Shafi, care promovau rețele de educație independente (școli secrete, deoarece școlile legale erau închise de armata israeliană drept represalii pentru revoltă), asistență medicală și alocații de hrană. Comandamentul Național Unificat al Intifadei și-a câștigat credibilitatea în locurile în care societatea palestiniană a respectat comunicatele emise de acesta. A existat o hotărâre colectivă privind abținerea de la violența letală, o schimbare notabilă față de practicile trecute, care, după Aryeh Shalev, s-a ivit din calculul că recurgerea la arme ar determina Israelul să provoace o baie de sânge și ar submina sprijinul pe care revolta l-ar avea în cercurile israeliene liberale. OEP și președintele său, Yasser Arafat, au hotărât de asemenea să folosească o strategie fără arme, în speranța că negocierile de la acea vreme vor duce la un acord cu Israelul. Pearlman atribuie caracterul nonviolent al revoltei organizării interne a mișcării și legăturilor capilare cu comitetele de cartier, care au creat siguranța că răzbunările letale nu vor fi folosite ca răspuns nici în fața represiunii statului israelian. Hamas și Jihadul Islamic au cooperat la început cu conducerea Intifadei și de-a lungul primului an de revolte nu au comis atacuri armate, cu excepția înjunghierii unui soldat evreu, în octombrie 1988, și a detonării a două bombe pe marginea unui drum, detonare care nu a avut nici un impact.

Fluturașii care făceau cunoscute scopurile insurecției populare cereau completa retragere a Israelului din teritoriile pe care le ocupase în 1967, ridicarea interdicțiilor de circulație și desființarea punctelor de control. Ele mai făceau apel la palestinieni să se alăture rezistenței civice, cerându-le în același timp să nu folosească armele, deoarece rezistența militară n-ar face altceva decât să atragă represalii israeliene devastatoare. Nu în ultimul rând, fluturașii chemau la înființarea unui stat palestinian în Cisiordania și Fâșia Gaza, abandonând apelurile retorice obișnuite, încă actuale la acea dată, la "eliberarea" întregii Palestine.

Intifada

Ocupația israeliană a teritoriilor palestiniene a provocat ocazional acte spontane de rezistență, dar administrația militară, aplicând o politică dură de deportări, demolări ale locuințelor, pedepse colective, interdicții de circulație și suprimare a instituțiilor politice, era sigură că rezistența palestiniană nu mai are suflu. Predicția că revoltele vor sucomba curând s-a dovedit greșită.

Pe 8 decembrie 1987, la punctul de trecere a frontierei de la Erez, un camion israelian transportor de tancuri a intrat într-o coloană de mașini conduse de palestinieni care se întorceau de la muncă, din Israel. Patru dintre ei, din care trei locuiau în tabăra de refugiați Jabalia, cea mai mare din cele opt din Fâșia Gaza, au fost uciși, iar alți șapte răniți grav. Accidentul s-a petrecut sub ochii a sute de palestinieni care se întorceau acasă. Funeraliile, la care au participat circa 10.000 de persoane din tabăra de refugiați, s-au transformat rapid într-o masivă demonstrație. În tabăra Jabalia s-au împrăștiat imediat zvonuri că accidentul ar fi fost de fapt un act intenționat de răzbunare față de înjunghierea unui om de afaceri israelian, ucis în Gaza în timp ce își făcea cumpărăturile, cu două zile mai devreme. Ziua următoare, după aruncarea unui cocktail Molotov către o mașină israeliană de patrulare, forțele israeliene, deschizând focul cu muniție de război și canistre cu gaze lacrimogene înspre mulțimile furioase, au împușcat mortal un palestinian și au rănit alți 16.

Pe 9 decembrie, câțiva lideri populari și profesionali palestinieni au ținut o conferință de presă în Ierusalimul de Vest împreună cu Liga pentru drepturile omului și drepturi civile din Israel, ca răspuns la deteriorarea situației. În timp ce ei erau adunați, au sosit rapoarte că în tabăra Jabalia erau în curs demonstrații de protest și că o tânără de 17 ani a fost împușcată mortal, după ce a aruncat un cocktail Molotov către soldații israelieni. Ea a devenit ulterior cunoscută ca prima martiră a Intifadei. Protestele s-au răspândit rapid în Cisiordania și Ierusalimul de Est. Tinerii au preluat controlul cartierelor, au blocat accesul în taberele de refugiați cu baricade din deșeuri, pietre și cauciucuri incendiate și i-au întâmpinat cu cocktailuri Molotov pe soldații care îndrăzneau să se aventureze înăuntru. Comercianții palestinieni și-au închis magazinele, iar muncitorii au refuzat să se întoarcă la muncă în Israel. Israelul a declarat aceste mișcări de protest drept "răzmerițe" și a justificat represiunea drept o necesitate pentru a restabili "legea și ordinea". În câteva zile, teritoriile ocupate au fost cuprinse de un val de demonstrații și de greve comerciale la o scară fără precedent. Au fost vizate de atacuri elemente specifice ale ocupației: vehicule militare, autobuze israeliene și bănci israeliene. În acestă perioadă de început a revoltelor niciuna din zecile de colonii israeliene nu a fost atacată și n-au existat victime israeliene în urma aruncării cu pietre spre mașini. Tot fără precedent a fost și gradul de participare în masă la aceste acțiuni: zeci de mii de civili, incluzând femei și copii. Forțele de securitate israeliene au folosit întreaga panoplie de măsuri de control al mulțimilor pentru a încerca să potolească protestele: bastoane de cauciuc, bastoane din policarbonat, gaze lacrimogene, tunuri cu apă, gloanțe de cauciuc și muniție de război. Însă protestele doar au crescut în intensitate.

Curând, aruncarea cu pietre, blocarea drumurilor și arderea cauciucurilor s-au răspândit peste tot în teritoriile palestiniene. Pe 12 decembrie, șase palestinieni au murit, iar alți 30 au fost răniți în violențe. Ziua următoare, protestatarii au aruncat un cocktail Molotov spre consulatul Statelor Unite din Ierusalimul de Est, dar nimeni nu a fost rănit.
Răspunsul israelian la revolta palestiniană a fost foarte dur. Armata israeliană a ucis mulți palestinieni la începutul Intifadei, majoritatea în timpul demonstrațiilor și protestelor. Deoarece inițial o mare proporție a celor uciși erau civili și tineri, Yitzhak Rabin a dat înapoi și a adoptat o politică de "superioritate, putere și bătăi". Israelul a dispus arestări în masă, s-a angajat în pedepse colective precum închiderea universităților din Cisiordania în majoritatea timpului în care s-a desfășurat Intifada și a școlilor din Cisiordania timp de 12 luni. Au fost impuse interdicții de circulație sistematice de peste 1600 de ori numai în primul an al revoltei. Comunităților li s-a tăiat accesul la sursele de apă, electricitate și carburanți. În fiecare moment, circa 25.000 de palestinieni aveau interdicție de a ieși din case. Au fost scoși din rădăcini pomi de pe terenurile palestinienilor, iar acestora li s-a interzis să-și vândă produsele agricole. În primul an, casele a peste 1.000 de palestinieni au fost ori demolate, ori accesul la ele blocat. Coloniștii evrei s-au implicat și ei în atacuri personale împotriva palestinienilor. Împotriva refuzului palestinienilor de a-și plăti taxele către autoritățile israeliene s-a trecut la confiscarea proprietăților și licențelor, la taxe pentru mașinile noi și la amenzi mari pentru familiile ale căror membri au fost identificați de autorități că ar fi aruncat cu pietre.

Victime
În primul an și doar în Fâșia Gaza, 142 de palestinieni au fost uciși, în timp ce nici un israelian nu a murit. 77 dintre palestinieni au fost împușcați mortal, 35 au murit din cauza inhalării gazelor lacrimogene, iar 17 au murit ca urmare a bătăilor la care au fost supuși de poliția și militarii israelieni.
De-a lungul întregii perioade de șase ani a Intifadei, armata israeliană a ucis circa 1.162-1.204 (după alte surse 1.284) palestinieni, din care 241 (după alte surse 332) erau copii. Între 57.000 și 120.000 au fost arestați, 481 au fost deportați, în timp ce casele a 2.532 de palestinieni au fost rase de pe fața pământului. Între decembrie 1987 și iunie 1991, 120.000 de palestinieni au fost răniți, 15.000 arestați și casele a 1.882 au fost demolate. Un calcul făcut de jurnaliști a arătat că doar în Fâșia Gaza, între 1988 și 1993, circa 60.706 de palestinieni au suferit plăgi împușcate, răni de la bătăi sau intoxicări cu gaz lacrimogen. Numai în primele cinci săptămâni, 35 de palestinieni au fost uciși și circa 1.200 răniți, o rată a victimelor care nu a făcut altceva decât să provoace și mai mulți palestinieni să ia parte la revolte. Organizația neguvernamentală israeliană B'Tselem a documentat un număr de 179 de israelieni uciși, în timp ce statisticile oficiale israeliene  consemnau un total de 200 de victime în aceeași perioadă. 3.100 de israelieni, din care 1.700 soldați și 1.400 civili, au suferit răni.
În 1990, în închisoarea Ktzi'ot din Negev se afla încarcerat fiecare al 50-lea bărbat palestinian cu vârsta de peste 16 ani din Gaza sau Cisiordania. Politicianul britanic laburist Gerald Kaufman a remarcat că: "[P]rietenii, dar și dușmanii Israelului au fost șocați și îndurerați de răspunsul acestei țări la tulburări". Într-un articol din "London Review of Books", John Mearsheimer și Stephen Walt au afirmat că soldaților israelieni le-au fost date bastoane și au fost încurajați să rupă oasele protestatarilor palestinieni. Filiala suedeză a organizației Save the Children a estimat că "între 23.600 și 29.900 de copii au necesitat tratament medical pentru rănile cauzate de bătăi în primii doi ani ai Intifadei", o treime dintre ei fiind copii cu vârstele sub 10 ani.

Israelul a adoptat o politică de arestare a reprezentanților cheie ai instituțiilor palestiniene. După ce avocații din Gaza au intrat în grevă pentru a protesta față de imposibilitatea de a-și vizita clienții încarcerați, Israelul l-a arestat timp de șase luni, fără nici un fel de proces, pe adjunctul organizației avocaților. Dr. Zakariya al-Agha, președintele Asociației Medicilor din Gaza, a fost și el arestat și deținut în aceeași manieră și pentru o perioadă similară de timp, iar arestări s-au produs și în rândul femeilor active din Comitetele de Lucru ale Femeilor. În perioada Ramadanului, numeroase tabere de refugiați din Fâșia Gaza au fost plasate sub interdicții de circulație timp de câteva săptămâni, împiedicându-i pe locuitori să cumpere alimente, iar taberele de refugiați Al-Shati, Jabalya și Bureij au fost supuse unui bombardament în exces cu gaze lacrimogene. În primul an de Intifada, numărul total al deceselor din aceste tabere ca urmare a acestui tip de bombardament s-a ridicat la 16.

Violența intracomunitară
Între 1988 și 1992, violența intracomunitară palestiniană a dus la moartea a circa 1.000 de persoane. În iunie 1990, conform lui Benny Morris, "Intifada părea să-și fi pierdut direcția. Un simptom al frustrării OEP a constat în creșterea bruscă a numărului suspecților de colaborare uciși". Se consideră că în jur de 18.000 de palestinieni racolați de serviciile secrete israeliene au furnizat informații celeilalte tabere. Colaboratorii erau amenințați de grupările palestiniene cu moartea sau cu ostracizarea dacă nu renunțau, iar în cazul în care continuau să colaboreze erau executați de trupe speciale precum "Panterele negre" sau "Vulturii roșii". Între 771 (conform Associated Press) și 942 de palestinieni (conform armatei israeliene) au fost executați în toată perioada Intifadei sub suspiciunea de colaborare.

Alte evenimente notabile
Pe 16 aprilie 1988, un lider al OEP, Khalil al-Wazir, pseudonim de luptă "Abu Jihad" sau "Părintele luptei", a fost asasinat la Tunis de o echipă israeliană de comando. Israelul a afirmat că Al-Wazir era '"principalul organizator" de la distanță al revoltei', considerând probabil că moartea lui va îngenunchea Intifada. În timpul demonstrațiilor de masă și procesiunilor religioase care au urmat în Gaza, două din principalele moschei din Fâșia Gaza au fost luate cu asalt de armata israeliană, iar credincioșii au fost bătuți și atacați cu gaze lacrimogene. În total, între 11 și 15 palestinieni au fost uciși în timpul demonstrațiilor și revoltelor din Gaza și Cisiordania care au urmat asasinării lui Al-Wazir. În luna iunie a aceluiași an, Liga Arabă a decis, la summitul din 1988 al organizației, să sprijine financiar Intifada. Liga Arabă și-a reafirmat sprijinul financiar și la summitul din 1989.

Răspunsul ministrului israelian al Apărării, Yitzhak Rabin, a fost: "Îi vom învăța că există un preț pentru refuzarea legilor Israelului". Când arestările nu au reușit să-i oprească pe activiști, Israelul a înnăbușit boicotul impunând amenzi grele, confiscând și distrugând echipamente, mobilier și a bunuri din magazinele locale, fabricile și locuințele palestiniene.

Pe 8 octombrie 1990, 22 de palestinieni au fost uciși de poliția israeliană în timpul protestelor de la Muntele Templului. Represiunea a determinat palestinienii să adopte tehnici mai letale, trei civili și un soldat israelian fiind înjunghiați în Ierusalim și Gaza două săptămâni mai târziu. Astfel de incidente implicând înjunghieri au continuat. Aparatul israelian de securitate a desfășurat politici contradictorii și controversate, considerate a fi afectat inclusiv propriile interese ale Israelului, precum închiderea instituțiilor de educație palestiniene (lucru care a trimis și mai mulți tineri pe străzi) și publicarea listei colaboratorilor Shin Bet. Atentatele sinucigașe comise de militanți palestinieni au început pe 16 aprilie 1993, odată cu cel de la Mehola, executat în perioada de sfârșit a Intifadei.

Națiunile Unite
Numărul mare al victimelor palestiniene a provocat condamnarea internațională. În rezoluții consecutive, inclusiv 607 și 608, Consiliul de Securitate al ONU a cerut Israelului încetarea deportării palestinienilor. În noiembrie 1988, Israelul a fost condamnat de marea majoritate a Adunării Generale a Națiunilor Unite pentru acțiunile sale de înăbușire a Intifadei. Rezoluția a fost reconfirmată și în anii următori.

Consiliul de Securitate
Pe 17 februarie 1989, Consiliul de Securitate al ONU, a condamnat Israelul aproape în unanimitate, cu excepția notabilă a Statelor Unite, pentru ignorarea rezoluțiilor Consiliului și pentru nerespectarea celei de-a patra Convenții de la Geneva. Statele Unite s-au opus prin veto unui proiect de rezoluție mult mai dur. Pe 9 iunie, SUA s-au opus din nou prin veto unei alte rezoluții. Pe 7 noiembrie, Statele Unite au respins prin veto un al treilea proiect de rezoluție care condamna presupusele violări de către Israel ale drepturilor omului

Pe 14 octombrie 1990, Israelul a declarat deschis că nu se va supune Rezoluției 672, deoarece aceasta nu menționa atacurile împotriva credincioșilor evrei de la Zidul Plângerii. Israelul a refuzat să primească o delegație a Secretarului-General care urma să investigheze violența israeliană. Israelul a respins și Rezoluția 673 și a continuat să obstrucționeze investigațiile Națiunilor Unite.

Urmări
Intifada a fost recunoscută drept una din ocaziile în care palestinienii au acționat unitar și independent de conducerea oficială sau de asistența acordată de statele arabe vecine.

Intifada a spulberat imaginea Ierusalimului ca oraș israelian unit. Acoperirea internațională a revoltei a fost fără precedent, iar răspunsul israelian a fost criticat în organismele media și în forurile internaționale.

Succesul Intifadei le-a oferit lui Arafat și adepților săi încrederea că trebuie să-și modifice programul politic: la întrunirea Consiliului Național Palestinian de la Alger, de la jumătatea lunii noiembrie 1988, Arafat a obținut majoritatea pentru decizia istorică de a recunoaște legitimitatea Israelului, de a accepta toate rezoluțiile ONU începând din 29 noiembrie 1947 și de a adopta principiul soluției celor două state.

În urma imensului val de sprijin popular pentru OEP, Iordania și-a întrerupt legăturile administrative și financiare cu Cisiordania. Eșecul politicii "pumnului de fier", deteriorarea imaginii internaționale a Israelului, ruperea de către Iordania a relațiilor legale și administrative cu Cisiordania și recunoașterea de către Statele Unite a OEP ca unic reprezentant legitim al poporului palestinian l-au obligat pe Yitzhak Rabin să caute o încetare a violențelor prin negocieri și dialog cu OEP.

În sfera diplomatică, OEP s-a opus Războiului din Golf împotriva Irakului. După încetarea acestuia, OEP a fost izolată diplomatic, Kuweitul și Arabia Saudită au întrerupt ajutorul financiar, iar 300.000-400.000 de palestinieni au fugit sau au fost alungați din Kuweit în timpul și după război. Procesul diplomatic a condus la Conferința de la Madrid și la Acordurile de la Oslo.

Impactul Intifadei asupra sectorului israelian al serviciilor, inclusiv asupra importantei industrii israeliene a turismului, a fost extrem de negativ.

Cronologie

Vezi și
 A Doua Intifada

Note
 : Cuvântul intifada (în ) este un termen arab care înseamnă "revoltă". Transliterarea lui exactă din arabă este .

Referințe

Bibliografie

 , out-of-print, now downloadable at civilresistance.info

Legături externe

 Jewish Virtual Library
 The Intifada in Palestine:Introduction  (www.intifada.com)
 United Nations Security Council Resolution 605
 Palestinian Arab "collaborators" (Guardian, UK)
 The Future of a Rebellion - Palestine Analiză a revoltei Intifada din anii 1980 a tineretului palestinian, la libcom.org
 U.S. Involvement with Palestine's Rebellions la Dean Peter Krogh Foreign Affairs Digital Archives
 Israel's Post-Soviet Expansion la Dean Peter Krogh Foreign Affairs Digital Archives

Conflicte din secolul al XX-lea
Nesupunere civilă
Conflictul israelo-palestinian
Istoria Israelului
Istoria Palestinei
1987 în Israel
1987 în Palestina

Prima Intifada


An Carex petitiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Achille Richard. An Carex petitiana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex petitiana


Todendorf, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaleti Stormarn iline bağlı bölge. 12,81 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu 1 Temmuz 2005 itibarıyla 1078 olarak tespit edilmiştir. Nüfus yoğunluğu ise 84 seviyesindedir. Belediye başkanlığı Hans-Joachim Dwenger tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 Resmi site

Todendorf


En fantomø er en ø som man troede eksisterede, og som var indtegnet på tidlige kort (nogle gange i flere århundreder), men som blev fjernet da det blev påvist at de ikke fandtes virkeligheden.

Fantomøerne blev normalt rapporteret af sømænd som udforskede nye områder. Enkelte af øerne var virkelige øer, som blev rapportede som nye øer fordi man ikke vidste nøjagtig hvor de var. Pepysø var for eksempel en forveksling med Falklandsøerne. Thule blev måske opdaget i 300-tallet, men blev ikke fundet igen. Senere blev den identificeret af opdagelsesrejsende og geografer som Shetland, Island, Skandinavien eller ikke-eksisterende.

Andre fantomøer er antageligvis blevet observeret på grund af navigationnsfejl, mistolking af isbjerge og tågebanker, eller optiske illusioner.

Enkelte fejlagtige observationer kan være blevet gjort bevidst. Phélipeaux og Pontchartrain som i mange år var tegnet ind på kort over Lake Superior, blev opkaldt efter Louis Phélypeaux, marquis de La Vrilliere, comte de Pontchartrain. Phélypeaux var en minister som prøvede at skaffe midler til opdagelsesrejser.

Mange fantomøer har aldrig eksisteret, men nogle, som for eksempel Thompsonø i Sydatlanten, kan have eksisteret før de blev ødelagt af vulkanske eksplosioner, jordskælv eller undersøiske jordskred, eller de kan have været lavtliggende øer eller sandbanker som ikke længere stikker op over havoverfladen.

Kilder
 Stommel, Henry Lost Islands: The Story of Islands That Have Vanished from Nautical Charts, University of British Columbia Press, 1984.
 Gaddis, Vincent. Invisible Horizons, Chilton Books. New York. 1965.
 Clark Barnaby Firestone, The Coasts of Illusion: A Study of Travel Tales, Harper Books, 1924.
 William Shepard Walsh, A Handy Book of Curious Information, J. B. Lippincott, 1913.

Øer

Fantomø


El Retrato de Lorenzo de la Hidalga es una pintura al óleo realizada por Pelegrín Clavé en 1851 y que se expone en el Museo Nacional de San Carlos de México. Forma pareja con el retrato de la esposa del arquitecto (Retrato de Ana García Icazbalzeta de la Hidalga) y fueron donados por la Lotería Nacional de México en 1990.

En el cuadro, el pintor, buen amigo de Lorenzo de la Hidalga, arquitecto vitoriano establecido en México, le representa apoyado en una consola, con una maqueta de la Capilla del Señor del templo de Santa Teresa, reconstruida por De la Hidalga.

Véase también
 Nazarenos (arte)

Referencias

Enlaces externos

Cuadros de España de los años 1850
Cuadros de 1851
España en 1851
Retratos

Retrato de Lorenzo de la Hidalga


An Glyceria ovatiflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Yi Li Keng ngan Keng f.. An Glyceria ovatiflora in nahilalakip ha genus nga Glyceria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Glyceria

Glyceria ovatiflora


An Oryzopsis asperifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni André Michaux. An Oryzopsis asperifolia in nahilalakip ha genus nga Oryzopsis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Oryzopsis

Oryzopsis asperifolia


Die Außenstelle Weißenau der Universität Tübingen befasste sich in Ravensburg-Weißenau von 1959 bis 1992 mit Astronomie und von 1983 bis 2001 mit Neuropsychologie. Sie wurde im April 2001 aufgelöst. Sie geht auf das ehemalige Max-Planck-Institut für Aeronomie zurück, das während des Zweiten Weltkriegs aus dem von Bomben bedrohten Friedrichshafen auf eine abgelegene Waldwiese in der Rasthalde bei Weißenau verlegt worden war.

Vorläuferinstitut: Meteorologische Höhenmesstechnik

In Weißenau wurde unter Erich Regener bis zu dessen Tod im Februar 1955 an der Entwicklung von Höhenmesstechniken z. B. mit Hilfe von Ballonen und V2-Raketen gearbeitet. 1949 übernahm die Max-Planck-Gesellschaft die Forschungsstelle, die 1952 zum Max-Planck-Institut für Physik der Stratosphäre wurde. Mit der Berufung von Julius Bartels 1955 zum neuen Direktor wurde das Institut an den Standort Lindau am Harz verlagert, aber einige Abteilungen verblieben in Weißenau. Diese wurden dem Astronomischen Institut der Universität Tübingen zugeordnet.

Physik der Atmosphäre, Hagelforschung und Radioastronomie

1959 wurde das Gelände vom Astronomischen Institut der Universität Tübingen mit der Bezeichnung "Außenstelle Weißenau" übernommen. Es gab eine Abteilung für Physik der Atmosphäre und eine für Radioastronomie. Die Trennung der Aufgaben dieser Abteilungen mit jeweils 5–6 festen Mitarbeitern wurde ziemlich streng gehandhabt. Daher waren auch zwei mechanische Werkstätten vorhanden.

Physik der Atmosphäre und Hagelforschung

Die Arbeitsgruppe Physik der Atmosphäre um Richard Mühleisen wurde 1959 von Tübingen nach Weißenau verlegt. Mühleisen war auch als Hageljäger bekannt, denn er impfte von Gewitterwolken mit Silberjodid. Dabei wurde Silberjodid durch zwei ehemalige Militär-Schulungsflugzeuge in oder unter die Gewitterwolke gebracht und dort fein zerstäubt, um zu einer explosionsartigen Vermehrung der "Hagelembryonen" zu führen und ein nasses und schadlos Abregnen zu erzielen. Diese Forschungsabteilung blieb bis zum Tod von Prof. Mühleisen († 1988) in Weißenau.

Radioastronomie

Heinrich Siedentopf war Professor für Astronomie an der Universität Tübingen und interessierte sich sehr für die Radioastronomie. Er errichtete in Weißenau 1960–61 einen feststehenden 26 m Parabolspiegel die zugehörige Messanordnung für 610 MHz mit parametrischen Verstärker. Den weiteren Ausbau der Radioastronomie in Weißenau übernahm Hans Urbarz. Unter ihm wurde der Radiospektrograph für die Sonnforschung aufgebaut, um die durch Ausbrüche der Sonne hervorgerufene spontane Burststrahlung zu registrieren. Der Radiospektrograph hatte ein kardanisch gelagertes Antennensystem und einen Messbereich von 56 cm bis 6,5 m Wellenlänge. Das Bild eines Oszilloskops wurde mit einer 35 mm Kinofilm-Kamera aufgezeichnet, womit Weißenau in der Solaren Radioastronomie für einige Jahre eine Spitzenstellung in Europa einnahm. Nach dem Tod von Hans Urbarz wurde die Radioastronomie in Weißenau 1992 eingestellt.

Experimentelle und Klinische Neuropsychologie

Der Psychologe Bruno Preilowski zog 1983 mit seinen Mitarbeitern in die Außenstelle Weißenau. Er kam 1972 aus dem Labor des Neurobiologen und Nobelpreisträgers Roger Sperry, bei dem er bei Split-Brain Patienten und Rhesusaffen bislang unbekannte Funktionen der vorderen Anteile des Corpus callosum, eines dicken Nervenfaserbündels, das die beiden Großhirnhälften unmittelbar miteinander verbindet, beschrieben hat.

Split-Brain Untersuchungen

Preilowski konnte er als erster nachweisen, dass auch die rechte Hemisphäre der Split-Brain Patienten nichtsprachliche, emotionale Funktionen besitzt, die auf typisch menschliches Bewusstsein schließen lassen. An der Universität Konstanz hatte er ein Labor aufgebaut, in dem wie in Sperrys Arbeitsgruppe die Möglichkeit bestand, zwischen dem Labor und der Klinik hin- und herzuwechseln und Untersuchungen sowohl mit Tieren als auch Menschen durchzuführen. Dieses Vorgehen sollte auch nach seiner Berufung an die Universität Tübingen praktiziert werden. Aber es ergaben sich in Tübingen Schwierigkeiten, für ihn als Psychologen in einer Fakultät für Sozial- und Verhaltenswissenschaften, adäquate naturwissenschaftlich nutzbare Räumlichkeiten bereitgestellt zu bekommen.

Tierhaltung

In Weißenau konnten vergleichsweise großzügige Außengehege für Experimente mit Primaten wie Rhesusaffen gebaut werden. In der Weißenauer Tierhaltung wurde versucht, die Zuchtbedingungen so gut wie möglich zu gestalten und eine Verbindung von Experiment und Tierhaltung herzustellen, die beispielsweise den Tieren erlaubte, die Testaufgaben im Laufe des Tages selbständig zu beginnen und durchzuführen. Die Außenstelle ist letztlich an der Unfähigkeit gescheitert, die Gelder für eine personelle Grundversorgung zu sichern. Der Umzug zurück nach Tübingen fand deshalb 2001 statt.

Heutige Nutzung

Von der Radioastronomie ist heute nichts mehr zu sehen. Das Gelände wird heute von einem Forstmaschinenbetrieb des Regierungspräsidiums Tübingen genutzt.

Quellen

Wissenschaft in Tübingen
Bildung in Ravensburg
Eberhard Karls Universität Tübingen


Reno er borg í norðvestur-Nevada, um 35 km frá Lake Tahoe og norður af Carson City, fylkishöfuðborginni. Hún liggur við vesturenda Lægðarinnar miklu og austan við Sierra Nevada-fjöll. Íbúar eru um 260.000 (2019).

Borgin er þekkt sem stærsta litla borg heims, hún var helsta spilavítisborgin í Bandaríkjunum fyrir 1960. Einnig var hún þekkt fyrir hjónaskilnaði en þar var slakasta skilnaðarlöggjöf Bandaríkjanna og gátu hjón skilið á 6 vikum í stað 6 mánaða.

Þar hefur nú myndast hátækniiðnaður. Reno heitir eftir Jesse L. Reno, hershöfðingja sem lést í bandaríska borgarastríðinu.

Borgir í Nevada

Reno


Katarina Krišto (Split, 20. ožujka 2002.), hrvatska džudašica. Natječe se u kategoriji do 63 kg.

Dvostruka je juniorska i dvostruka seniorska prvakinja Hrvatske.

Tijekom 2018. osvojila je tri Europska kadetska kupa: u Antalyi, Zagrebu i Koperu. Osvajačica je srebrnog odličja na Olimpijskom festivalu mladih u Bakuu te bronce na Svjetskom kadetskom prvenstvu 2019. u Alamtiju. Osvojila je i Europski juniorski kup u Leibnitzu 2019., gdje je u završnici pobijedila Ivu Oberan.

Izvori

Hrvatski džudaši

Katarina Krišto


Zariyat Suresi (Arapça: سورة الذاريات) Kur'an'ın 51. suresidir. Sure 60 ayetten oluşur.

Mekke devrinde indirildiğine inanılan sure ismini ilk ayette geçen ve esip savuran rüzgârlar anlamına gelen "ez-zâriyât" kelimesinden alır.

Zariyat Suresi'nde Allah'a inananların durumundan, İbrahim ve Musa Peygamberler'den, Ad ve Semud kavimlerinden, Nuh Peygamber'in kavminden ve zalimlerden bahsedilir.

Surede bazı ayetler mütercimler tarafından güncellenme olarak değerlendirilebilecek şekilde, bazı anlam kaymalarıyla tercüme edilebilmektedirler. Bu kapsamda 7. ayette geçen ve örgü, örme anlamındaki Hubuki kelimesi yörüngeler, yollar şeklinde, 47. ayetteki olağan kullanımda genişlik veren, genişleten anlamındaki musiun, genişletmekteyiz şeklinde verilebilmektedir.

Kaynakça

Sureler

Zariyat Suresi


"Seninle Bir Dakika", Eurovision Şarkı Yarışması'na 1975 yılında ilk kez katılan Türkiye'nin yarışma parçasıdır.

İlk Türkiye elemeleri

"TRT Türk Hafif Müziği Şarkı Yarışması" adıyla düzenlenen 1975 Türkiye elemelerine çok sayıda şarkı katıldı. Neredeyse memleketin bütün bestecileri, söz yazarları, şarkıcıları seferber olmuştu. Eli saz tutan herkes, bir beste yapıp Eurovision'a gönderiyordu. Ne de olsa, sesini duyuramayanlar için önemli bir fırsattı. Profesyonel ve amatör müzisyenlerin yanında, halk ozanlarından bile yarışmaya şarkı gönderenler oldu.

Bülent Özveren'in sunduğu Türkiye finalinde gerçekten birçok şarkı yarışıyordu. Seçim yapmak zordu. İkili bir seçim sistemi kurulmuştu. Bir yanda posta kartları ile gönderilen halk oyları diğeryanda ise TRT'nin jürisi vardı.

Nilüfer'in şarkısı çalıntı olduğu iddiaları yüzünden elemelerden çekilmişti. Şenay da eşi Şerif Yüzbaşıoğlu jüride olduğu için polemiklere neden olmamak için çekilmiş, Selçuk Başar da bestesini başka bir şarkıcının seslendirmesini istemeyince Umut yarışma dışı kalmıştı. Halk oylamasında Ali Rıza Binboğa Yarınlar'la birinci olurken, jüri daha Avrupai bir beste olan Semiha Yankı'nın seslendirdiği Seninle Bir Dakika'yı tercih etmişti. Cici Kızlar'ın Delisin'i de ortalama puanda öne geçerek birinciliğe ortak olunca, iş kuraya kaldı. Cici Kızlar'dan Bilgen Bengü boş zarfı çekti ve birinciliği Semiha Yankı'ya verdi. Türkiye'yi büyük finalde sözlerini Münir Ebcioğlu'nun yazdığı, bestesini Kemal Ebcioğlu'nun yaptığı Seninle Bir Dakika temsil edecekti.

Elemelere katılan şarkılar

Çoban Yıldızı

Melih Kibar'ın bestesi olan Çoban Yıldızı da bu sene ortaya çıktı. Eurovision Türkiye elemeleri için bir sinyal müziği bestelenmesine karar verildi. Timur Selçuk'un müzik okulundan öğrencisi olan Melih Kibar, Çoban Yıldızı'nı besteledi. Düzenlemeyi Timur Selçuk yaptı ve orkestrasıyla parçayı seslendirdi. Çoban Yıldızı o kadar sevilip benimsendi ki, yarışma dışı olduğu bilindiği halde, 1975 Türkiye elemelerinde halktan en çok oy alan şarkılar arasına girdi. Çoban Yıldızı Türkiye'de Eurovision Şarkı Yarışmaları'nın vazgeçilmez bir parçası oldu.

İlk Deneme

Seninle Bir Dakika'nın seçilme biçimi epey karışık olmuştu. Üstelik finaldeki şarkılar arasında, "şu gitse daha mı iyi olurdu" diye düşündüren başka besteler de vardı. Yine de, Semiha Yankı ve Seninle Bir Dakika benimsendi, sahiplenildi ve büyük bir heyecanla Stokholm'de yapılacak olan final beklenmeye başlandı.

22 Mart 1975 Cumartesi gecesi televizyonların başına kilitlenildi. Sıra Türkiye'ye geldiğinde, önce orkesta şefi Timur Selçuk yerini aldı. Semiha Yankı sahneye çıkıp şarkısını seslendirirken, yarışmanın sonlarına yaklaşılmıştı. Şarkıların ardından ülkeler telefonla bağlanıp verdikleri puanları açıklamaya başladığında ise heyecan doruktaydı.

Aslında yarım saatten kısa süren puanlama uzadıkça uzuyor, fakat beklenen puanlar bir türlü gelmiyordu. Oylamanın sonlarına doğru Monako'dan üç puan geldi. Ancak tam bu sırada puan panosu bozuldu, 3 puan güçlükle panoya yazılabildi. Oylamanın sonunda Türkiye, 19 ülkenin katıldığı finalde en az puanı alarak son sırada kalmıştı.

Sonuç Türk halkında büyük bir hayal kırıklığı yaratmıştı. 13. sırada yarışmanın uğursuzluğundan, Semiha Yankı'nın saç modeline, elbisesinin rengine, biçimine kadar pek çok yorum yapıldı. Yönetmen şarkıcımızı uzaktan, arkadan gösterdi diye eleştirildi; ve en çok da politik nedenlerden söz edildi. Bu sonuç Türkiye'de aylarca konuşuldu. Türkiye'nin yarışma konusunda çok deneyimsiz olması ve final öncesi yeterince tanıtım yapılmaması sonucu etkilemişti.

Eurovizyondaki başarısızlığa rağmen 1975 finalinde birinci olan Hollandalı grup Teach-In'in şarkısı Ding-A-Dong, tüm dünyada olduğu gibi, Türkiye'de de tanındı ve sevildi.

Bugün ve Seninle Bir Dakika

Stokholm'de alınan tatsız sonuç, Seninle Bir Dakika'nın sevilmesine ve beğenilmesine engel olmadı. Seninle Bir Dakika aradan geçen 30 yılın ardından hala dinlenen ve sevilen  bir şarkı konumunda olmayı sürdürdü.

2003 yılında Eurovizyon Komitesi tarafından yapılan bir değerlendirmede 1975 yılı sonuncusu şarkının Eurovizyon'un gelmiş geçmiş en iyi 20 parçası arasında gösterilmesi ise soru işaretleri uyandırdı.

Dış bağlantılar
 Seninle Bir Dakika - Semiha Yankı Şarkının klibi ile sözleri.

Türkiye'nin Eurovision şarkıları
1975 şarkıları
1970'lerde Türkçe şarkılar

Seninle Bir Dakika


Thorsten Probost (* 2. März 1973 in Geislingen an der Steige) ist ein deutscher Koch.

Werdegang
Nach der Ausbildung von 1989 bis 1992 im  Burgrestaurant Staufeneck unter Rolf Straubinger ging Probost 1993 zum "Hotel Sackmann" zu Jörg Sackmann in Baiersbronn.
Von 1996 bis 2001 kochte er im "Schloss Prielau" in Zell am See. 1999 wurde er vom Gourmet-Führer Gault Millau Österreich als "Newcomer des Jahres" ausgezeichnet.

Seit 2002 ist er Chefkoch im "Burg Vital Resort" in Oberlech.

Auszeichnungen
 1999 "Newcomer des Jahres", Gault Millau Österreich
 2008 "Koch des Jahres", Gault Millau Österreich

Mitgliedschaften
 Jeunes Restaurateurs d'Europe Austria

Weblinks
 Probost auf der Website des "Burg Vital"

Koch (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1973
Mann

Thorsten Probost


Călinul (Viburnum opulus) este o specie de plantă din genul Viburnum, familia Adoxaceae. Este un arbust originar din America, Asia și Europa, poate atinge o înălțime de 4 metri și este folosit de multe ori ca plantă ornamentală pentru grădină.

Vezi și
 Oi, u luzi cervona kalîna

Legături externe

Flora Europei
Plante descrise în 1753
Plante medicinale
Taxoni clasificați de Carl Linnaeus
Viburnum

Viburnum opulus


Davacı, 1986 yapımı bir Türk filmidir

Konu
Filmde, bir köyde yaşayan iki komşunun aralarındaki dava ve süregeçen 7 yıl anlatılmaktadır. Yargı düzenine bir eleştiridir. Bir bakıma adalet kapısına gidip adalet ararken bir daha düşünmenize neden oluyor.

Filmin yönetmenliğini Zeki Ökten yapmış, senaryosunu Umur Bugay yazmıştır. Cenap Güven'in 'Bir Mahkeme Öyküsü' isimli kitabından sinemaya uyarlanmıştır. İlk gösterim Ocak 1987'de yapılmıştır. Bursa'nın Yenişehir ilçesinde çekilmiştir. Film Demet Akbağ'ın İlk Filmidir.

Oyuncular

 Kemal Sunal - Yunus
 Savaş Yurttaş - Ahmet
 Güzin Özipek - Hatice
 Serra Yılmaz - Ahmet`in karısı
 Necati Bilgiç - Dursun
 Bahri Selin - Yunus`un babası (ses. Türker Tekin)
 Gülümser Gülhan - Nazlı
 Demet Akbağ - Dursun`un karısı
 Erkan Can - Seyyar Satıcı
 Yavuzer Çetinkaya - Köfteci
 Ali Cağaloğlu - Hakim (ses. Ersan Uysal)
 Meltem Savcı - Muhabir
 Banu Sengelli
 Dursun Ali Sarıoğlu - Muhtar (ses. Sadettin Erbil)
 Yaşar Güner - Mübaşir
 Selahattin Fırat- Arzuhalci
 Yalçın Güzelce - Avukat
 Erol Özkök - Avukat Rıfat
 Kemal Kocatürk
 Serhat Özcan - Seyyar Satıcı
 Ekrem Gökkaya
 Necdet Kaygın
 Remzi Biçer
 Ekrem Gökkaya

Kaynakça

Dış bağlantılar

1986 çıkışlı Türk filmleri
Zeki Ökten'in yönettiği filmler
1980'lerde komedi-drama filmleri
Türk komedi-drama filmleri
Türk mahkeme salonu dramaları
Orhan Oğuz'un görüntülediği filmler
Yahya Kılıç'ın yapımcısı olduğu filmler
1980'lerde Türkçe filmler
Cem Film filmleri
1986 çıkışlı dramatik filmler
1986 çıkışlı komedi filmleri

Davacı (film)