Stephen Victor Chmilar OSBM, D.D. (* 24. Mai 1945 in Lamont, Alberta, Kanada) ist ein kanadischer Geistlicher und emeritierter  ukrainisch griechisch-katholischer Bischof von Toronto.

Leben
Stephen Victor Chmilar trat in die Ordensgemeinschaft der Basilianer des hl. Josaphat ein und legte am 17. November 1968 sein Ordensgelübde ab. Er studierte von 1966 bis 1968 an der Universität Ottawa und schloss mit dem akademischen Grad Bachelor der Philosophie ab. Von 1968 bis 1972 schloss sich ein Aufbaustudium an der St. Paul University in Ottawa an, welches er als Bachelor der Theologie beendete.

Am 11. Juni 1972 spendete ihm Bischof Neil Nicholas Savaryn OSBM von Edmonton die Priesterweihe. 1991 wurde er als Geistlicher in die Ukrainische Griechisch-Katholische Kirche und die Diözese Toronto inkardiniert. Anschließend war er als Pastor und Seelsorger in den kanadischen Orten Chipman, Edmonton, Ottawa und Vancouver, in den US-amerikanischen Städten Denver und Buffalo und schließlich ab 2000 wieder in der kanadischen Stadt Mississauga tätig. Darüber hinaus war er fünf Jahre Novizenmeister seiner Ordensgemeinschaft in Mundare.

Stephen Victor Chmilar wurde am 3. Mai 2003 von Papst Johannes Paul II. zum Nachfolger für Cornelius John Pasichny als Bischof von Toronto ernannt. Am 23. Juli 2003 spendete ihm Großerzbischof Lubomyr Kardinal Husar von Lemberg die Bischofsweihe. Mitkonsekratoren waren Erzbischof Michael Bzdel CSsR von Winnipeg sowie sein Amtsvorgänger Cornelius John Pasichny.

Papst Franziskus nahm am 9. November 2019 seinen vorzeitigen Rücktritt an.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Ukrainisch griechisch-katholischer Bischof
Basilianer des hl. Josaphat
Kanadier
Geboren 1945
Mann

Stephen Victor Chmilar


විරුද්ධ ලිංගිකයන්ගේ ඇඳුම් ඇඳිම ක්‍රොස්ඩ්‍රෙසින්ග් කියල තමයි හදුන්වන්නෙ. මෙව ගැන ෆිල්ම් පවා හදිල තියෙනවා.

Crossdressing


Imagineer may refer to:

Imagineering, a term for creative engineering, coined by Alcoa Corporation and made famous by the Walt Disney Company
Walt Disney Imagineering, design and development arm of The Walt Disney Company, responsible for the creation of theme parks
 Imagineer (Japanese company), a Japanese video game, mobile, software company
 Imagineer Systems, a visual effects software company
 Imagineering (company), the in-house studio of Absolute Entertainment.

Imagineer


Le musée de l'indépendance d'Azerbaïdjan () est un musée située à Bakou, capitale de l'Azerbaïdjan. Fondé en 1919 puis recréé en 1991, il abrite des objets trouvés lors de fouilles archéologiques, des exemplaires de livres rares, des monnaies et médailles et des bijoux.

Histoire
Le musée de l'indépendance de l'Azerbaïdjan a été créé le 7 décembre 1919 à Bakou, alors capitale de la République démocratique d'Azerbaïdjan. Hussein bey Mirdjamalov et Mammad Agha oglu ont joué un rôle important dans la création du musée.

Supprimé sous le régime soviétique, le musée voit ses collections transférées au musée d'État d'Azerbaïdjan.

Le deuxième musée de l'indépendance est créé et ouvert au public le .

Collections
L'objectif principal du musée est de mettre en évidence le mouvement d'indépendance nationale de l'Azerbaïdjan qui dure depuis l'Antiquité jusqu'à nos jours.

Voir aussi

 Musée de l'histoire d'Azerbaïdjan

Notes et références

Musée à Bakou
Musée fondé en 1919

Musée de l'indépendance d'Azerbaïdjan


Prima bătălie de la Oituz, desfășurată între 28 septembrie/12 octombrie - 14/27 octombrie 1916, între forțele române ("Grupul Oituz" - format din Divizia 15 Infanterie și Divizia 2 Cavalerie, comandat de generalul Eremia Grigorescu) și forțele germano – austro-ungare ("Grupul von Schmettow" - format din Divizia 71 Infanterie austro-ungară, Divizia 1 Cavalerie austro-ungară și Divizia 3 Cavalerie germană, comandat de generalul Eberhard von Schmettow). Bătălia a avut ca rezultat zădărnicirea încercării Armatei 9 germane de forțare a Munților Carpați și pătrundere în valea Siretului, cu scopul de a tăia în două dispozitivul strategic al forțelor române.

Contextul operativ strategic

Prima bătălie de la Oituz a făcut parte din operația de apărare a trecătorilor din Munții Carpați, cea de-a treia operație de nivel strategic desfășurată de Armata României în campania anului 1916. Ea s-a desfășurat începând cu a doua decadă a lunii septembrie și până la începutul lunii octombrie 1916, având trei obiective principale: oprirea ofensivei declanșate de inamic pe frontul din Transilvania, menținerea și consolidarea unui dispozitiv defensiv pe aliniamentul Munților Carpați și crearea condițiilor pentru reluarea inițiativei strategice și trecerea la ofensivă.

Gruparea de forțe inamică era comandată de arhiducele Carol, moștenitorul tronului austro-ungar și era formată din trei armate: Armata 7 austro-ungară, acționând în Bucovina, Armata 1 austro-ungară acționând între Târnava Mare și Olt și Armata 9 germană acționând în partea sudică a frontului, aflată sub conducerea generalului Erich von Falkenhayn, proaspăt demis din funcția de  șef al Statului Major general.

Planul de operații al Puterilor Centrale prevedea în faza inițială o dublă ofensivă. Prima dintre acestea era a Armatei 1 austro-ungară în zona Trotuș-Oituz având ca scop ocuparea acestei trecători și ulterior interceptarea comunicației de pe Valea Siretului pentru a preveni sosirea ajutoarelor ruse. Cea de-a doua urma să fie desfășurată de Armata 9 germană și avea ca obiectiv "deschiderea drumului peste munți spre București, pe calea cea mai scurtă, astfel ca întreg teritoriul de vest al Munteniei să fie tăiat ca de un cuțit". Dacă aceste două operații reușeau, planul prevedea o a treia operație care consta în trecerea Dunării de către forțele aflate sub comanda lui Mackensen și desfășurarea unui atac concentrat asupra Bucureștiului.

Planul general al ofensivei Armatei 9 germane prevedea "trecerea munților odată cu inamicul, sau în cel mai rău caz înainte ca el să aibă timpul a se instala în lucrările de fortificație existente pe înălțimile trecătorilor de pe granițe". În acest scop urmau să fie atacate succesiv forțele românești care apărau trecătorile Carpaților Meridionali, în vederea ocupării prin surprindere a uneia dintre acestea și facilitarea astfel a trecerii grosului forțelor germane la sud de Carpați.

Planul de operații român prevedea trecerea la apărarea strategică pe întreg frontul de nord și menținerea de către cele trei armate (1, 2 și de Nord) a aliniamentului Carpaților până la sosirea iernii "când zăpezile mari ce vor cădea peste munți vor opri operațiile".

Forțe participante

Dispozitivul forțelor române
Forțele române erau reprezentate de Grupul Oituz (comandant general de brigadă Eremia Grigorescu), ocupând un dispozitiv de luptă centrat pe valea Oituzului, cu  Divizia 15 Infanterie în flancul drept și Divizia 2 Cavalerie (comandant general de brigadă Nicolae Sinescu) în flancul stâng. Ulterior, forțele române au fost întărite cu Brigăzile 15 și 37 Infanterie din cadrul Diviziei 8 Infanterie, aflată în rezerva Armatei de Nord, la Piatra Neamț.

Dispozitivul forțelor germane
Pentru atacul pozițiilor românești, comandamentul german destinase forțele principale ale Armata 1 austro-ungară: Divizia 71 Infanterie austro-ungară, Divizia 1 Cavalerie austro-ungară și Divizia 3 Cavalerie germană.

Comandanți

Comandanți români

Comandant al Armatei de Nord
Comandant al Grupului Oituz
 General de brigadă Eremia Grigorescu
Comandanți de divizie
 Divizia 15 Infanterie - General de brigadă Eremia Grigorescu
 Divizia 2 Cavalerie - General de brigadă Nicolae Sinescu
Comandanți de brigadă
 Brigada 15 Infanterie - colonel Vasile Piperescu
 Brigada 38 Infanterie - general de brigadă Nicolae Rujinschi

Comandanți ai Puterilor Centrale
Comandant al Armatei 9
 General de infanterie Erich von Falkenhayn
Comandanț al Grupului von Schmettow
 general locotenent  Eberhard von Schmettow
Comandanți de divizie
 Divizia 71 Infanterie austro-ungară - General maiorAnton Goldbach von Sulitaborn
 Divizia 1 Cavalerie austro-ungară - General maior Eugen Ruiz de Roxas
 Divizia 3 Cavalerie germană - general locotenent  Eberhard von Schmettow

Planurile de operații

în directiva primită de la conducerea superioară de război germană, la data de 12/25 septembrie, se prevedea ca, pe lângă efortul "în direcția generală București", să se întreprindă o acțiune imediată, cu infanterie și cavalerie puternică prin trecătoarea Oituz spre Târgu Ocna, pentru a tăia comunicațiile românilor cu Moldova, împiedicând astfel și afluirea întăririlor rusești spre Muntenia.

Desfășurarea acțiunilor militare

Rezultate și urmări
După atacuri susținute din partea forțelor germane, acestea nu au putut străpunge apărarea trupelor române, rezultatul fiind stoparea ofensivei și respingerea forțelor Puterilor Centrale peste vechea frontieră. Divizia 15 Infanterie și-a câștigat cu acest prilej renumele de "Divizia de fier", aici născându-se și deviza "Pe aici nu se trece!". În ordinul de operații nr. 288 al comandantului diviziei, din ziua de 13/26 octombrie 1916, se consemna că inamicul a fost respins peste frontieră pe întregul front al diviziei.

Eșecul operației avea să fie recunoscut și de comandantul Armatei 9 germane, generalul Erich Falkenhayn, care arăta în memoriile sale - întrucâtva satisfăcut de eșecul planului Marelui Cartier german și al camarazilor austrieci: Domnii de la Pless trebuiesc făcuți atenți că speranța de a deschide drumul prin pasul Oituz, ori pe la Armata I-a austro-ungară, este complet nefondatâ.

Divizia 15 Infanterie a suferit pierderi grele: 3 ofițeri și 144 trupă morți, 31 ofițeri și 1118 trupă răniți, 3 ofițeri și 615 trupă dispăruți. Eroismului ostașilor Divizie 15 Infanterie a fost recunoscut de comandantul Armatei de Nord, generalul de divizie Constantin Prezan, în ordinul de zi din 7 octombrie 1916:
Față însă de rezultate bune dobândite de Div. 15-a.
Divizia 15-a, de la comandant și până la soldați, a susținut zilnic și îndelungat timp de 10 zile lupte, în plină izbândă la contra unui vrăjmaș mult superior în număr, cu avânt fără seamăn, demn de admirația tuturor și vitejia strămoșească. Cinste comandantului și Diviziei a 15-a! Eroismul și disprețul morței dovedit cu prisosință, îi dă dreptul la admirațiunea și recunoștința mea.
--- General de divizie Constantin Prezan, comandantul Armatei de Nord

Note

Bibliografie
 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918, vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, Documente, Anexe, Volumul 1, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial, Editura Militară, 1979

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
Comandanți de mari unități ale Armatei României
A doua bătălie de la Oituz
A treia bătălie de la Oituz

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial

Prima bătălie de la Oituz (1916)


Fabian Uziell-Hamilton (born 12 April 1955) is a British Labour Party politician who has been the Member of Parliament (MP) for Leeds North East since 1997. He served as Shadow Minister for Peace and Disarmament, Latin America and the Caribean from November 2016 to September 2023.

Education and early career

Fabian Uziell-Hamilton was born in London to a British Jewish family. His grandfather was a rabbi. His father Mario, a solicitor, and his mother Adrianne, a judge, were members of the Liberal Party, for which his father was several times an election candidate. He was educated at Brentwood School in Essex where he participated in the school's dramatic productions, playing a minor role in the Shakespeare play Julius Caesar alongside Douglas Adams and Griff Rhys Jones. He then attended the University of York where he was awarded a Bachelor of Arts degree.

He worked initially as a taxi driver for a year from 1978 before working as a graphic designer. From 1994  until his election to Parliament, he was a computer systems consultant with Apple Macintosh Computer Systems.

He was elected as a councillor to the City of Leeds Council in 1987, stepping down in 1998. He was elected as the chairman of the Leeds West Constituency Labour Party in 1987.

Parliamentary career
Hamilton contested Leeds North East at the 1992 general election but was defeated by the sitting Conservative MP Timothy Kirkhope by 4,244 votes, gaining a 5.9% swing from the Conservative Party to Labour.

Despite having achieved the highest Labour swing in the North of England, the constituency Labour Party voted, by a margin of one vote, in favour of an all-women shortlist. Hamilton was quoted by The Independent as saying:

Leeds North-East made its selection on 1 July 1995, selecting Liz Davies, a barrister and councillor in the London Borough of Islington.  Davies defeated four local women, two of whom were Leeds city councillors. Her selection was vetoed by the National Executive Committee, allegedly for her left-wing politics; unhappy with the situation, opponents took out an unsuccessful private prosecution against Hamilton under the Companies Act in connection with his printing business. Hamilton won the subsequent selection process.

He was elected to the House of Commons at the 1997 general election when he defeated Kirkhope by 6,959 votes. He made his maiden speech on 23 June 1997, in which he explained that his constituency stretches from the inner-city Leeds district of Chapeltown all the way out to Harewood House, the stately home of the Earls of Harewood.

He is said to be the first MP to hold a virtual surgery for constituents who can go to his constituency office while he is in London, and converse via webcam.

He was a signatory of an open letter to the then-Labour Party leader Ed Miliband in January 2015 calling on the party to commit to oppose further austerity, take rail franchises back into public ownership and strengthen collective bargaining arrangements Hamilton was re-elected as the MP for Leeds North East at the 2019 General Election with a 17,089 majority.

In the 2023 British shadow cabinet reshuffle he returned to the backbenches.

Middle East

Hamilton is a signatory of the Euston Manifesto and of the statement of principles of the Henry Jackson Society a neoconservative foreign policy think tank.

He supports Labour Friends of Israel and was critical of  Ed Miliband's stance on the Israel-Gaza conflict in 2014.

Parliamentary offices

In Parliament he served as a member of the Administration Select committee 1997–2001, and has been a member of the Foreign Affairs Select Committee since the 2001 general election. He is also the chairman of the all party groups on business services, prison health, and civil contingency, he also serves as the vice-chairman of the all-party Iran group. He also chairs the All-Party Parliamentary Group for Tibet.

On 7 January 2016, Hamilton was appointed a shadow Foreign Minister, outside the Shadow Cabinet.

On 29 June 2016, Hamilton was appointed as Shadow Europe Minister to replace Pat Glass, who resigned over concerns about Corbyn's leadership. Hamilton resigned a few days later on 4 July 2016, saying that he was troubled by Corbyn's response to the Chakrabarti Inquiry into anti-Semitism.

On 8 November 2016, Corbyn fulfilled a campaign pledge as Hamilton was appointed as Shadow Minister for Peace and Disarmament – the first time this role had been held. The role covers North Africa, the Middle East, North Korea and Labour Party policy on nuclear weapons. When elected Leader of the Labour Party, Sir Keir Starmer kept the role as Shadow Minister for Peace and Disarmament, with Hamilton continuing in the role.

Expenses scandal

In 2009 The Daily Telegraph reported that Hamilton had incorrectly claimed £3,000 on expenses for mortgage payments. In addition to the interest on the mortgage, which can be claimed as an expense, Hamilton claimed for interest on an equity release scheme on the house, which cannot.

Hamilton responded in a statement that this was "a genuine mistake" and that the money was paid back when the error was discovered by the House of Commons Fees Office. The Telegraph also accused Hamilton of "flipping" his second home designation to decorate and furnish both his constituency home in Leeds and London flat. Hamilton defended his actions and accused the Daily Telegraph of "deliberately misrepresenting" him.

Personal life
He married Rosemary in 1980: they have two daughters and a son.

He is a keen cyclist, and once cycled to Aachen, Germany, raising funds for the Funzi and Bodo Trust, a children's charity based in Kenya. He speaks fluent French.

As a result of mergers, he has successively been a member of Graphical, Paper and Media Union, Amicus and Unite.

References

External links

|-

1955 births
Living people
Alumni of the University of York
English Jews
Jewish British politicians
Labour Party (UK) MPs for English constituencies
Labour Friends of Israel
People educated at Brentwood School, Essex
People from Westminster
Tibet freedom activists
UK MPs 1997–2001
UK MPs 2001–2005
UK MPs 2005–2010
UK MPs 2010–2015
UK MPs 2015–2017
UK MPs 2017–2019
UK MPs 2019–present
Councillors in Leeds
British taxi drivers

Fabian Hamilton


Iwona Chmielewska (* 5. Februar 1960 in Pabianice) ist eine polnische Illustratorin und Schriftstellerin. Sie gilt als eine der bedeutendsten Bilderbuch-Illustratorinnen der Gegenwart und wurde mit den wichtigsten internationalen Preisen für Illustrationskunst geehrt. Zu ihren Auszeichnungen gehören unter anderem der Goldenen Apfel der Biennale der Illustrationen in Bratislava (2007) und zweimal der Bologna Ragazzi Award der Kinderbuchmesse Bologna (2011 und 2013). In deutscher Übersetzung sind mit Blumkas Tagebuch – Vom Leben in Janusz Korczaks Waisenhaus (2011), Ojemine! (2014) und abc.de (2015) erst drei ihrer Bücher erschienen. 2012 und 2016 war sie für den Deutschen Jugendliteraturpreis nominiert. Chmielewskas Bücher fokussieren meist philosophische Fragestellungen und  Themen. In ökonomischer Hinsicht sind sie vor allem in Südkorea sehr erfolgreich. Chmielewska lebt und arbeitet in Toruń.

Leben und Werk
Chmielewska studierte Grafik an der Nikolaus-Kopernikus-Universität Toruń und begann in den 1990er Jahren mit dem Illustrieren. Ihre ersten illustrierten Bücher waren Kinderbücher und Gedichtbände. Auf der Kinderbuchmesse Bologna traf Chmielewska Anfang der 2000er Jahre die südkoreanische Literaturagentin und Bilderbuchexpertin Jiwone Lee. Aus dieser Begegnung resultierte eine bis heute sehr fruchtbare künstlerische Zusammenarbeit, die sich unter anderem in dem Erscheinen von mehr als 14 Bilderbüchern von Chmielewska in Südkorea zeigt. Den südkoreanischen Lesern ist Chmielewska unter dem Namen 이보나 흐미엘레프스카 bekannt. Ihre Bücher sind in Südkorea auch in kommerzieller Hinsicht sehr erfolgreich.

Eins ihrer in Südkorea besonders populären Bücher ist Thinking ABC (2007). Darin versinnbildlicht sie in Text und Form alle Buchstaben des Alphabets, sodass zum Beispiel zwei Schnecken den Buchstaben S bilden, oder ein Alligator, dessen Maul mit einem Stock weit aufgesperrt ist, das A darstellt. In Polen gilt ihr Bilderbuch O wędrowaniu przy zasypianiu (2006) als eines der bedeutendsten der vergangenen Jahre. Chmielewska verwendet in diesem Buch Seite für Seite das gleiche Bild, allerdings mit leichten Veränderungen, die zu immer wieder neuen Sinnzusammenhängen führen. So mutieren etwa die Zehen im Bett, die sich nicht unter der Bettdecke befinden, zu Pinguinen am Südpol oder zu Heinzelmännchen mit Zipfelmützen. In Mexiko ist Chmielewska vor allem für ihr Bilderbuch El bastón azul (2005) bekannt, das dort Schullektüre ist.

Blumkas Tagebuch – Vom Leben in Janusz Korczaks Waisenhaus (2011) ist das erste und bisher einzige Buch von Chmielewska, das in deutscher Sprache erschienen ist. Es erzählt vom Leben im Warschauer Waisenhaus des polnisch-jüdischen Kinderarztes und Pädagogen Janusz Korczak in Form eines Tagebuchs. Handlungszeit des Buches ist die Zeit vor dem Einmarsch der Nationalsozialisten in Polen und dem Ausbruch des Zweiten Weltkriegs. Das Buch ist bislang in polnischer, deutscher und hebräischer Übersetzung erschienen, letztere wurde von Uri Orlev ins Hebräische übertragen. Iwona Chmielewska ist seit dem Erscheinen von Blumkas Tagebuch regelmäßig in Deutschland, um ihr Buch vorzustellen. Zuletzt stellte sie ihr Buch im März 2012 im Rahmen von Leipzig liest, im Juli 2012 beim 2. White Ravens Festival und im September 2012 beim 12. internationalen literaturfestival berlin. Dort war sie Jurymitglied der Auszeichnung Das außergewöhnliche Buch.

Der ästhetische Reichtum und das Innovative von Chmielewkas Büchern spiegelt sich auch in den zahlreichen Auszeichnungen und Nominierungen wider, die sie für ihre Bücher erhalten hat. Zu den wichtigsten gehören der Goldene Apfel der Biennale der Illustrationen in Bratislava, den sie 2007 für ihr Buch Thinking ABC (2007) erhielt, der Bologna Ragazzi Award der Kinderbuchmesse Bologna in der Kategorie Non Fiction, den sie für ihr Buch A House of the Mind: Maum (2010) erhielt, der Bologna Ragazzi Award der Kinderbuchmesse Bologna in der Kategorie Fiction, den sie für ihr Buch 눈 (deutsche Übersetzung des Titels: Augen) (2013) erhielt, sowie eine Nominierung für den Deutschen Jugendliteraturpreis in der Kategorie Bilderbuch, den sie für ihr Buch Blumkas Tagebuch – Vom Leben in Janusz Korczaks Waisenhaus erhielt.

Chmielewska lebt in Toruń und unterrichtet an der dortigen Universität Buchgestaltung. Ihre Werke wurden in verschiedenen Ausstellungen gezeigt, unter anderem in Bologna, Bratislava, Frankfurt am Main, Kopenhagen, Ljubljana, München, Rom, Seoul, Tokio und Warschau.

Zitate von Chmielewska

Über Buchgestaltung

Presseschau

Allgemeine künstlerische Bedeutung

A House of the Mind: Maum (2010)

Blumkas Tagebuch – Vom Leben in Janusz Korczaks Waisenhaus (2011)

눈 (Deutsche Übersetzung: Augen, 2012)

Bibliografie
Vorliegende Bibliografie ist eine unvollständige Auswahl. Ebenfalls nicht zweifelsfrei geklärt ist, inwieweit die unter Originalausgabe aufgeführten Bücher tatsächlich Originalausgaben oder aber Übersetzungen aus einer anderen Sprache sind.

Auszeichnungen und Nominierungen
 2005: schönstes ins Koreanische übersetzte Buch: Blaues Stöckchen / Blaues Kästchen
 2007: Goldener Apfel der Internationalen Illustrationsbiennale in Bratislava für Thinking ABC
 2011: Bologna Ragazzi Award in der Kategorie Non-Fiction auf der Kinderbuchmesse in Bologna für A House of the Mind: Maum im März
 2011: Esel des Monats August für A House of the Mind: Maum
 2011: Buch des Jahres von der polnischen Sektion des IBBY in der Kategorie Bilderbuch für Blumkas Tagebuch
 2011: Lobende Erwähnung von der polnischen Sektion des IBBY in der Kategorie Literatur für Blumkas Tagebuch
 2012: Kröte des Monats Januar für Blumkas Tagebuch
 2012: Nominierung für den Deutschen Jugendliteraturpreis in der Kategorie Bilderbuch für Blumkas Tagebuch im März
 2012: Buch des Monats der Deutschen Akademie für Kinder- und Jugendliteratur im Februar für Blumkas Tagebuch
 2012; Esel des Monats vom eselsohr für Blumkas Tagebuch im März
 2013: Bologna Ragazzi Award in der Kategorie Fiction auf der Kinderbuchmesse in Bologna für 눈 / Eyes im März

Weitere Auszeichnungen:
 Empfehlung als Schullektüre in Mexiko für Blaues Stöckchen / Blaues Kästchen
 Empfehlung vom Museum der Geschichte der polnischen Juden für Blumkas Tagebuch

Ausstellungen, Teilnahmen an Messen und Festivals
 2011: Kinderbuchmesse in Bologna im März
 2012: Leipziger Buchmesse / Leipzig liest im März
 2012: White Ravens Festival in München im Juli
 2012: Präsentation ihres Buchs Blumkas Tagebuch – Vom Leben in Jansz Korczaks Waisenhaus im Rahmen der Ausstellung Ich bin klein, aber wichtig – Die Kinderrepublik des Janusz Korczak, dargestellt in Illustrationen und Bildern in der Wehrgang-Galerie der Internationalen Jugendbibliothek München vom 5. Juli bis 16. September
 2012: Kinder- und Jugendprogramm des 12. internationalen literaturfestivals berlin im September
 2012: Frankfurter Buchmesse im Oktober
 2013: Kinderbuchmesse in Bologna im März

Weblinks
 Portraits: internationales literaturfestival berlin – Gimpel Verlag – Internationale Jugendbibliothek München
 Presseschau zu Blumkas Tagebuch – Vom Leben in Jansz Korczaks Waisenhaus: Süddeutsche Zeitung (PDF-Datei; 1,57 MB) – Neue Zürcher Zeitung (PDF-Datei; 627 kB) – Eselsohr (PDF-Datei; 332 kB) – KinderundJugendmedien.de

Einzelnachweise

Illustrator (Polen)
Kinder- und Jugendliteratur
Pole
Geboren 1960
Frau

Iwona Chmielewska


Shona Rapira Davies es una escultora y pintora neozelandesa, descendiente de maorís del iwi Ngāti Wai. Reside en la isla Gran Barrera.

Datos biográficos
Inició su formación en la Universidad de Auckland de Educación, con especialidad en arte, y más tarde en Dunedin en la Politécnica Otago, donde se graduó con un diploma en Bellas Artes en 1983. En 1989 fue galardonada con  la prestigiosa Beca Frances Hodgkins y una residencia para artistas indígenas en el Centro Banff de las Artes (Banff Centre) en Canadá.

Es famosa por su escultura de paisaje realizada por encargo en el Parque Te Aro (también llamado Parque Pigeon) en el centro de Wellington. Su trabajo permanente de baldosas cerámicas está considerado una de las más exitosas esculturas públicas de Nueva Zelanda. Situado en un triángulo estrecho de espacio público, con vías adyacentes de intenso tráfico rodado y muy transitada por peatones, es un trabajo muy visible.

Expone asiduamente, tanto como escultora, como pintora. Rapira Davies está interesada en el incremento de poder de las mujeres maoríes, a pesar del racismo percibido (en una cultura Pākehā) y el sexismo (dentro de la estructura patriarcal de la organización tribal maorí). Ella utiliza su arte para hacer enfáticas declaraciones sobre las injusticias en contra de los maoríes.

Sus obras se encuentran en el Te Papa, y en la Galería de Arte de Auckland Toi o Tamaki (Auckland Art Gallery).

Referencias

Enlaces externos

Escultoras de Nueva Zelanda
Escultores del siglo XXI
Escultores del siglo XX
Escultores de Nueva Zelanda en Canadá
Alfareros y ceramistas de Nueva Zelanda
Maoríes
Nacidos en Auckland

Shona Rapira Davies


Catawba may refer to:

Catawba people, a Native American tribe in the Carolinas
Catawba language, a language in the Catawban languages family
Catawban languages

Botany
Catalpa, a genus of trees, based on the name used by the Catawba and other Native American tribes
Catawba (grape), a variety of grape
Catawba rhododendron (Rhododendron catawbiense), a flowering shrub plant

Places in the United States
Catawba, Missouri
Catawba, North Carolina
Catawba, Ohio
Catawba Island Township, Ottawa County, Ohio
Catawba Island State Park, part of Lake Erie Islands State Park, Ohio
Catawba, South Carolina
Catawba, Virginia
Catawba, West Virginia
Catawba, Wisconsin
Catawba (town), Wisconsin
Catawba County, North Carolina
Catawba Mountain, see Catawba, Virginia
Catawba River
Catawba Valley, see Catawba, Virginia

Other
USS Catawba, the name of an ironclad and several United States Navy tugs
Catawba College, Salisbury, North Carolina
Catawba Nuclear Station, near Rock Hill, South Carolina
Camp Catawba, a former boys' camp in the Blue Ridge Mountains of North Carolina
Catawba worm, the larval stage of the Ceratomia catalpae moth
Catawba Hospital, a mental health facility in Catawba, Virginia
Catawba, a fictional state in Thomas Wolfe's Look Homeward, Angel

Language and nationality disambiguation pages

Catawba


Samy Benmayor (Santiago, 24 de enero de 1956) es un pintor y escultor chileno, perteneciente a la llamada Promoción 80. Considerado uno de los artistas plásticos más importantes a nivel nacional, sus obras se distinguen por una clara carga simbólica y lúdica.

Biografía
Samy Benmayor proviene de una familia de origen judío sefardita emigrada de Estambul a mediados del siglo XX, Su padre, Nissim —que era 28 años mayor que su madre— murió repentinamente de un ataque cerebral cuando Samy no había cumplido aún los dos años de edad; vivió su infancia en una casona en la Alameda.

Asistió al Liceo Manuel de Salas y luego de finalizar la enseñanza secundaria ingresó, en 1976, a la Facultad de Artes de la Universidad de Chile, donde en 1982 obtuvo la Licenciatura en Artes Plásticas. Entre sus profesores estuvieron los destacados artistas Gonzalo Díaz y Rodolfo Opazo, entre otros.

Luego de su paso por la universidad, diversas instituciones lo becaron para seguir estudiando en el extranjero. Así, en 1981, la Corporación de Amigos del Arte le otorgó una beca de un año en Nueva York; siete años más tarde, ganó otra de la Agencia de Información de los Estados Unidos y la Foundation for Artists Colonies y en 1989, gracias a esa misma agencia, pudo estudiar Arte Visual en la Djerassi Foundation Woodside en California.

Fue en Estados Unidos que conoció a Susana Mansilla, quien se convirtió en su esposa y agente. La pareja tiene dos hijos Matilde (1988) y José (1985), ambos artistas.

Benmayor ha desarrollado diversas actividades de docencia: ha enseñado Técnicas de la Pintura y Teoría del Color en el Taller 619 y realizado trabajos de extensión artística en el Instituto de Arte Contemporáneo.

Su primera exposición individual fue realizada en a Galería Sur, en 1982. En esta década organizó junto a colegas algunos talleres: con Matías Pinto D'Aguiar, el Chucre Manzur, que por dos años congregó a varios artistas; en 1986, el Santa Victoria, con Fernando Allende (n. 1952), Odette Berthoud (1955) y Carlos Maturana (más conocido como Bororo).

Considerado uno de los artistas plásticos más importantes de su país, se ha utilizado desde 1996 su obra Alegría de la infancia como símbolo del proyecto Chile-Imagen, impartido por el Ministerio de Educación para promover el trabajo de los artistas chilenos. Seleccionado por MetroArte, en mayo de 1999 se instaló en la estación Baquedano su mural Declaración de amor.

Ha participado en numerosas exposiciones colectivas e individuales, tanto a nivel nacional como internacional, destacando por una propuesta artística espontánea y casi irreverente. Estuvo presente en varios eventos de las celebraciones del bicentenario de Chile, como en "Arte en el Cielo", donde se instalaron globos frente al Palacio de la Moneda. En 2001, junto con Álex Cornejo, produjo la serie de televisión de 8 capítulos Viaje al centro de la música, que fue transmitida por Canal 13 y ganó financiamiento del Consejo Nacional de Televisión  (CNTV).

La pandemia del covid19 pilló a Benmayor en Nueva York y desde allí ha subido cada semana a su cuenta en Facebook un vídeo en el que analiza un libro de fotografía, su nueva pasión.

Técnica artística

Benmayor pertenece a la generación de 1980, llamada Promoción 80 debido a la exposición homónima realizada ese año en el  Museo de Arte Contemporáneo por un grupo de estudiantes de la Universidad de Chile (Victoria Calleja, Álvaro Cortés, Ismael Frigerio, Omar Gatica, Rodrigo Pascal, Jorge Tacla, Mami Usui…) vinculados a la corriente neoexpresionista alemana. "Los artistas de esta promoción se mantuvieron firmes en la experimentación con la pintura y se volcaron, sin excepción, hacia lo figurativo", sostiene Milan Ivelic, buscando la reivindicación de la pintura ante el peso que tenían las prácticas neovanguardistas de la época. Esta generación –a la que también adscriben Carlos Maturana (Bororo), Enrique Zamudio, Matías Pinto D´Aguiar y otros– destacó por instaurar en su obra nuevos lenguajes artísticos, plasmándose como un fenómeno en la escena nacional durante la década de 1980 (posdictadura).

Por su parte, Samy resalta un tratamiento en sus obras donde se aprecia una clara carga simbólica; esto remite a la intención de recuperar el lenguaje y oficio propio de la pintura perdido con la tendencia conceptual, movimiento que había penetrado en Chile. En su trabajo busca volver a lo tradicional, plasmando la subjetividad del artista en la obra, privilegiando la expresión versátil y gestual de la pintura a través de imágenes y sucesos simultáneos en un mismo espacio.

Utiliza recursos tradicionales como óleo y acrílico, rescatando la técnica de la acuarela como medio para representar una gráfica infantil, a partir de la cual da un tono lúdico y gestual a sus obras.

El historiador de arte Edward Sullivan (n. Nueva York, 1949) ha escrito sobre el pintor chileno: "Benmayor ha sido por años el principal exponente y líder del poder de la expresión pura en la obra de arte por sobre el discurso ideológico representado por otros artistas de su generación y las anteriores. Uno observa en las telas y dibujos de Benmayor referencias a aspectos banales y cotidianos y al mismo tiempo a señales y símbolos crípticos".

Samy Benmayor, además de la pintura, cultiva la escultura, el grabado y la fotografía.

Obras en colecciones y espacios públicos

Museo Nacional de Bellas Artes (MNBA), Santiago de Chile
 La lucha, 1970, aguafuerte, 35 x 48 cm,
 El sistema digestivo de la vaca, 1992, acrílico sobre tela, 190 x 295 cm, MNBA
 Cambios, 1995, litografía, 76 x 56 cm, MNBA
Museo de Arte Contemporáneo de Santiago, Sin título, 1992, óleo sobre tela, 165 x 165 cm
 Museo de Arte Moderno Chiloé, Castro, Santiago, óleo sobre tela, 280 x 210 cm
 Museo de Artes Visuales, dos óleos sin título (158 x 167 cm y 220 x 160 cm, 1987)
 Asociación Chilena de Seguridad, Hospital del Trabajador, Santiago; Los cuatro elementos, 1998, acrílico sobre tela, 216 x 1150 cm
 Banco del Estado de Chile, Santiago
 Colección de la Compañía Cervecerías Unidas, Santiago; Señora de negro, óleo sobre tela, 100 x 112 cm
 Metro Baquedano, Santiago: Declaración de amor, 1998, escultura mural de fierro pintado
 Senado de Chile, edificio del Congreso Nacional, Valparaíso
 Banco Interamericano de Desarrollo, Washington D.C.
 Museo La Tertulia, Cali, Colombia
 Peter Stuyvesant Foundation, Ámsterdam, Holanda
 Barrio Bellavista, calle Ernesto Pinto Lagarrigue, Santiago: Los caminantes, mosaico puesto en la acera

Exposiciones individuales
 Zapateo americano, Galería Sur, Santiago, 1982
 Ariadna nada contra la corriente, Sala Amigos del Arte, Santiago de Chile, 1982
 Performance, Centro Cultural Mapocho, Santiago, 1982
 Renacimiento de la pintura o algo así, Centro Cultural Mapocho, Santiago, 1983
 Te quiero vida mía, se me nubla la cabeza y no puedo amarte más, Galería Sur, Santiago, 1984
 Instituto Chileno-Norteamericano de Cultura, Concepción, Chile, 1986
 La hora idiota, Instituto Chileno Norteamericano de Cultura, Concepción, 1986
 Cabeza partida, Galería Plástica Tres, Santiago, 1986
 La Odisea, Galería Época, Santiago, 1988
 Pinturas, Galería de Arte El Caballo Verde, Concepción, 1989
 Viaje al interior de mí mismo, Galería Carmen Waugh, Santiago, 1989
 IX Bienal Internacional de Arte de Valparaíso, 1989
 Arte en objeto, Galería Praxis, Santiago, 1991
 Samy Benmayor, pinturas y dibujos, Galería Época, Santiago, 1992
 Trabajos recientes, Galería Época, Santiago, 1992
 A la música, Museo Nacional de Bellas Artes, Santiago, 1992
 Trabajos sobre papel, Galería Plástica Nueva, Santiago, 1993
 Últimos trabajos, Galería A.M.S. Marlborough, Santiago, 1995
 La condición humana, Galería Ana María Stagno, representante de Galería Marlborough, Santiago, 2003
 Del papel al aire, Centro de Extensión Universidad Católica, Santiago, 2006
 Horas recientes, Galería Vasari, Buenos Aires, Argentina
 Donación de órganos, Galería AMS Marlborough, Santiago, 2007
 Forbidden Pleasures, Galería Marlborough, Nueva York, 2008
 Fue mucho más de lo que pensé, Galería A.M.S Marlborough, Santiago, 2011
 Lo escéptico o la búsqueda infinita, Galería Cecilia González Arte Contemporáneo, Lima, Perú, 2013
 La tercera mano, muestra retrospectiva con 30 obras (pinturas, esculturas, dibujos y collages) Galería Gabriela Mistral, Santiago, 2017
 La memoria, la historia, el olvido, pinturas, fotografías y objetos inspirados en el ensayo del filósofo francés Paul Ricoeur La memoria, la historia, el olvido (2004); Museo de Artes Visuales, Santiago, 2020

Premios y distinciones

 Segundo premio en el concurso Academia Diplomática 1979 del Ministerio de Relaciones Exteriores de Chile
 Segundo premio en el Tercer Concurso de Pintura 1980, del Ministerio de Relaciones Exteriores de Chile
 Beca Corporación Amigos del Arte, Santiago (1981)
 Beca Corporación Amigos del Arte, Santiago (1982)
 Mención de Honor en el Concurso Nacional de Plástica Abierta 1982, Plaza del Mulato Gil, LAN Chile, Santiago
 Mención de Honor en la  VII Bienal Internacional de Arte de Valparaíso 1985
 Segundo premio en el concurso de pintura Estimulemos el Arte 1987, Santiago
 Mención Honrosa en el concurso PREALC 1987, Santiago
 Segundo lugar en el Premio Guillermo Winter 1987, Santiago
 Becas U.S. Information Agency y Fund for Artists Colonies, Estados Unidos (1988)
 United States Information Agency Fellowship in Visual Art at the Djerassi Foundation Woodside, California, Estados Unidos (1989).
 Premio Marco Bontá 2003, Academia Chilena de Bellas Artes, Santiago de Chile.

Referencias

Enlaces externos
 Sofía García Huidobro. «Samy Benmanyor: Ya no hay espacio para dudar porque todos tienen la verdad», revista Capital, 16.01.2020
 Viaje al Centro de la Música (Programas de TV)
 Obras: El incendio (1983); Gallo Claudio y el paisaje con tetas (1987); Santiago (1992); Por donde el viento cruza (1994); El violinista distante (2000); Me aguarda inagotable el universo (2003);  Ideas sobre el caos (2006); Es aquí o no es aquí (2008); Caminar sobre agua (2010)
 Cuadro de Benmayor, Museo de Artes Visuales, Santiago
 Benmayor en Galería Animal
 Galería Cecilia Palma
 Benmayor en Galería Setante – Taller Arte Dos

Nacidos en Santiago de Chile
Alumnado de la Universidad de Chile
Judíos de Chile
Pintores de Chile del siglo XX
Pintores de Chile del siglo XXI

Samy Benmayor


Three Mile Cross ist ein Dorf im Borough of Wokingham in der Grafschaft Berkshire im Süden Englands. Three Mile Cross liegt 5 km südlich von Reading, der nächstgelegenen größeren Stadt.

Mary Russell Mitford
Three Mile Cross wurde bekannt durch die Schriftstellerin und Dramatikerin Mary Russell Mitford. Mitford lebte in dem kleinen Dorf und ihr Hauptwerk – "Our Village." Sketches of Rural Character and Scenery – handelt von den Menschen und dem Leben in Three Mile Cross.

Weblinks

 Hungerford Town Council, offizielle Website (englisch)
 Website zu Hungerford (englisch)
 Mary Russell Mitford, Royal Berkshire History
 Three Mile Cross, Royal Berkshire History

Ort im Borough of Wokingham

Three Mile Cross


بلدة رأس العين بلدة سورية تابعة لمدينة قطنا التابعة لمحافظة ريف دمشق، ترتفع 997 م عن سطح البحر تقع جنوب ناحية الديماس .

تحدها القرى والبلدات التالية: العمرات- يعفور - ومن الشمال ناحية الديماس. تتميز البلدة بطبيعتها الساحرة وجوها الرائع، يوجد بها العديد من المنتزهات على ضفة نهرها، وقد حباها الله نبعة ماء عذبة تروي العديد من القرى المجاورة.

انظر أيضا
قائمة بلدات سوريا

مصادر

مراجع وهوامش

أماكن مأهولة في منطقة قطنا
بلدات سوريا
جغرافيا سوريا
قرى محافظة ريف دمشق

رأس العين (قطنا)


Phoenix International este o compilație promoțională lansată de formația Phoenix cu ocazia concertului omonim ce a avut loc la data de 28 octombrie 2013 în clubul "Silver Church" din București, fiind oferită cadou pentru fiecare bilet achiziționat. Spectacolul s-a axat în special pe creațiile în limba engleză din repertoriul Phoenix, compuse preponderent în perioada de exil din Germania de Vest, lucru reflectat și în conținutul acestui disc. Pe lângă reluările de pe albumele anterioare, compilația de față include trei variante de piese publicate în premieră: "Balada" (într-o versiune extinsă, de aproape 9 minute, înregistrată de Covaci și Cristi Gram), "Meșterul Manole" (într-o a treia versiune, imprimată mai recent) și "Bounty Man". Ultima reprezintă varianta cu textul original, cel în engleză, a piesei "Hăituit", apărută în 2005, pe albumul Baba Novak.

Alături de componenții formației, la evenimentul "Phoenix International" au mai participat, în calitate de invitați, soliștii Mony Bordeianu și Bogdan Munteniță, violoniștii Cristina Kiseleff și Teodor Tomulescu.

Pe 31 august 2019, odată cu publicarea albumului de restituiri The 80s, a apărut o variantă reeditată a compilației Phoenix International. CD-ul reeditat reprezintă o producție independentă a formației (cu sprijinul firmei DB Schenker) și a apărut într-o grafică nouă, realizată de Alexandru Daneș.

Piese
 Bounty Man needitată anterior (2005)
 Empire of Vampires Aniversare 35 (1997)
 Running SymPhoenix/Timișoara (1992)
 Balada versiune needitată anterior
 Iovano; Iovanke În umbra marelui urs (2000)
 The Measure of a Man În umbra marelui urs (2000)
 Gypsy Story Transsylvania (1981)
 Wedding Transsylvania (1981)
 Gypsies on the Run Back to the Future... (2008)
 Meșterul Manole versiune needitată anterior
 Stars Dance SymPhoenix/Timișoara (1992)
 Would You Follow Me...? SymPhoenix/Timișoara (1992)

Muzică: Nicolae Covaci (1, 2, 3, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12); Moni Bordeianu (9); Ciprian Porumbescu, aranjament Nicolae Covaci (4); tradițional, aranjament Nicolae Covaci (5)
Versuri: Tom Buggie (2, 7, 8); Paul Jellis (3, 6); Rolf Möntmann (7, 11); Moni Bordeianu (9, 11); John Kirkbride (12); texte populare (5, 10)

Observație: Pe coperta albumului, melodia "Gypsies on the Run" (9) este atribuită doar lui Moni Bordeianu, deși ea a fost compusă de tandemul Bordeianu/Covaci. Ca autor al versurilor piesei "Stars Dance" (11) este menționat doar Moni Bordeianu, nu și Rolf Möntmann, în timp ce textul popular al piesei "Meșterul Manole" (10) este atribuit greșit poetului Vasile Alecsandri. Autorul versurilor pentru piesa "Bounty Man" (1) nu este trecut pe copertă.

Note

Legături externe
 Pagina albumului Phoenix International pe site-ul Discogs.com

Albume muzicale Phoenix
Albume din 2013
Albume rock
Compilații

Phoenix International


Dan Gillmor is an American technology writer and columnist. He is director of News Co/Lab, an initiative to elevate news literacy and awareness, at Arizona State University's Walter Cronkite School of Journalism and Mass Communication. Dan Gillmor is also in the board of directors of The Signals Network, a non-profit organization supporting whistleblowers.

Career
Before becoming a journalist, Gillmor worked as a musician for seven years. During the 1986–87 academic year he was a Michigan Journalism Fellow at the University of Michigan in Ann Arbor, where he studied history, political theory and economics. Gillmor worked at the Kansas City Times and several newspapers in Vermont, followed by six years at the Detroit Free Press.

From 1994 to 2005, Gillmor was a columnist at the San Jose Mercury News, Silicon Valley's daily newspaper, during which time he became a leading chronicler of the dot-com boom and its subsequent bust. Starting in October 1999, he wrote a weblog for The Mercury News,  which is believed to have been the first by a journalist for a traditional media company. Gillmor's eJournal archives were believed to be lost but have been found in the Internet Archive and are now restored at  Bayosphere.com.

Gillmor left The Mercury News in January 2005 to work on a start-up venture in citizen journalism called Bayosphere, which aimed to "make it easier for the public to report and publish on the Internet." Launched in May 2005, Bayosphere closed in January 2006.

After closing Bayosphere, Gillmor moved on to a new project, the Center for Citizen Media, a non-profit organization affiliated with the University of California, Berkeley's Graduate School of Journalism and the Berkman Center for Internet & Society at Harvard University Law School.

In 2007, Gillmor co-founded Dopplr, an online travel application project.

In November 2007, Gillmor was named founding director of Arizona State University's new Knight Center for Digital Media Entrepreneurship at the Walter Cronkite School of Journalism and Mass Communication. Dan Gillmor is a board member of the Global Editors Network since its creation in April 2011.

Awards and honors
Gillmor won the EFF Pioneer Award in 2002.

Works
Books
Dan Gillmor is the author of We the Media (2004), which describes the Internet as an opportunity for independent journalists to challenge the consolidation of traditional media and contains Gillmor's widely cited realization: "my readers know more than I do." The book offers a guide to new internet tools for journalists, including weblogs, RSS, SMS, peer-to-peer, and predicts how these tools will change journalism. In 2009, Gillmor published Mediactive, a book on digital media literacy.  One review noted that the book's "thesis in itself is neither new nor original", but that the book represents "the first time someone has put it all down in one place".

Podcasts
 We, the Media recorded (mp3) at Accelerating Change 2004, November 5–7, 2004.
 2004 Outlook
 Dan Gillmor at the South by Southwest Interactive Festival 2005 in Austin, Texas, March 11–15, 2005.

See also
 Network media

References

External links

Dan Gillmor official website
Bayosphere.com Dan Gillmor's eJournal archives
Profile at Arizona State University
Profile at Center for Citizen Media
 mediactive blog
Column archive at The Guardian
Column archive at Salon

Year of birth missing (living people)
Living people
American male bloggers
American bloggers
American male journalists
American technology writers
Berkman Fellows
Citizen journalists
Internet activists
21st-century American non-fiction writers
University of Michigan fellows
The Mercury News people

Dan Gillmor


Alfred Coppel, nume complet Alfredo Jose de Arana-Marini Coppel, () a fost un scriitor american.

Biografie
S-a născut în Oakland, California.  A fost pilot în  USAAF  în timpul celui de-Al Doilea Război Mondial. După terminarea stagiului militar a început să scrie cu succes. A fost cel mai prolific autor de literatură  pulp în anii 1950 și 1960 sub  pseudonimele Robert Cham Gilman și A.C. Marin. A scris în diverse genuri literare, inclusiv acțiune thriller. Este cel mai cunoscut pentru povestirile și romanele sale științifico-fantastice.

Lucrări scrise

Science fiction
Prima lucrare științifico-fantastică a lui Coppel a fost povestirea "Age of Unreason" (1947) care a apărut în Amazing Stories. A mai scris povestirea "The Dreamer" (1952) despre un om numit  Denby, care dorește să fie primul om pe orbita Lunii, publicată în The Magazine of Fantasy and Science Fiction și retipărită în antologia Best Short Shorts, (1958) editată de Eric Berger.

Romanul său postapocaliptic din 1960 Dark December descrie urmările unui război nuclear .

Ca Robert Cham Gilman, a scris o parte din romanele Rhada pentru adolescenți - operă spațială care are loc în cadrul unui imperiu galactic: The Rebel of Rhada (1968), The Navigator of Rhada (1969), The Starkahn of Rhada (1970) și un prequel numit The Warlock of Rhada (1985). The Rebel of Rhada este o expansiune  a romanului "The Rebel of Valkyr," are multe schimbări și un final diferit față de versiunea anterioară; a apărut în 1950 sub numele său adevărat și include colecția Galactic Empires a lui  Brian Aldiss.

The Burning Mountain: A Novel of the Invasion of Japan, (1983), este un roman de istorie alternativă care descrie ce s-ar fi întâmplat dacă SUA și aliații săi ar fi fost nevoiti să invadeze Japonia în 1946, dacă testele nucleare din 1945 ar fi eșuat și nu ar fi avut loc atacul nuclear asupra Japoniei la Hiroshima și Nagasaki.

Alte cărți
În 1974, a scris bestsellerul thriller Thirty-Four East despre Conflictul Arabo-Israelian. Un alt  thriller politic a fost The Apocalypse Brigade, 1981, despre lupta Statelor Unite cu terorismul global.

Listă de opere literare
 Ciclul Goldenwing
 Glory (1993)
 Glory's War (1995)
 Glory's People (1996)

 Seria Rhada (sub pseudonimul Robert Cham Gilman)
 The Warlock of Rhada (1965)
 The Rebel of Rhada (1968)
 The Navigator of Rhada (1969)
 The Starkahn of Rhada (1970)

Romane
 Night of Fire and Snow (1957)
 Dark December (196')
 A Certainty of Love (1966)
 The Gate of Hell (1967)
 Order of Battle (1968)
 The Clash of Distant Thunder (1968, ca A. C. Marin)
 A Little Time for Laughter (1969)
 Rise With the Wind (1969, ca A. C. Marin)
 A Storm of Spears (1970, ca A. C. Marin)
 Between the Thunder and the Sun (1971)
 The Landlocked Man (1972)
 The Hastings Conspiracy (1980)
 The Burning Mountain (1983)
 The Marburg Chronicles (1985)
 A Land of Mirrors (1988)
 Wars and Winters (1993)
 The Eighth Day of the Week (1994)

Alte romane
 Hero Driver (1954)
 Thirty-Four East (1974)
 The Dragon (1977)
 The Apocalypse Brigade (1981)
 Show Me a Hero (1987)

Povestiri
 Age of Unreason (1947, ca Alfred Coppel, Jr.)
 Jinx Ship to the Rescue (1948, ca Alfred Coppel, Jr.)
 Runaway (1949, ca Alfred Coppel, Jr.)
 The Starbusters (1949)
 Secret Weapon (1949)
 Captain Midas (1949, ca Alfred Coppel, Jr.)
 Flight from Time (1949, ca Alfred Coppel, Jr.)
 What Goes Up (1950)
 Goldfish Bowl (1950, ca Alfred J. Coppel, Jr.)
 The First Man on the Moon (1950)
 Warrior-Maid of Mars (1950, ca Alfred Coppel, Jr.)
 My Brother's Keeper (1950)
 The Metal Smile (1950)
 The Rebel of Valkyr (1950, ca Alfred Coppel, Jr.)
 Half-Life (1950)
 The Last Two Alive! (1950, ca Alfred Coppel, Jr.)
 The Terror (1950)
 Star Tamer (1950)
 Earthbound... (1950)
 Task to Luna (1951)
 Forbidden Weapon (1951)
 The Awful Weapon (1951)
 The Brain That Lost Its Head (1951)
 Tydore's Gift (1951)
 Wreck Off Triton (1951)
 Double Standard (1952)
 The Dreamer (1952)
 The Subversive (1952)
 Welcome (1952)
 Mother (1952)
 The Hunters (1952)
 The Exile (1952)
 Death Is Never Final (1952)
 ...And Goal To Go (1952)
 Defender of the Faith (1952)
 Legion of the Lost (1952)
 Blood Lands (1952)
 The Magellanics (1952)
 For Humans Only (1953)
 The Peacemaker (1953)
 Divided We Fall (1953)
 The Invader (1953)
 Turnover Point (1953, ca G. H. Rains)
 Homecoming (1953)
 Love Affair (1953, ca Derfla Leppoc)
 Preview of Peril (1953, ca Alfred Coppel, Jr.)
 The Flight of the Eagle (1953, ca Sol Galaxan)
 Turning Point (1953)
 The Guilty (1953)
 Meb (1954)
 Last Night of Summer (1954)
 Mars Is Ours (1954)
 Community Property (1954)
 Touch the Sky (1955)
 The Hills of Home (1956)
 The Fifth Stone (1956)
 For Sacred San Francisco (1969)
 Glory (excerpt) (1993)

Referințe și note

Legături externe

 A biography of Coppel in German
 Cover of "The Rebel of Rhada"

Vezi și
 Listă de scriitori americani
 Listă de autori de literatură științifico-fantastică

Nașteri în 1921
Decese în 2004
Scriitori americani
Scriitori americani de literatură științifico-fantastică

Alfred Coppel


Să zâmbească toți copii este un film românesc din 1957 regizat de Marta Meszaros.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1957 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1957

Să zâmbească toți copii


මේවාත් බලන්න
සැකිල්ල:සයිරස්-ගස

සටහන්

*: තහවුරු නොකළ පාලකයින්, බෙහිස්ටුන් අභිලේඛනය හේතුවෙනි.

ආශ්‍රේයයන්

රාජවංශ පෙළපත්

ඇකිමේනීය පවුල් ගස


Agave macroacantha ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Agaven (Agave). Ein englischer Trivialname ist "Black Spined Agave".

Beschreibung
Agave macroacantha wächst einzeln und formt einen kurzen Stamm. Die häufig sprossenden Rosetten sind klein. Die variablen, steifen, linealisch, bläulichen bis grauen Blätter sind 25 bis 35 cm lang und 2,5 bis 3 cm breit. Die welligen Blattränder sind gezahnt. Der dunkelbraune bis graue Enddorn ist 3 bis 3,5 cm lang.

Der rispige, schmale Blütenstand wird bis 2 m hoch. Die grünen, bereiften Blüten sind 50 bis 56 mm lang und erscheinen im oberen Bereich des Blütenstandes und reichen bis zur Spitze, an unregelmäßig angeordneten Verzweigungen. Manchmal bilden sich Bulbillen am Blütenstand. Die Blütenröhre ist bis 14 mm lang.

Die länglichen, dunkelbraunen dreikammerige Kapselfrüchte sind bis 45 mm lang und bis 20 mm breit. Die schwarzen Samen sind 6 bis 7 mm lang und 4 bis 5 mm breit.

Systematik und Verbreitung
Agave macroacantha wächst in Mexiko in begrenzten Regionen in den Bundesstaaten Puebla und Oaxaca an steinigen Hängen, in Gras- und Waldland. Sie ist vergesellschaftet mit Kakteen- und Sukkulentenarten.

Die Erstbeschreibung durch Joseph Gerhard Zuccarini ist 1833 veröffentlicht worden. Synonyme sind Agave flavescens , Agave besseriana , Agave subfalcata  und Agave oligophylla .

Agave macroacantha ist ein Vertreter der Gruppe Rigidae. Typisch ist der kurze Stamm mit relativ kleinen Blättern. Trelease listet eine große Anzahl von Synonymen aufgrund von Zuccarinis Werk auf.  Agave macroacantha wird im Botanischen Garten Huntington in San Marino in Kalifornien kultiviert.

Literatur
 August J. Breitung: Agave macroacantha. In: The Agaves. The Cactus & Succulent Journal Yearbook, 1968, S. 49–50.
 Howard Scott Gentry: Agaves of Continental North America. University of Arizona Press, 1982, S. 578–581.
 T. Heller: Agaven. Münster 2006, S. 104–105.
 Mary & Gary Irish: Agaves, Yuccas and related plants. A Gardener's Guide. Timber Press, 2000, S. 135–136. Pl. 23.
 J. Thiede: Agave macroacantha. In: Urs Eggli (Hrsg.): Sukkulenten-Lexikon. Einkeimblättrige Pflanzen (Monocotyledonen). Eugen Ulmer, Stuttgart 2001, ISBN 3-8001-3662-7, S. 44.
 W. Trelease: Agave macroacantha and allied Euagaves. In: Annual report. Band 18, 1907, S. 231–256.

Einzelnachweise

Weblinks

Agaven
Macroacantha

Agave macroacantha


Clinton getur átt við eftirfarandi:
 Bill Clinton
 George Clinton
 Hillary Clinton

Ættarnöfn

Clinton


No Control is the fourth album by American punk rock band Bad Religion, released on November 2, 1989, through Epitaph Records. Bad Religion began work on the album while touring in support of their previous album, Suffer (1988). No Control is stylistically faster than its predecessor, owing more to hardcore punk. Additionally, it was the first Bad Religion album not to feature a lineup change from the previous album.

No Control brought Bad Religion a small amount of success in Southern California as the band started to gather a following. By 1992, about 80,000 copies were sold and it is often considered to be a landmark in hardcore punk. It contains many of the band's live staples, such as "Change of Ideas", "Big Bang", "No Control", "Sometimes I Feel Like", "Automatic Man", "I Want to Conquer the World", "Sanity" and "You". Up until 2019, the only songs from No Control that had never been performed live were "Progress" and "The World Won't Stop".  The songs were live debuted when Bad Religion played the album in its entirety at the Roxy on April 5, 2019.

Background and recording
After a long-term hiatus, Bad Religion reformed in 1987 with a new lineup, releasing the studio album Suffer in 1988. Although Suffer was not a commercial success, the band earned a growing fan base in the underground music community and critical acclaim with that album and it managed to sell 4,000 copies. While Bad Religion continued touring in support of Suffer, Greg Graffin and Brett Gurewitz began writing songs in late 1988/early 1989 for the band's next record. Bassist Jay Bentley commented on the making of No Control, stating that "songs were being written all the time. I wouldn't go so far as to say an 'album's worth', but during the U.S. and subsequent European tour into '89, lots of ideas were coming to fruition. I would think that more songs were written during the down time between tours and 'perfected' on the road." Recording for No Control took place in June 1989 at Westbeach Recorders, where Suffer was made, and it was the band's first experience recording an album on a half-inch two track. Gurewitz noted that he put every track through a compellor by using Aphex Systems, then, having completed this, he decided he hated the "weird sound" this had produced. As a result, he recalls spending a great deal of effort during the mixing stage to remove the compression. The overall result was an "aggressive and distinctive" sound which he now favors. Contrary to rumor, "21st Century (Digital Boy)" (which appears on Against the Grain and again on Stranger than Fiction) was not written and recorded for this album.

Release and reception

No Control was released through Epitaph Records on November 2, 1989. By the time it was released, Bad Religion had become one of the most critically praised hardcore punk bands of the time, in spite of lack of mainstream success. 12,000 copies of No Control were originally shipped, and later ended up selling 60,000, according to Bentley. Imported copies of No Control to West Germany were repackaged with a limited edition bootleg 7" of their debut self-titled EP (1981). By 1992, No Control had sold at least 80,000 copies, becoming the band's fourth best-selling album at the time (their next album Against the Grain sold approximately 90,000 copies, while its follow-up Generator sold 85,000 and 'Suffer sold 88,000).

The album has received generally favorable reviews in the years since its initial release, with several reviewers having deemed No Control one of Bad Religion's best albums. AllMusic's Johnny Loftus said that it "simply and forcefully continued the shift, delivering a pummel of melodic songwriting made sharp by Greg Graffin's populist cynicism and the stinging barbs of a twin-guitar strike...", and described the change as "welcome, as it makes the band sound that much more direct on principal cuts." Author Dave Thompson, in his book Alternative Rock (2000), found it to be polished to a "fine gleam," sounding "even tighter than Suffer, with even stronger songs."

In a May 2012 interview, Pennywise guitarist Fletcher Dragge stated that his band's tenth studio album All or Nothing had inspired guitarist Brett Gurewitz to write "another No Control". Rise Against cited the album as one of their 12 key influences, alongside works by Dead Kennedys, Fugazi and Jawbreaker.

On June 2, 2016, the song "Change of Ideas" was placed at No. 7 on Loudwire's top ten list "Greatest Songs Under One Minute Long".

 Track listing

 Release history

Other uses
 Track 3, "No Control" quotes Scottish natural historian James Hutton, "no vestige of a beginning, no prospect of an end."
 "Sometimes I Feel Like" was labeled as "Sometimes I Feel Like... *?!%+!*" on the disc to the original CD version.
 "Billy" was erroneously labeled as "Bizzy" on the cassette version.
 "The World Won't Stop" was also labeled as "The World Won't Stop Without You" on the disc to the original CD version. Also, in some software-based audio players and CD rippers that use CD lookup databases such as CDDB, "The World Won't Stop" is tagged as "The World Won't Stop Without You".
 "No Control" (along with Suffer) is also mentioned in the song "21st Century (Digital Boy)" (from 1990's Against the Grain and 1994's Stranger than Fiction), when band's guitarist Brett Gurewitz sings "tried to tell you about no control, but now I really don't know, and then you told me how bad you had to suffer, is that really all you have to offer"''.

Credits
 Greg Graffin – lead vocals
 Greg Hetson – guitar
 Brett Gurewitz – guitar, backing vocals
 Jay Bentley – bass guitar, backing vocals
 Pete Finestone – drums, percussion
 Eddie Schreyer – mastering
 Norman Moore – art direction
 Pierre Deauville – art direction

References
Citations

Sources

External links

No Control (reissue) at YouTube (streamed copy where licensed)

Bad Religion albums
1989 albums
Epitaph Records albums

No Control (Bad Religion album)


උතුරු අප්‍රිකානු ඇතා (ලොක්සොඩොන්ටා ඇෆ්රිකානා ෆේරෝඑන්සිස්) යනු පුරාතන රෝමානු කාලයෙහිදී වඳ බවට පත්වන තෙක් උතුරු අප්‍රිකාවේ ජීවත්වුනු, සමහරවිට අප්‍රිකානු ලැහැබ් ඇතාගේ (ලොක්සොඩොන්ටා ඇෆ්රිකානා) උපවිශේෂයක් හෝ, සමහරවිට වෙනස් ඇත් විශේෂයක් හෝ වෙයි. රෝමානු ජනරජය සමග ඔවුන්ගේ අර්බුදය වූ පියුනික් යුද්ධ වලදී කාර්තේජ්වරු විසින් භාවිතා කෙරුනු පසිඳු යුද්ධ ඇතුන් වූයේ මොවුන්ය. උපවිශේෂය විධිමත් ලෙසින් විස්තර කෙරුනද, වර්ගීකරණවිද්‍යාඥයින් විසින් එය පුළුල් ලෙස පිළිනොගැනිණි. මෙම සත්ත්වයා සඳහා වෙනත් නම් අතර උතුරු අප්‍රිකානු වන ඇතා, කාර්තජිනියානු ඇතා, සහ ඇට්ලස් ඇතා යන ඒවා වෙති.  ආරම්භයේදී, ඌගේ ස්වභාවික පරාසය බොහෝවිට උතුරු අප්‍රිකාව පුරා පැතිර එයින් පහළ දෙසට වූ  වර්තමාන සුඩාන සහ එරිට්‍රෙයානු වෙරළ දක්වා විහිදෙන්නට ඇත.

ආශ්‍රිත

වඳවී ගිය ක්ෂීරපායියෝ
ඇත්තු
සහරාවේ සත්ත්ව සංහතිය
අප්‍රිකාවේ වඳවී ගිය ක්ෂීරපායියෝ
අප්‍රිකාවේ මහා සත්ත්ව සංහතිය
හොලොසීන වඳවී යෑම්

උතුරු අප්‍රිකානු ඇතා


Europa Europa (, lit., "Hitler Youth Salomon") is a 1990 historical war drama film directed by Agnieszka Holland, and starring Marco Hofschneider, Julie Delpy, Hanns Zischler, and André Wilms. It is based on the 1989 autobiography of Solomon Perel, a German-Jewish boy who escaped the Holocaust by masquerading as a Nazi and joining the Hitler Youth. Perel himself appears briefly as "himself" in the film's finale. The film's title refers to World War II's division of continental Europe, resulting in a constant national shift of allegiances, identities, and front lines.

The film is an international co-production between the German company CCC Film and companies in France and Poland. Europa Europa won the Golden Globe Award for Best Foreign Language Film, and received an Academy Award nomination for Best Adapted Screenplay in 1992.

Plot
In 1938, in Nazi Germany, on the eve of thirteen-year-old Solomon "Solek" Perel's bar mitzvah, Kristallnacht occurs. Solek evades the Nazis and later learns that his sister has been murdered. His father decides the family will move to his birthplace of Łódź in Poland, believing it will be safer there. Less than a year later, World War II begins, and Germany invades Poland. Solek's family decides he and his brother Isaak should flee to Eastern Europe. The brothers head for the eastern border of Poland, only to learn the Soviets have invaded. The brothers are separated, and Solek ends up in a Soviet orphanage in Grodno with other Polish refugee children.

Solek lives in the orphanage for two years, where he joins the Komsomol, receives a communist education, and learns Russian. He takes a romantic interest in Inna, a young instructor who defends him when the authorities discover his class origin is bourgeois. Solek receives a letter from his parents informing him of their imprisonment in the Łódź Ghetto.

Solek is captured by German soldiers during the German invasion of the Soviet Union and finds himself amongst Soviet prisoners. As the Germans single out the Jews and commissars for execution, Solek hides his identity papers and tells the Germans he is "Josef Peters", a "Volksdeutscher" from a Baltic German family in Latvia. Believing "Josef" was in the orphanage because his parents were killed by the Soviets, the soldiers promise him vengeance. The unit adopts Solek as their interpreter, due to his fluency in German and Russian.

Solek avoids any public bathing or urinating, as his circumcised penis would expose him as a Jew. German soldier Robert, however, later discovers his secret. Robert is homosexual and promises solidarity to Solek, as both have secrets that Germany would kill them for. During combat, Robert is killed, and Solek, the lone survivor of his unit, attempts to reach the Soviets. As he crosses a bridge, German soldiers charge across behind him, and the Soviet troops surrender; Solek is hailed as a hero. The company commander decides to adopt Solek and send him to the elite Hitler Youth Academy in Braunschweig, to receive a Nazi education.

At the school, Solek attempts to disguise his circumcision with string and rubber bands to simulate a foreskin. Leni, a member of the Bund Deutscher Mädel who serves meals at the Academy, becomes infatuated with Solek. He returns her affections, but does not consummate their relationship for fear of exposing himself. The two part ways after Leni makes anti-Semitic remarks to Solek.

During his leave from the Academy, Solek travels to Łódź to find his family; however, the ghetto is sealed off and guarded. Solek rides a tram that travels through the ghetto, observing sights of tortured and starved people. Later, Solek visits Leni's mother, who does not sympathize with the Nazis. She tells him Leni is pregnant by Solek's roommate, Gerd, and will give up the child to the "Lebensborn" program. When Leni's mother presses Josef on his identity, he breaks down and confesses he is Jewish; she promises not to betray him.

Solek is summoned to the Gestapo offices. There, he is prodded about his supposed parentage and is asked to show a "Certificate of Racial Purity". When Solek claims the certificate is in Grodno, the Gestapo official says he will send for it. As Solek leaves to meet with Gerd, the building is destroyed by Allied bombs; Solek survives while Gerd dies in the bombing.

As Soviet troops close in on Berlin, the Hitler Youth are sent to the front lines. Solek deserts his unit and surrenders to the Soviets. His captors doubt that he is a Jew and accuse him of being a traitor. There, Solek learns of the Nazi death camps. The Soviets are about to have him shot when Solek's brother Isaak, just released from a camp, recognizes Solek. Isaak reveals their parents were killed years prior when the Łódź Ghetto was "liquidated". Shortly thereafter, Solek emigrates to the British Mandate of Palestine.

The real Solomon Perel, seen in modern day, sings as the film fades to a close.

Cast

Release

Box office
The film was given a limited release in the United States on 28 June 1991, and grossed $31,433 in its opening weekend in two theaters. Its final international gross was US$5,575,738.

Reception
Europa Europa received widespread acclaim from critics. Europa Europa has an approval rating of 95% on review aggregator website Rotten Tomatoes, based on 21 reviews, and an average rating of 7.8/10.

Writing for the Los Angeles Times, critic Michael Wilmington lauded the film's multi-faceted structure, calling Europa Europa "a tense suspense story, an ironic romance, and a truly black comedy — all driving toward a dark crisis of identity".

In a positive review, Janet Maslin of The New York Times said it "accomplishes what every film about the Holocaust seeks to achieve: It brings new immediacy to the outrage by locating specific, wrenching details that transcend cliche".

Hal Hinson, of The Washington Post, praised the direction, saying "Holland isn't a dour moral instructor; she's an ironist with a deft ability to capture the absurd aspects of her material and keep them in balance with the tragic". Hinson commended the film for its "[awareness] of the toll [Solly's] shape-shifting compromises exacts". Desson Howe, also of The Post, was more critical, citing the film's "emotional distance", and, similarly to Maslin, said the film did not fully probe Solly's conscience.

Best Foreign Film controversy
As it won four major "best foreign-language film" prizes from American critics' groups of the 1991 awards season, Europa Europa was strongly regarded as a contender for a Best Foreign Film Oscar for the 64th Academy Awards ceremony. However, the German Export Film Union, which oversaw the Oscar selection committee for German films, declined to submit the film for a nomination. The committee reasoned the film did not meet certain eligibility criteria, such as not qualifying as a German film. However, the film was a co-production between Germany, Poland, and France; in addition, much of the film is spoken in German, while the film's producer and much of the cast and crew is German. Export committee members reportedly called the film "junk" and "an embarrassment". The film's unconventional use of black comedy, as opposed to full tragedy, in a Holocaust film has been speculated to be a main cause for the committee's omission. The omission prompted leading German film-makers to write a public letter of support for the film and its director, Agnieszka Holland. The letter signees included Werner Herzog, Wolfgang Petersen, and Wim Wenders.

Despite the film's omission, it went on to be a critical and commercial success in the United States, where it became the second most successful German film, after 1981's Das Boot, and received an Academy Award nomination for Best Adapted Screenplay.

Accolades

Home media
The film was released on DVD by MGM Home Entertainment on March 4, 2003. The Criterion Collection released a special edition Blu-ray of the film on July 9, 2019.

References

External links

Europa Europa: Border States an essay by Amy Taubin at the Criterion Collection
A Life Stranger Than the Movie, 'Europa, Europa,' Based on It an interview with Solomon Perel

1990 drama films
1990 LGBT-related films
1990 multilingual films
1990s French films
1990s German films
1990s German-language films
1990s Polish-language films
1990s war drama films
Best Foreign Language Film Golden Globe winners
Biographical films about writers
Films about Nazi Germany
Films based on biographies
Films directed by Agnieszka Holland
Films scored by Zbigniew Preisner
Films set in Belarus
Films set in Germany
Films set in Łódź
Films set in the Soviet Union
French coming-of-age drama films
French LGBT-related films
French multilingual films
French war drama films
French World War II films
German coming-of-age drama films
German LGBT-related films
German multilingual films
German war drama films
German World War II films
Holocaust films
LGBT-related drama films
LGBT-related films based on actual events
Polish LGBT-related films
Polish multilingual films
Polish war drama films
Polish World War II films
World War II films based on actual events

Europa Europa


Flor sem Tempo é uma telenovela portuguesa produzida pela SP Televisão que é exibida pela SIC desde 30 de janeiro de 2023, substituindo Por Ti e sendo substituída por Mar Aberto. É a "33.ª novela" do canal.

Escrita por Inês Gomes, tem a colaboração de Cândida Ribeiro, Rita Roberto, Ana Casaca, Ana Vasques, José Pinto Carneiro e Manuel Carneiro, a direção de Jorge Queiroga, a direção artística de Rui M. Silva, a direção de produção de Bruno Oliveira e a realização de Bruno M. Oliveira, Jorge Queiroga, Ricardo Inácio e Tiago Marques.

Conta com as atuações de Bárbara Branco, Francisco Froes, Albano Jerónimo, Maria João Bastos, Joana Santos, Luís Esparteiro, Cristina Homem de Mello e José Wallenstein nos papéis principais.

Sinopse
Catarina Valente, uma mulher que após cumprir uma pena de prisão, é libertada e decide ir ao encontro da sua mãe que desapareceu sem deixar rasto enquanto ela estava presa. Na procura pela mãe, apaixona-se perdidamente por Vasco, sem saber que ele pertence à poderosa família Torres, responsável pela misteriosa ausência de Leonor.

Os Torres são donos da quinta Chão da Serra – produtores de vinho – e também a familia mais poderosa de Vila Santa. O patriarca Fernando, nascido na vila, não esquece as origens humildes e tem ajudado praticamente toda a população da vila, empregando-os ou financiando organizações e clubes desportivos. É reconhecido como um homem justo e benemérito, bem diferente dos restantes herdeiros: os seus filhos e netos. Cada um dos herdeiros dos Torres ambiciona ser o seu sucessor, especialmente Caetana.

Ela é uma mulher muito ambiciosa que cresceu numa família de homens e, muito por causa disso, sempre sentiu a necessidade de se impor o dobro ao irmão e aos primos, mas principalmente ao avô Fernando, que sempre a preteriu a favor de Vasco. No passado, Caetana cometeu um erro quando estava na faculdade e engravidou de um colega – Bernardo Tourais. Na altura, congelou a matrícula durante um ano e casou com Bernardo, com quem viveu uma paixão avassaladora, mas ele acabou por ter de fugir de Portugal, acusado de tráfico de medicamentos na farmácia que geria com a mulher. Caetana é competente, mas muito ambiciosa e convencida de que é melhor gestora do que a família. Acredita que devia estar à frente das empresas e substituir o avô, que, na sua opinião, está ultrapassado. Fernando já percebeu que a neta tem ideias opostas às suas. Pode ser muito perigosa, portanto não a vê como sucessora, mas isso não irá travar Caetana, que está disposta a tudo para provar o seu valor.

No momento em que Fernando sente que precisa de preparar a sua sucessão, pede ao neto Vasco, que se encontrava a viajar pelo Mundo nos últimos tempos, para voltar a casa, uma vez que é o único herdeiro em que o patriarca confia, pois apenas ele se mantém longe das guerras familiares. Essa situação causa uma grande revolta em Caetana, que não vai olhar a meios para conseguir se tornar na sucessora de Fernando. No regresso de Vasco, ele cruza-se com Catarina, a filha da empregada desaparecida da quinta dos Torres.

Leonor era cozinheira dos Torres e teve um caso com Eduardo, acreditando que o amante ia deixar a mulher para ficar com ela, já que estava cansada de sustentar e cuidar de Jorge, que mais parece um miúdo do que um adulto. Eduardo foi dando esperanças a Leonor para manter a relação, mas sem nunca pensar em deixar Vitória, até porque em caso de divórcio ele acaba sem nada. Contudo, Vitória descobriu que o marido mantinha um caso com a empregada e despediu-a. Leonor não conseguiu justificar o despedimento ao marido, que queria ir confrontar os patrões dela, e acabou por admitir que tinha um caso com Eduardo. Jorge não aguentou o desgosto e embebedou-se. Os dois tiveram uma discussão e Jorge agrediu-a. "Apagou" devido ao álcool e só acordou no dia seguinte, para descobrir que a mulher tinha desaparecido. Não se lembra bem do que fez, mas está convencido de que matou Leonor. A Polícia descarta a hipótese de crime e alega que Leonor terá decidido abandonar o emprego e a família. Jorge decide calar-se, com medo, e o álcool passa a ser o seu refúgio e decide colocar as culpas nos Torres.

Para descobrir a verdade, Catarina muda-se para Vila Santa e infiltra-se na quinta da família para investigar, mas vai ser difícil ignorar que Vasco é da família que lhe "roubou" a mãe e ter que escolher o amor. Disposta a tudo, ela vai querer saber o que aconteceu à mãe, recorrendo, por vezes, a métodos fora da lei.

Uma família numerosa com vários segredos e conflitos, tanto de índole monetária como amorosa, que vão despertar paixões, ódios antigos e guerras em que todos se enfrentam e atraiçoam para ter mais poder. No meio disto, será o amor de Catarina e Vasco mais forte do que a verdade?

Elenco

Elenco principal

Elenco regular

Elenco juvenil

Participação especial

Elenco adicional

Produção

Desenvolvimento
Daniel Oliveira, diretor de programação da SIC, confirmou que a telenovela da autoria de Inês Gomes havia tido a sua sinopse aprovada e já se encontrava em pré-produção, tratando-se da substituta de Por Ti. "Caminhos Cruzados" foi o título provisório escolhido devido à existência de uma empresa de vinhos com o mesmo nome que serviu de inspiração para a sua escolha, uma vez que grande parte da história principal se baseia numa empresa de vinhos. O título oficial recaiu sobre "Flor sem Tempo", para retratar a busca incessante da protagonista pela mãe e as consequências do reencontro de ambas.

Os ensaios da telenovela começaram a 1 de novembro de 2022, tendo decorrido no dia 9 os testes de imagem. Os trabalhos da telenovela começaram ainda no mesmo mês, no dia 14, para uma parte do elenco da novela e para o restante elenco na semana seguinte, no dia 21, com gravações de interiores nos estúdios SP Televisão e de exteriores em Azeitão e nos arredores de Lisboa, como Cascais, que servem para dar vida à vila fictícia Vila Santa e Palmela no Hotel Casa Palmela, que serve para dar vida à mansão da família Torres e posteriormente em Gondomar, em maio de 2023. Albano Jerónimo terminou os trabalhos da telenovela a 6 de março de 2023, assim como Sandra Barata Belo terminou a 18 de maio e Maria João Bastos terminou a 16 de junho. O restante elenco terminou os trabalhos entre 6 e 10 de julho do mesmo ano.

Escolha do elenco
Bárbara Branco foi o primeiro nome coagitado para entrar na novela, uma vez que tinha acabado de ser contratada para uma série para a OPTO, estando prevista a entrada no elenco de uma das duas novelas da SIC que iriam começar as gravações em 2022, sendo oficialmente anunciada como a protagonista Catarina da segunda novela de 2022 a 6 de outubro de 2022, durante a emissão especial dedicada aos 30 anos da SIC. Francisco Froes, que esteve ausente da televisão desde o fim de Rebelde Way, foi confirmado que estaria de regresso às telenovelas para dar vida ao Vasco, formando par romântico principal da história juntamente com a personagem de Bárbara. A eles, juntaram-se Cristina Homem de Mello, Luís Esparteiro, Albano Jerónimo, Joana Santos, Maria João Bastos e ainda José Wallenstein, que regressa à SIC 17 anos depois.

Maria João Luís, após ser transferida do elenco de Sangue Oculto para o elenco da novela para que tivesse mais algum tempo de descanso após o seu último papel em televisão, estava dada como certa no elenco mas acabou por prolongar o seu descanso do pequeno ecrã e não entrou na novela, sendo substituída por Luísa Cruz. Cláudia Vieira, Carolina Loureiro, Ivo Lucas e Paula Lobo Antunes também estavam dados como certos na novela, porém por motivos desconhecidos abandonaram a trama, o que causou o desaparecimento da personagem de Cláudia na história e a substituição das personagens iniciais de Ivo e Paula que foram distribuidas a João Maneira e Sandra Barata Belo, ao contrário de Carolina que nunca teve uma personagem atribuída.

Com a saída de Marina Mota da TVI, foi confirmado o seu regresso à SIC juntamente com a presença da atriz no elenco da telenovela. Rita Ribeiro e João Lagarto também trocaram a TVI pela SIC para entrar na novela e, mais tarde, também Joaquim Horta para reforçar o elenco da novela. Custódia Gallego estaria dada como certa para se mudar para a TVI e se juntar ao elenco da próxima novela do canal, mas acabou por aceitar o convite de Daniel Oliveira de se manter na SIC e participar na novela. Rita Blanco, Alexandra Lencastre, Joana Aguiar, Dânia Neto, Vítor Silva Costa, Débora Monteiro, Diogo Amaral, Bruna Quintas, Diogo Valsassina, Luís Ganito, Fernando Luís, Jorge Corrula, Rui Morrison, Gonçalo Diniz, João Bettencourt, Mariana Cardoso e Bia Wong constituem o restante elenco, a par de Lara Chelinho, Ricardo Mata Ribeiro e Francisco Valente que constituem o elenco juvenil da novela.

Exibição
Inicialmente programada para ser exibida na 2.ª faixa, Flor sem Tempo foi promovida para a 1.ª faixa aquando da sua estreia a 30 de janeiro de 2023, transferindo Sangue Oculto para a 2.ª faixa devido às suas baixas audiências e substituindo Por Ti. Devido às suas fracas audiências perante a concorrência, acabou por ser transferida para a sua faixa inicial a 20 de fevereiro.

Divulgação
A promoção arrancou a 24 de dezembro de 2022, sem qualquer menção ao título da novela, com foco na protagonista de Bárbara Branco. Num segundo teaser lançado a 4 de janeiro de 2023, que também é focado na protagonista de Bárbara, começou a ser mencionado o título da novela. Ainda durante o mês de janeiro, foram lançados novos teasers, com foco tanto na história principal como nos restantes núcleos de personagens.

Tema de genérico
"Flor sem Tempo", canção interpretada por Paulo de Carvalho, foi anunciada como tema de genérico a 14 de janeiro de 2023, tratando-se de uma nova versão interpretada pela protagonista da novela Bárbara Branco e com o arranjo e direção de orquestra de Martim Sousa Tavares.

Transmissão na OPTO
Na OPTO, a plataforma de streaming da SIC, a novela teve todos os seus episódios de exibição na SIC disponibilizados na plataforma, tendo em todos os seus episódios antestreias com um ou vários dias de antecedência à emissão dos episódios, à exceção do 1º episódio.

Músicas

Audiências
"Flor Sem Tempo" estreou a 30 de janeiro de 2023 com 10.5 de rating e 21.4% de share, com cerca de 995.300 espectadores, na liderança, com um pico de 11.1 de audiência e 22.8% de share.

O segundo episódio de "Flor Sem Tempo" rendeu uma audiência média de 9.4 com um share correspondente de 20.2%. Com 890.200 espectadores, teve um pico de 10.7/21.5%.

Ligações externas

2023 na televisão em Portugal
Telenovelas em português

Flor sem Tempo


Ferhat Paşa Antlaşması, III. Murat devrinde 21 Mart 1590 tarihinde Osmanlı Devleti'yle Safevilerin yönettiği İran arasında imzalanmış bir barış antlaşmasıdır. 1578-1590 Osmanlı-Safevî Savaşı'nı sona erdirmiştir, aynı zamanda Duraklama döneminin ilk antlaşmasıdır.

Kafkasları tamamen ellerine geçirmek isteyen Osmanlılar, 1583-1590 yılları arasında devamlı olarak Safevilerin üzerine seferler düzenlediler. 11 Mayıs 1583'te Meşaleler Muharebesi denilen çarpışmayla başlayan Osmanlı seferleri 1590'da imzalanan Ferhat Paşa Antlaşması ile sona erdi. Anlaşma sonucunda Tebriz, Karabağ, Gürcistan, Dağıstan ve Şirvan Osmanlılara bırakıldı. Bu antlaşma ile Osmanlılar doğudaki en geniş sınırlarına ulaşmışlardır. Yapılan bu antlaşma III. Mehmet döneminde Safeviler tarafından ihlal edilmiştir.

Ayrıca bakınız
1578-1590 Osmanlı-İran Savaşı

Kaynakça

Konuyla ilgili yayınlarlar
 Yücel, Yaşar ve Sevim, Ali (1991) Türkiye Tarihi Cilt:III, Ankara:AKDTYKTTK Yayınları, say. 21-23, 43-44

Safevîler
İran-Osmanlı İmparatorluğu antlaşmaları
16. yüzyılda İran
16. yüzyılda Gürcistan
1590'larda Osmanlı İmparatorluğu
1590'da Asya
1590'da Avrupa
1590'larda antlaşmalar
1590'da hukuk

Ferhat Paşa Antlaşması


Fyrstendømmet Bulgarien () var en de facto uafhængig stat, men de jure en vasalstat under Det Osmanniske Riges suverænitet. Fyrstendømmet blev etableret af Berlin-traktaten i 1878.

Noter

Bulgariens historie
Bulgarien
Forhenværende lande på Balkan

Fyrstendømmet Bulgarien


مشفى تشرين العسكري؛ هو إحدى المشافي العسكرية في سوريا. يتبع لوزارة الدفاع. يقع في محافظة دمشق في منطقة برزة. يقدم خدمات طبية للمدنيين والعسكريين.

يدير المشفى الدكتور مفيد درويش

خدمات المشفى
يتألف بناء المشفى من 10 طوابق، وتلحق بالمشفى مجموعة من المباني الملحقة.

يتضمن المشفى عدداً من شعب الإقامة يصل عددها إلى 39 شعبة، وكوادر طبية وتمريضية على مستوى عال من الكفاءة والتدريب. ويقدم العديد من الخدمات التخصصية منها:

طفل الأنبوب - عمليات القلب المفتوح - عمليات القلب الصناعي - القثطرة القلبية - زرع النقي - عمليات العمود الفقري.

كما تتوفر في المشفى أحدث التجهيزات الطبية للتشخيص والعلاج ومنها: جهاز المرنان - جهاز القثطرة القلبية - جهاز الطبقي المحوري - أجهزة الأشعة - أجهزة الإيكو بأنواعها - أجهزة غسيل الكلية - أجهزة التفتيت - أجهزة مخبرية لمعظم أنواع التحليل الطبية.

التأسيس
تم وضع حجر الأساس لمشروع مشفى تشرين العسكري في الثامن من آذار عام 1975م. وبدأ العمل جدياً في هذا المشروع في أيار عام 1976م. تم افتتاح المشفى في السادس من تشرين عام 1982م.

مراجع

مستشفيات سوريا

مشفى تشرين العسكري