Ontario County may refer to:

Ontario County, New York, United States
Ontario County, Ontario, a former county in Canada
Bradford County, Pennsylvania, United States, known as Ontario County until 1812

Ontario County


The Nation har flere betydninger:

Aviser:
The Nation (Nigeria), en nigeriansk avis, udgivet siden 2006.
The Nation (Pakistan), en engelsksproget pakistansk avis
The Nation (Thailand), en engelsksproget thailandsk avis, grundlagt 1971
The Nation (USA), et amerikansk ugemagasin, grundlagt 1865

Områder:
The Nation (Ontario), område i Ontario, Canada

Referncer

The Nation


Tobruk Libya'nın kuzeydoğusunda bulunan önemli bir liman kentidir. Nüfusu tahmini 172,500 civarındadır.

Tarihi
Eski Yunanların Antipyrgos adıyla kurdukları tarım kolonisi kentin temeli sayılmaktadır. Tarihi çok eskilere dayanan kent, zamanla kervan yoları üzerinde önemli bir durak noktası haline geldi. Stratejik olarak önemli bir yere sahip olan Tobruk, 22 Aralık 1911'de İtalyanların eline geçti. Libya'nın tek doğal limanı olan Tobruk II. Dünya Savaşı sırasında ağır hasar gördü. Savaş sırasında birkaç kez el değiştirdikten sonra el-Alameyn saldırısının sonucunda İngilizlerin eline geçti. Sonraki yıllarda Libya kralı I. İdris döneminde yönetim merkezi olarak kullanıldı. 515 km güneydeki Sariri petrol havzasına boru hattıyla bağlı olan Mersaü'l-Harika limanının açılmasıyla 1960'larda hızla büyümeye başladı. Günümüzde tahminen 150.000-180.000 bin arası bir nüfusa sahiptir.

Ticari yapı

Tobruk ticaret için zor bir bölgedir. Konteyner taşımacılığı yapan birçok firma sadece Mısrata, Trablus ve Bingazi'ye uğrar. Bu noktalardan Torbuk'a ise sadece iç taşıma kullanılmak zorundadır. Zira dediğimiz gibi bölge zor bir bölgedir. Ayrıca bölgeye iş için gidecek olan insanlar otel rezervasyonlarını Trablus'tan yapmaktadır, çünkü o şehir dışındaki yerler güvenli ve konforlu sayılmamaktadır.

Libya'daki şehirler
Akdeniz'e kıyısı olan yerleşim birimleri
Sirenayka

Tobruk


Anisocnemus es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Anisocnemus amblygonus Shpeley & Ball, 1978
 Anisocnemus validu Chaudoir, 1843

Referencias

Enlaces externos

 ION
 Nomenclator Zoologicus
 Carabidae of the World

Harpalina

Anisocnemus


Bill Kaulitz (Leipzig, 1. rujna 1989.), poznat i kao Billy (stilizirano BILLY), njemački je pjevač i kantautor. Najpoznatiji je kao pjevač pop rock sastava Tokio Hotel.

Rane godine
Rođen je 1. rujna 1989. u Leipzigu u tadašnjoj Istočnoj Njemačkoj. Njegov je brat blizanac Tom stariji od njega deset minuta. Njegovi roditelji Simone Kaulitz i Jörg W. rastali su se kad je Kaulitz imao sedam godina. Simone se 1. kolovoza 2009. udala za Gordona Trümpera, gitarista njemačke rock skupine Fatun, s kojim je tada bila 12 godina u vezi.

Kaulitz se rano počeo baviti pjevanjem, a Tom sviranjem gitare. Trümper je primijetio da se blizanci zanimaju za glazbu, pa im je pomogao osnovati sastav. Kaulitz je u nekoliko intervjua izjavio da je počeo pisati pjesme s bratom kad su imali sedam godina.

Karijera

Početci (1999. – 2003.)
Braća su kao desetogodišnjaci počela nastupati u Magdeburgu nedaleko od rodnoga grada Loitschea. Održavali su manje koncerte, no još nisu bili poznati. Budući da su nastupali bez bubnjara i basista, oslanjali su se na klavijaturu kojom su zamjenjivali sve ostale instrumentalne dionice.

Kad su navršili dvanaest godina, upoznali su Georga Listinga (koji je tad imao 14 godina) i Gustava Schäfera (tada trinaestogodišnjaka) – bili su u publici na jednom od nastupa. Listing i Schäfer bili su prijatelji i nakon nastupa su se pridružili skupini. Grupa je ubrzo promijenila ime u "Devilish" jer je u to vrijeme objavljen članak koji ju je nazivao "vraški dobrom" ("devilishly great"). Njih četvero nastavljali su održavati koncerte; krajem 2002. ili početkom 2003. sastav se pojavio na manje poznatom njemačkom informativnom programu, no veću pozornost nije dobio dok se Kaulitz nije prijavio u talent showu "Star Search".

Prvi uradci
Godine 2005. David Jost, menadžer skupine, ugovorio je sastanak s Interscope Recordsom i Tokio Hotel potpisao je ugovor s tim izdavačem. Krajem te godine objavio je debitantski album Schrei ("Vrisak"). Prvi singl objavljen s tog albuma jest "Durch den Monsun" ("Kroz monsun"), koji se istog mjeseca pojavio na prvom mjestu njemačke ljestvice singlova.

Prva turneja i daljnji uspjeh

Nakon objave tog albuma Tokio Hotel otišao je na njemačku turneju, tijekom koje je snimljen i koncertni DVD. Kaulitz je bio zapažen po energičnosti i harmoniziranju s obožavateljima (često bi publici prepuštao pjevanje stihova).

Godine 2006. Kaulitz je posudio glas Arthuru u njemačkoj inačici filma Arthur u zemlji Minimoya.

Nakon turneje Tokio Hotel vratio se u studio i počeo raditi na drugom albumu Zimmer 483 (Soba 483), koji je objavljen u veljači 2007. Četiri su pjesme s uratka objavljene kao singlovi: "Übers Ende der Welt" ("Iznad kraja svijeta" – objavljen kao "Ready, Set, Go!"), "Spring nicht" ("Ne skači"), "An deiner Seite (Ich bin da)" ("Pokraj tebe (se nalazim)" – objavljen kao "By Your Side") i "Heilig" ("Svet" – objavljen kao "Sacred"); potonji je singl objavljen 2008.

Da bi podržao Zimmer 483, Tokio Hotel otišao je na europsku turneju, tijekom koje je snimljen još jedan koncertni DVD.

Međunarodni uspjeh (2007. – 2008.)

Budući da se krug obožavatelja skupine počeo širiti Zapadom, Kaulitz i ostatak skupine odlučili su ponovno snimiti izabrane pjesme s prethodno objavljenih dvaju albuma i njihove tekstove prevesti na engleski jezik. Te su se ponovno snimljene pjesme pojavile na prvom albumu Tokio Hotela na engleskom pod imenom Scream. Taj je uradak objavljen sredinom 2007. u Europi (dok je u državama u kojima se govori njemački jezik objavljen pod imenom Room 483).

S tog su albuma objavljena četiri singla: "Scream", "Monsoon", "Don't Jump" i "Ready, Set, Go!". Da bi podržao uradak, Tokio Hotel prvi je put napustio Europu i otišao u Sjedinjene Države.

Tijekom veljače 2008. sastav je održao pet koncerata u Sjevernoj Americi; prvi se održao u Kanadi, a posljednji u New Yorku. Nakon te turneje skupina se vratila u Europu da bi održala turneju 1000 Hotels Tour.

1000 Hotels Tour i zdravstveni problemi
Turneja 1000 Hotels Tour počela je 3. ožujka 2008. u Bruxellesu; izvorno se trebala održati i u Nizozemskoj, Luksemburgu, Francuskoj, Španjolskoj, Portugalu, Italiji i Skandinaviji, a trebala je trajati do 9. travnja. Međutim, 14. ožujka Kaulitz je počeo imati probleme s glasom usred nastupa u Marseilleu. Publika je češće pjevala od njega, a sastav je odsvirao šesnaest pjesama umjesto njih dvadeset i jednu.

Dva dana nakon toga grupa je otkazala koncert u Lisabonu nekoliko trenutaka prije njegova početka. Svi članovi skupine osim Kaulitza došli su na pozornicu i ispričali se obožavateljima; izjavili su da je Kaulitz bolestan i da putuje u Njemačku na pregled – održao je 43 koncerta bez odmora i upalilo mu se grlo. Zbog te se upale na njegovim glasnicama stvorila cista, koju je 30. ožujka morao ukloniti operacijom grkljana. Nije mogao govoriti deset dana i mjesec dana morao je ići logopedu.

Do svibnja 2008. Kaulitz se oporavio i sastav je promijenio datume nastupa za turneju 1000 Hotels Tour te dodao nekoliko koncerata na otvorenom. Turneja je završila 13. srpnja 2008. u belgijskom gradu Werchter i usprkos operaciji i privremenoj stanci bila je uspješna.

Humanoid (2008. – 2011.)
Od 2008. do 2009. Tokio Hotel snimao je novi album Humanoid, svoj drugi na engleskom i treći na njemačkom jeziku; sadrži više elemenata techna''' od prijašnjih uradaka. Objavljen je 6. listopada 2009., a manje od mjesec dana poslije sastav je osvojio nagradu za najbolju grupu na dodjeli nagrada EMA u Berlinu. S tog su albuma u rujnu 2009. objavljeni singlovi "Automatic" / "Automatisch", a u siječnju 2010. "World Behind My Wall" / "Lass uns laufen" ("Dajte nam da trčimo").

Kings of Suburbia i samostalni projekti (2012. – 2016.)

U svibnju 2012. Kaulitz se pojavio na pjesmi "If I Die Tomorrow" Far East Movementa; pjesma se nalazi na albumu Dirty Bass.

Godine 2013. Tokio Hotel najavio je objavu petog studijskog albuma Kings of Suburbia, a objavljen je 3. listopada 2014.

Godine 2016. Kaulitz je izjavio da se planira posvetiti samostalnom projektu pod imenom "Billy" (stilizirano kao BILLY). Njegov je prvi EP I'm Not OK objavljen 20. svibnja te godine.

Dream Machine (2016. – 2018.)
Šesti studijski album Tokio Hotela Dream Machine objavljen je 3. ožujka 2017.

U listopadu 2018. Kaulitz je gostovao na pjesmi "Vogel aus Gold" glazbenika Nissea. Pjesma se nalazi na njegovu albumu Ciao.

Melancholic Paradise i autobiografija (2018. – 2020.)
Godine 2018. sastav je objavio da radi na novom albumu i da će otići na turneju Melancholic Paradise. Singlovi "Melancholic Paradise", "When It Rains It Pours" i "Chateau" poimence su objavljeni 1. veljače, 5. travnja i 17. studenoga 2019.

Dio turneje Melancholic Paradise koji se trebao održati u Latinskoj Americi otkazan je 12. ožujka 2020. zbog pandemije COVID-19.

U kolovozu 2020. Kaulitz je izjavio da će skupina ponovno snimiti singlove "Durch den Monsun" i "Monsoon" i objaviti ih u listopadu 2020. u počast petnaestoj obljetnici objave tih singlova; "Durch den Monsun 2020" i "Monsoon 2020" naposljetku su poimence objavljeni 2. i 16. listopada 2020.

Kaulitz je napisao prvu autobiografiju "Career Suicide: Meine ersten dreißig Jahre" ("Mojih prvih trideset godina"); knjiga je napisana na njemačkom jeziku i izvorno je trebala biti objavljena 4. siječnja 2021., no na kraju je objavljena 1. veljače 2021.

Tokio Hotel je 11. prosinca te godine objavio novi singl "Berlin" na kojemu gostuje kanadska pjevačica VVAVES.

 Beyond the World tour i 2001 (2020. – danas)
Tokio Hotel je 7. prosinca 2020. najavio svoju novu turneju Beyond the World za jesen 2021. Kasnije je odgođena do travnja 2022. zbog pandemije COVID-19, te ponovno do travnja 2023. zbog rusko-ukrajinskog rata.

Dana 11. siječnja 2021. na službenim je stranicama sastava na Facebooku i Instagramu objavljeno da će objaviti novi singl "White Lies", na kojem je gostovao njemački EDM dua VIZE. Taj je singl objavljen 15. siječnja 2021. Iste godine Tokio Hotel je objavio singlove "Behind Blue Eyes" (obradu obradu istoimene pjesme The Who) s VIZE u svibnju, "Sorry Not Sorry" s njemačkim reperom Badchieff-om u kolovozu i "HERE COMES THE NIGHT" u listopadu.

Tokio Hotel je 2022. objavio singlove "Bad Love" 4. veljače, "HIM" 8. travnja, "When We Were Younger" 27. svibnja, "Fahr mit mir (4x4)" sa Kraftklubom 8. srpnja. Kako su i najavili, njihov sedmi studijski album zvan 2001 objavljen je 18. studenoga iste godine.

Ostali projekti
Godine 2009. ponovno je posudio glas liku Arthura u njemačkoj inačici nastavka filma Arthur u zemlji Minimoya. Godine je s Tokio Hotelom i estonskom pjevačicom Kerli snimio pjesmu "Strange" za film Alisa u zemlji čudesa i popratni CD s glazbom iz tog filma.

S bratom je postao fotomodel za udrugu PETA i zajedno su protestirali protiv iskorištavanja divljih životinja za zabavu. Početkom 2010. bio je model i za Dsquared.

Kaulitz je postao član žirija u desetoj sezoni emisije Deutschland sucht den Superstar. Godine 2019. bio je jedan od voditelja emisije Queen of Drags sa svojom šogoricom Heidi Klum.

Privatni život

Kaulitz i njegov brat blizanac Tom nekoć su živjeli u Hamburgu, no u listopadu 2010. preselili su se u Los Angeles zbog slučaja uhođenja i pljačke. Također su izjavili da ondje lakše mogu snimiti novi album jer njihov menadžer David Jost živi u blizini. Tom se 2019. oženio manekenkom Heidi Klum, a Bill je njezin blizak prijatelj.

Kaulitz je vegetarijanac i sudjelovao je u PETA-inim kampanjama.

Tjednik Der Spiegel izjavio je da je rasprava o Kaulitzovoj seksualnoj orijentaciji "vječna tema"; sam je Kulitz izjavio da ga ljudi najčešće ispituju o njoj, ali da uglavnom odbija razgovarati o tome. U studenome 2014. Kaulitz je na svojem blogu progovorio o ljubavi, određenjima i svojoj seksualnosti; nije izjavio koje je seksualne orijentacije, ali je komentirao: "Možda ću tek upoznati nekoga tko će mi zauvijek promijeniti život; ako se to dogodi, je li važno kojeg je spola ta osoba? Godine 2021. otkrio je da je u poliamornoj vezi sa svojim najboljim prijateljem i njegovom djevojkom.

Podržavao je politiku Angele Merkel, a tijekom njemačkih saveznih izbora 2017. podržao je CDU.

Problemi s uhođenjem
Krajem 2008. i početkom 2009. nekoliko je uhoditeljica uporno pratilo članove sastava; čak su pratile i njegova brata Toma Kaulitza do kuće njihovih roditelja te su potom napale njihovu majku. Uhođenje je naočigled prestalo nakon što je Tom u travnju 2009. navodno udario jednu od uhoditeljica na benzinskoj crpki i odvezao se automobilom. Međutim, u članku u tabloidu Bild pisalo je da bi Tom možda morao pred sud zbog napada na drugu osobu. Krajem prosinca 2009. optužbe protiv njega povučene su, no on je sam optužio djevojku koju je navodno udario za uhođenje. Kaulitz je izjavio da je provala u njihovu kuću u Njemačkoj natjerala braću da se presele u SAD.

Javni imidž

Na mrežnom se mjestu dw-world.com navodi da su Kaulitzu njegov izgled, mladost i neobična frizura priskrbili status ikone među mnogim tinejdžericama. Der Spiegel je izjavio da je Kaulitz ikona u zajednici LGBT osoba, što je Kaulitz i prihvatio. Uglavnom samostalno dizajnira svoju koncertnu odjeću, a stvara mu je njegov krojač. Sakuplja naramenice i "lud je za jaknama" – izjavio je da ima na stotine jakni u ormaru. Komentirao je da su njegov modni stil nadahnuli David Bowie (pogotovo u filmu Labirint iz 1986.), Nena, vampiri, pariški dućani iz druge ruke, upečatljiv nakit i Diorovi parfemi za muškarce. Kao utjecajne je osobe naveo i Stevena Tylera, Karla Lagerfelda i Hedija Slimanea.

Kaulitz se također zanima za tetovaže, a prvu je dobio kao petnaestogodišnjak. Na ruci ima tetovažu kostiju. Godine 2018. na svoju je desnu ruku dao tetovirati sliku svojeg uginulog psa Pumbe; tetovirao ga je Daniel Meyer.

U kolovozu 2008. čitatelji španjolskog časopisa ¡Hola! proglasili su ga najprivlačnijim pjevačem na pozornici. Dana 30. rujna 2008. u berlinskom je muzeju Madame Tussauds postavljena njegova voštana figura – u to je vrijeme imao devetnaest godina, pa je tako postao najmlađa osoba koja je ondje dobila takvu figuru. U prosincu 2008. MTV News proglasio ga je "šestim muškarcem godine".

U rujnu 2009. Karl Lagerfeld pozvao je Kaulitza da sudjeluje u snimanju fotografija za tridesetu obljetnicu postojanja časopisa Vogue u Njemačkoj. Lagerfeld ga je nazvao "drugom idejom Nijemca" i napisao da je taj pjevač postao superzvijezda i modna ikona.

U listopadu 2009. pojavio se na 11. mjestu popisa najbolje odjevenih u njemačkom časopisu GQ. Urednici su izjavili da su ga uvrstili na popis jer je njegov stil kitnjast, ali i zato što je bio voljan mijenjati ga i isprobati nove stvari. Dizajner Michael Michalsky izjavio je: "Bill Kaulitz jedinstven je i beskompromisan, živući pop-art. Voli se mijenjati – to je moda." Kaulitz je otvorio i zaključio modnu reviju Dsquared2 za jesen i zimu 2010. pjesmom "Screamin'".

Nakon što se preselio u SAD, Kaulitz je počeo njegovati muževniji stil. Izjavio je da je na prethodni stil znao utrošiti tri sata i da ga više nije mogao nadmašiti, pa da se novim izgledom dijelom odlučio "isprobati nešto novo, živjeti normalno i voljeti."

 Diskografija
 Kao samostalni glazbenik (BILLY)
 I'm Not OK (EP, 2016.)

 Devilish
 Devilish (samostalno objavljeno 2001.)

 Tokio Hotel
 Schrei (2005.)
 Zimmer 483 (2007.)
 Scream (2007.)
 Humanoid (2009.)
 Kings of Suburbia (2014.)
 Dream Machine (2017.)
 2001'' (2022.)

Izvori

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Njemački pjevači
Pop pjevači

Bill Kaulitz


Caufield ist der Familienname folgender Personen:
 Cole Caufield (* 2001), US-amerikanischer Eishockeyspieler
 Jay Caufield (* 1960), US-amerikanischer Eishockeyspieler
 LaNeishea Caufield (* 1980), US-amerikanische Basketballspielerin

Caufield


An Papilionanthe tricuspidata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Papilionanthe tricuspidata in nahilalakip ha genus nga Papilionanthe, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Lesser Sunda Is.. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Papilionanthe

Papilionanthe tricuspidata


Compagnons est une comédie dramatique française réalisée par François Favrat, et sortie en 2021.

Synopsis
Une jeune banlieusarde tente de se remettre sur le droit chemin en apprenant un métier exigeant mais passionnant à l'aide d'une association ouvrière.

Fiche technique
 Titre original : Compagnons
 Réalisation : François Favrat
 Scénario : Johanne Bernard et François Favrat
 Photographie : Jeanne Lapoirie
 Décors : Mathieu Menut
 Costumes : Caroline Spieth
 Montage : Clémence Samson
 Musique : Éric Neveux
 Son : Pierre Mertens et Stéphane Thiébaut
 Production : Romain Brémond et Daniel Preljocaj
 Coproduction : Cloé Garbay et Bastien Sirodot
 Sociétés de production : Soyouz Films, Wild Bunch et France 2
 Société de distribution : Wild Bunch
 Pays de production :
 Langue originale : français
 Format : couleur — 1,85:1
 Genre : comédie dramatique
 Durée :
 Dates de sortie :
 France :  (Arras Film Festival) ;  (en salles)
 Belgique :
 Québec :

Distribution
 Najaa Bensaid : Naëlle
 Agnès Jaoui : Hélène
 Pio Marmaï : Paul
 Soriba Dabo : Adama
 Tom Koko Bikusa : Likamba
 Youssouf Wague : Coca-man
 Mouad Habrani : Djibril
 Kevin Boudeau : Martin
 Sam Louwyck : Jorgen Ampe
 Geneviève Mnich : Elise Germain
 Louis Cristiani : Luis

Accueil

Box-office
Pour son premier jour d'exploitation, la comédie dramatique se place en deuxième position du box-office des nouveautés avec , dont 658 en avant-première, pour . Le long-métrage suit le film policier Maigret () et devance d'une courte tête Zaï zaï zaï zaï (). Pour sa première semaine d'exploitation en France, le film engrange 54 164 entrées.

Critique
La critique est globalement positive. « Passionnant » pour 20 Minutes, Les Fiches du cinéma parle d'un film « de bons sentiments et de situations quelque peu stéréotypées ». L'actrice Najaa Bensaid est également saluée par la critique. Le Monde parle d'une « embrouille peu crédible », Les Inrockuptibles parle d'une « insipide fable en forme de tract publicitaire ».

Le site Allociné donne une moyenne de 2,9/5 pour un consortium de  de presse.

Notes et références

Liens externes

Film français sorti en 2021
Comédie dramatique française
Film sur l'artisanat

Compagnons (film)


Károlyi es un apellido y una familia noble húngara. Puede referirse a:
 Béla Károlyi
 Gyula Károlyi
 Mihály Károlyi

Károlyi


هنا قائمة ببطولات أستراليا المفتوحة لسنة 1977 (في شهر ديسمبر):

الكبار

فردي رجال

فيتاس غيروالايتيس () هزم جون لويد (), 6-3, 7-6, 5-7, 3-6, 6-2

فردي سيدات

إيفون غولاغونغ () هزم هيلين غورلاي كاولي (), 6-3, 6-0

مراجع

أحداث ديسمبر 1977 الرياضية في أوقيانوسيا
أستراليا المفتوحة 1977
بطولات أستراليا المفتوحة حسب السنة
ملبورن في عقد 1970
كرة مضرب أسترالية في 1977
أحداث ديسمبر 1977 الرياضية في أستراليا

أستراليا المفتوحة 1977 (ديسمبر)


Píc-Nic es una serie de televisión chilena de género comedia romántica escrita por Daniel Castro. Se estrenó por Vía X el 16 de enero de 2012. La serie narra la historia sobre una novia que tras un rechazo se ve enfrentada al mundo de la soltería.

Argumento
Amanda Ericsson (Valentina Pollarolo) es una santiaguina de treinta años, que es plantada en el altar por su eterno novio. Despechada decide irse a Viña del Mar en busca del amor pero para salir de ese despecho encontrará nuevas experiencias y nuevos amores que la harán ir dejando las penas de lado y experimentar divertidas situaciones. Sus amigas serán sus mejores aliadas.

Reparto
 Valentina Pollarolo como Amanda Ericsson.
 Sebastián Arrigorriaga como Fernando Martínez, el atractivo vecino de Amanda, quien despierta su interés.
 Camila Ureta como Carola Fuentes, mejor amiga de Amanda.
 Antonella Orsini como Paula Bustamante, liberal amiga de Amanda.
 Rodrigo Pardow como Mauro González, mejor amigo de Amanda.
 Sofia Oportot como Romina Salas, chef el nuevo interés amoroso de Amanda.
 Rodrigo Otero como Francisco Tapia, novio de Carola.

Recurrentes
 Santiago Meneghello como Pedro Rodríguez, exnovio de Amanda; que es descubierto por Amanda besando a un hombre.
 Bárbara Mundt como Alicia Ericsson, madre de Amanda.
 Andrés Reyes como Vicente
 Natalie Dujovne como Luisa
 Koke Santa Ana

Referencias

Series de televisión de Chile
Televisión de Chile en 2012

Pic-Nic (serie de televisión)


Kvalifikationsrunder til EM i fodbold for kvinder 2013 afgjorde hvilke 11 hold der sammen med Sverige, der var vært for 2013-turneringen, skulle deltage i europamesterskabet.

Præliminær runde
Otte hold blev delt op i to grupper på fire hold. De to gruppevindere kvalificerede sig til selve kvalifikationsrunden. Lodtrækningen fandt sted den 3. december 2010. Kampene blev spillet fra 3. til 8. marts 2011. Værterne for de to præliminære runder fremhæves med kursiv.

Gruppe 1

Gruppe 2

Kvalifikationsrunde
De to vindere af præliminærrunden gik videre til de 36 toprangerede nationer, med undtagelse af Sverige, der allerede var kvalificeret, og spillede i fire grupper på fem hold og tre grupper på seks hold. Gruppevinderne og det højest rangerede hold blandt toerne kvalificerede sig til slutspillet. De andre seks toere skulle spille 3 play-off kampe og returkampe, hvor vinderne også gik videre til slutspillet. Denne runde løb fra september 2011 til september 2012.

Seeding

På grund af risikoen for at Bosnien og Henzegovinas fodboldforbund kunne blive suspenderet at FIFA, blev Bosnien og Herzegovina automatisk trukket i en sjete position i Gruppe 1 for at undgå risikoen for at stå tilbage med en gruppe på fem hold, der reduceres til fire hold. Lodtrækningen blev foretaget den 24. marts 2011.

Gruppe 1

Polen–Rusland kampen endte oprindeligt 0-2 men UEFA dømte resultatet til at Rusland vandt kampen 3-0.

Gruppe 2

Spaniens María Paz Vilas satte en ny turneringsrekord, da hun scorede syv mål mod Kasakhstan.

Gruppe 3

Gruppe 4

Gruppe 5

Gruppe 6

Gruppe 7

Ranking af toere
Det højest rangerede hold blandt toerne fra grupperne, kvalificerer sig automatisk til turneringen, mens resten af holdene på andenplads vil spille i en play-off runde. Eftersom at nogle grupper består af seks hold og nogle af fem hold, vil kampe mod hold på sjeteplads ikke tælle med i denne ranking. Som et resultat, blev i alt otte kampe der blev spillet mod hvert hold talt med i tabellen over rangering af toere.
Holland sluttede som den bedste toer.

Play-off runde
De seks hold der gik videre til play-off runden som toere, skulle spille mod hinanden, for at finde frem til de tre hold, der kvalificerede sig til slutspillet. Det blev afgjort med lodtrækning, hvem der skulle spille mod hvem i en hjemme og en udekamp. De tre nationer med de højeste UEFA koefficienter blev seedet og skulle spille deres 2. kamp på hjemmebane.
Lodtrækningen fandt sted fredag den 21. september 2012 kl. 12:45 lokal tid på UEFA hovedkvarteret i Nyon, Schweiz.

De seedede hold var Island,  og .

|}

Første kamp

Returkamp

Spanien vandt 4–3 sammenlagt.

Rusland vandt 3–1 sammenlagt.

Island vandt 6–4 sammenlagt.

Topscorere
Topscorere ved kvalifikationen til EM i fodbold for kvinder 2013 var følgende spillere:

Referencer

Eksterne henvisninger
 UEFA Women's Euro 2013 UEFAs officielle side.

2013
Fodbold i 2013

Kvalifikation til EM i fodbold for kvinder 2013


Arturo Cronia (Zadar, 13. prosinca 1896. – Padova, 11. svibnja 1967.), talijanski slavist

Životopis
Rodio se u Zadru. U rodnom gradu pohađao je škole, te u Grazu, Pragu i Padovi. Višegodišnji čelni padovanskog Instituta za slavensku filologiju i katedre za tzv. »srpsko-hrvatski jezik i književnost«. Školovan na zasadama slavenske filologije njemačke škole povezane s tradicijom austroslavizma. Djela mu obiluju raznim obrađenim temama iz književnosti i jezika istočne Europe ili Slavije, godinama nepoznate u Italiji. Opus mu čini više od četirista studija i članaka iz područja gramatologije, leksikografije, paleografije, dijalektologije, književne povijesti i kritike te komparativne književnosti. Za života ga se uzimalo za najpoznatijeg talijanskog kroatista jer je najviše radova posvetio hrvatskome jeziku i književnosti. Zbog jugoslavističkih zasada na školovanju na njemačkim učilištima, rad mu je zatrovan serbokroatizmom, što i danas karakterizira brojna njemačka sveučilišta. K tomu nikako se ne smije ispustiti iz obzira da je iz Zadra gdje su talijanaško-autonomaška dekroatizatorska ideologija imala zadnje uporište u austrijskoj Dalmaciji, kao i činjenici da mu je rodni grad bio iredentistima bio mostobran u međuratnom razdoblju te izvor frustracija nakon drugoga svjeetskog rata. Strastveni zagovornik latinsko-slavenske simbioze u dalmatinskoj i dubrovačkoj književnosti. Ta naginjanja umanjila su vrijednost njegovih radova, zbog čega je reagirala hrvatska književna historiografija. Cronia je ideološki tendenciozan, obilježen iredentizmom i serbokroatizmom koji mu je drugi obrambeni rov protiv hrvatstva. Svaki rad o hrvatskim djelima ima privjesak srpstva na prvome mjestu, radi potiskivanja hrvatskog identiteta. Zbog toga poriče neke od temelja hrvatske književnosti, poput izvornih vrijednosti glagoljice, humanizma i renesanse te baroka u Dalmaciji i Dubrovniku. Tvrdio je da je starija hrvatska književnost "legitimni i logični slijed talijanske književnosti", čija je "kopija ili kalk, očigledan odraz ili odjek" te tipično "jadranska književnost" koja živi samo dok je Venecija "presvijetla kraljica mare nostruma" te da u Dalmaciji tog doba "nema pisca koji ne otkriva talijanske prethodnike i čudesnu blagodat talijanske iradijacije".

Izvori

Životopisi, Zadar
Filolozi
Talijanski jezikoslovci
Slavisti

Arturo Cronia


Spjald Idrætsforening er en dansk idrætsforening, hjemhørende i Spjald. Foreningen blev grundlagt i 1938, men blev først i 1939 tilmeldt Jydsk Boldspil Union.

Fodbold
Klubbens bedste fodboldhold på herresiden spillede i 2017-18 i  Jyllandsserien.

Referencer

Fodboldklubber under DBU Jylland
Spjald
Etableret i 1938
Ringkøbing-Skjern Kommune

Spjald Idrætsforening


John W. Aaron (1943) é um ex-engenheiro da NASA e foi controlador de vôo durante o programa Apollo. Ele é amplamente creditado por salvar a missão Apollo 12 quando foi atingida por um raio logo após o lançamento, e também desempenhou um papel importante durante a crise da Apollo 13.

Carreira na NASA

Gemini
Quando chegou à NASA, Aaron foi treinado como EECOM, um controlador de voo com responsabilidade específica pelos sistemas elétricos, ambientais e de comunicação a bordo da espaçonave. Em 19 de janeiro de 1965, quando o Gemini 2 não tripulado foi lançado, ele já estava trabalhando no Controle da Missão como Chief EECOM Officer.

Apollo
Aaron direcionou seu trabalho como Chief EECOM Officer do Command & Service Module para o programa Apollo em 1967, onde continuou até 1969. Em 1969, ele passou a atuar como Chefe de Seção, Seção de Sistemas Elétricos, Elétricos e de Instrumentação, cargo que ocupou por 4 anos.

Apollo 12
Quando a Apollo 12 foi lançada em 14 de novembro de 1969, Aaron estava de plantão. Trinta e seis segundos após a decolagem, a espaçonave foi atingida por um raio, causando uma oscilação de energia. Os instrumentos começaram a funcionar mal e os dados de telemetria ficaram distorcidos. O diretor de voo, Gerry Griffin, esperava que ele tivesse que abortar a missão. No entanto, Aaron percebeu que já havia visto esse padrão estranho de telemetria.

Um ano antes do voo, Aaron estava observando um teste no Centro Espacial Kennedy quando notou algumas leituras de telemetria incomuns. Por iniciativa própria, ele rastreou essa anomalia até o obscuro sistema de Equipamentos de Condicionamento de Sinais (SCE) e se tornou um dos poucos controladores de voo familiarizados com o sistema e suas operações. Para o caso que primeiro chamou sua atenção para o sistema, as leituras normais poderiam ser restauradas colocando o SCE em sua configuração auxiliar, o que significava que ele funcionaria mesmo em condições de baixa tensão.

Aaron supôs que essa configuração também retornaria a telemetria da Apollo 12 ao normal. Quando ele fez a recomendação ao Diretor de Voo, "Voe, tente SCE para Aux", a maioria de seus colegas de controle de missão não tinha ideia do que ele estava falando. Tanto o diretor de voo quanto o CAPCOM Gerald P. Carr pediram que ele repetisse a recomendação. Aaron repetiu e Carr respondeu: "Que diabos é isso?" No entanto, ele transmitiu a ordem à tripulação: "Apollo 12, Houston. Tente SCE para auxiliar." Dick Gordon, um especialista em solo no CSM, bem como o piloto do módulo de comando da Apollo 12, estava familiarizado com a localização e a função do interruptor SCE e instruiu Alan Bean a colocá-lo em auxiliar. A telemetria foi imediatamente restaurada, permitindo que a missão continuasse. Isso rendeu a Aaron o respeito duradouro de seus colegas, que declararam que ele era um "homem de mísseis de olhos de aço".

Apollo 13
Aaron estava de folga quando ocorreu a explosão da Apollo 13, mas foi rapidamente chamado ao Controle da Missão para ajudar no esforço de resgate e recuperação. O Diretor de Voo Gene Kranz colocou Aaron no comando do orçamento da fonte de alimentação. Ele foi autorizado a vetar as ideias de outros engenheiros, particularmente quando afetavam o uso de energia dos módulos. Ele estava encarregado de racionar a energia da espaçonave durante o voo de retorno e concebeu uma sequência de ativação inovadora que permitiu que o Módulo de Comando entrasse novamente com segurança enquanto operava com energia limitada da bateria.

Ao contrário dos procedimentos existentes, ele ordenou que o sistema de instrumentação, que incluía telemetria, visibilidade e os transmissores para comunicações, fosse ligado por último, pouco antes da reentrada, e não primeiro. A ligação era um risco calculado. Sem o sistema de instrumentação, a tripulação e os controladores não saberiam com certeza se a partida a frio havia sido bem-sucedida até o último momento possível antes da reentrada. No entanto, sem a mudança, a cápsula teria esgotado seu suprimento de bateria antes do mergulho. O procedimento foi um sucesso, e a tripulação foi recuperada com segurança.

Carreira posterior
Após o término do programa Apollo Lunar Surface, Aaron permaneceu na NASA na Divisão de Software de Naves Espaciais subindo nas fileiras de assistente técnico do chefe em 1973 para chefe assistente em 1979 antes de assumir o papel de chefe 1981-1984.

A partir de 1984, ele trabalhou no projeto Space Station Freedom tornando-se gerente do escritório de projetos da estação espacial do Johnson Space Center durante 1989. Quatro anos depois, no entanto, ele foi forçado a renunciar ao cargo depois que o senador do Texas Robert Krueger o culpou por US $ 500 milhões de gastos excessivos no projeto da estação.

Aaron tornou-se gerente da Diretoria de Engenharia do Johnson Space Center em 1993 e permaneceu na diretoria até sua aposentadoria da NASA em 2000.

No filme
Aaron foi interpretado pelo ator Loren Dean no filme Apollo 13 de 1995. Aaron também foi interpretado por John Travis na minissérie de 1998 From the Earth to the Moon . Ele foi entrevistado no documentário da PBS Apollo 13: To the Edge and Back, e em dois documentários do History Channel sobre Mission Control, Failure Is Not an Option e Beyond the Moon: Failure Is Not an Option 2.

O filme de ficção científica de 2015, The Martian, contém uma referência ao título de "homem do míssil de olhos de aço" concedido a Aaron, assim como o episódio da segunda temporada de Legends of Tomorrow "Moonshot".

Em 2017, Aaron apareceu no documentário de David Fairhead, Mission Control: The Unsung Heroes of Apollo.

Notas

Referências e links externos

Relâmpago da Apollo 12
 Apollo 13, We Have a Solution, Stephen Cass, IEEE Spectrum, abril de 2005, acessado em 11 de fevereiro de 2006. (Agora requer um login. )

Controladores de voo da NASA
Pessoas vivas
Nascidos em 1943

John Aaron


Hicr Suresi (Arapça: سورة الحجر) Kur'an'ın 15. suresidir. Sure 99 ayetten oluşur.

Surenin 87. ayetinin Medine'de, diğerlerinin ise Mekke'de indirildiğine inanılmaktadır. Sure ismini 80. ayette geçen ve Medine'nin kuzeyinde eski dönemde Semud kavmi'nin yaşadığı yerin adı olan 'Hicr' kelimesinden almıştır.

Sure bunlar apaçık Kur'anın ayetleridir ifadesiyle başlar. Surede Kur'an'ın korunacağından, peygambere iftira atanların gayretlerinin boşa çıkacağından, dağların, bitkilerin, rüzgarın ve yağmurun yaratılış sebeplerinden, insanın ve cinlerin yaratılışından, şeytana uyanların durumundan şeytana uymayanların cennete gideceğinden, İbrahim peygamberin misafirlerinden, Lut peygamberden ve kavmininin durumundan, Peygamberleri inkâr eden Hicr kavminin cezalandırılmasından bahsedilir.

Kaynakça

Sureler

Hicr Suresi


Le massacre de Moura a lieu du  au , pendant la guerre du Mali. Il est commis par les forces armées maliennes et les mercenaires russes du groupe Wagner.

Situé dans une zone contrôlée par les djihadistes du Groupe de soutien à l'islam et aux musulmans, le village de Moura est assiégé pendant cinq jours.

L'opération dégénère en massacre des habitants, soupçonnés par les militaires maliens et les mercenaires russes d'être soit des terroristes, soit des collaborateurs. Des centaines d'habitants sont alors exécutés. L'armée se livre au pillage des habitations et plusieurs femmes sont victimes de viols.

Il s'agit alors du pire massacre de civils depuis le début du conflit malien.

Contexte
Peuplée d'un peu plus de  habitants, Moura est une localité située dans la région de Mopti, dans le centre du Mali.

Selon le journaliste du Monde Morgane Le Cam : .

La zone est sous le contrôle des djihadistes de la katiba Macina, affiliée au Groupe de soutien à l'islam et aux musulmans depuis plusieurs années. Ces derniers ont l'habitude de se rendre chaque dimanche à Moura pour s'approvisionner au marché. Selon les déclarations donnée au journal Libération par un membre d'une association de jeunes de Moura : . D'après le témoignage de deux habitants à Libération,  de djihadistes étaient présents à Moura dans la journée 27 mars, davantage qu'à l'accoutumée. Selon Amadou Koufa, chef de la katiba Macina, les djihadistes n'étaient qu'une trentaine à Moura au moment de l'attaque.

Selon le journaliste Wassim Nasr, l'armée malienne multiplie les opérations offensives dans le centre du Mali depuis plusieurs semaines afin de mettre en difficultés la katiba Macina. Cette tentative de montée en puissance est suivie d'une multiplication des exactions de l'armée malienne, suppléée par des mercenaires du groupe Wagner.

Quelque temps avant l'opération, grâce à des renseignements récoltés sous contrainte d'un proche d'Amadou Koufa, l'armée malienne estime que le chef de la Katiba Macina et certains de ses lieutenants seraient alors dans la région de Moura. Les forces maliennes organisent immédiatement une opération de grande envergure avec les mercenaires russes dans le but de capturer Koufa.

Déroulement
Le 23 mars, l'armée malienne lance une offensive dans le cadre de l'opération « Kélétigui » (« celui qui possède la guerre » en bambara), menée depuis la fin de l'année 2021 dans le centre et le sud du Mali. Des militaires de l'armée de terre, de l'air et des forces spéciales sont déployés, ainsi que des mercenaires russes du Groupe Wagner et cinq hélicoptères. D'après des témoignages recueillis par Human Rights Watch, les Russes sont au nombre d'une centaine et sont même encore plus nombreux que les militaires maliens dans les premiers jours de l'opération.

L'armée malienne arrive aux abords de Moura, située à  de Mopti, le , qui est alors un jour de foire dans la localité. Pendant cinq jours, le village est assiégé.

L'opération tourne au massacre. Un défenseur des droits de l'homme africain déclare au journal Le Monde : .

Plusieurs témoignages sont recueillis par le journal Libération. D'après ces derniers, l'attaque débute à 11 heures avec au moins trois hélicoptères. Un témoin déclare que : . Pendant ce temps, un troisième appareil ouvre le feu sur des fuyards à pied, tandis que sur la place du marché des  tirent de manière indiscriminée sur les forains. Au moins deux maisons sont incendiées, dont le magasin d'un boucher où plusieurs personnes qui s'y étaient réfugiées sont brûlées vives.
Les coups de feu s'achèvent à 15 heures. Selon l'ONU, environ 20 civils et 12 djihadistes sont tués le premier jour.

Au cours des jours suivants, les mercenaires russes, au nombre de plusieurs dizaines, commencent à séparer les hommes en trois groupes : . Ceux du premier groupe sont immédiatement exécutés, les autres sont emmenés pour être interrogés. D'après le témoignage du membre d'une association de jeunes de Moura : . Le rapport de l'ONU du 12 mai 2023 et des témoins cités par Human Rights Watch vont dans le même sens. L'un d'eux déclare que . Un autre confirme que .

Selon Human Rights Watch, les forces gouvernementales emmènent les hommes détenus dans une zone à l'est de la ville, confisquent leurs téléphones et les divisent en au moins trois groupes. Ils leur ordonnent de s'allonger sous le soleil brûlant pendant de longues heures. Pendant ce temps, les militaires fouillent la ville et, selon plusieurs habitants, confisquent plusieurs armes à feu. Ils auraient également volé des bijoux, de l'argent et d'autres objets de certains ménages et brûlé des dizaines de motos. La nuit, les militaires maliens entourent certaines parties du village abritant des civils avec des gaines électriques haute tension, plusieurs civils ayant tenté de fuir pendant la nuit sont mort électrocuté.

Le 28 mars, la plupart des mercenaires russes se retirent avec les prisonniers. Selon l'ONU, les militaires maliens conduisent également des prisonniers à Sévaré ou Bamako. Au moins plusieurs dizaines de captifs sont torturés ou subissent des traitements . Certains sont électrocutés par le sexe.

Pendant les journées du 28 et 29 mars, les militaires maliens poursuivent les fouilles des maisons et procèdent à des arrestations. Le 30, les femmes sont appelées à leur tour. Plusieurs d'entre-elles sont conduites le soir au campement où elles sont violées par les militaires maliens. Selon le rapport de l'ONU, .

Les maisons, laissées vides, sont livrées au pillage. Pendant ce temps les suspects continuent d'être triés : certains sont exécutés près du fleuve, d'autres sont relâchés. Le matin du 31 mars, les tueries s'achèvent et les militaires maliens ordonnent aux habitants d'enterrer les corps.

Deux fosses communes sont alors creusées et les corps sont brûlés avec de l'essence avant d'être recouverts de terre. À 10 heures, les derniers soldats maliens se retirent de Moura par hélicoptères. Mais plus tard dans la journée, les djihadistes refont leur apparition à Moura, où ils cherchent à rassurer la population et à se présenter en protecteurs contre l'armée malienne.

Bilan humain
Le bilan humain est difficile a établir, cependant l'ampleur du massacre est sans équivalent depuis le début du conflit, dix ans plus tôt. Des corps sont retrouvés calcinés ou criblés de balles. Des fosses communes sont creusées par les habitants. Dans les premiers jours d'avril, un défenseur des droits de l'homme originaire du centre du Mali déclare au journal Le Monde : .

Le  avril, l'armée malienne donne son bilan et affirme avoir tué  et interpellé 51 personnes. Le communiqué ne fait pas état de pertes au sein des forces armées maliennes. Il conclut que .

Interrogé par l'AFP, le colonel Souleymane Dembélé, directeur de la communication des FAMa, finit par donner un bilan de huit militaires tués à Moura, dans , mais sans précison de date.

Cependant Amnesty International conteste la version de l'armée malienne et indique que des témoignages recueillis sur place font état de 150 à 500 victimes civiles. Ousmane Diallo, du bureau d'Amnesty International en Afrique de l'ouest, basé à Dakar, dénonce . Il ajoute que : . Ousmane Diallo estime qu' et .

Le 3 avril, le journal Libération indique pour sa part que le massacre aurait fait 200 à 400 morts en cinq jours selon ses informations.

Le 5 avril, Human Rights Watch donne pour sa part une estimation d'environ 300 personnes massacrées. D'après les témoignages recueillis par l'ONG, des djihadistes figurent parmi les personnes exécutées, mais la grande majorité des victimes sont des civils. Des survivants évoquent un ciblage ethnique des Peuls de la part des soldats maliens et des mercenaires russes. Corinne Dufka, directrice chargée du Sahel au sein de l'ONG Human Rights Watch alerte également sur une augmentation significative des crimes de guerre au Mali : .

Le même jour, Mediapart fait état de 300 à 600 morts, d'après différentes sources.

Le 23 juin, dans une vidéo diffusée par Al-Zallaqa, Amadou Koufa, le chef de la katiba Macina, accuse à son tour l'armée malienne et Wagner d'avoir massacré , alors que seulement une trentaine de ses combattants étaient présents à Moura.

De son côté, la MINUSMA se déclare . Des habitants reprochent cependant à la MINUSMA ne pas être intervenue, alors qu'un camp de casques bleus se trouvait à Mopti, à moins d'une cinquantaine de kilomètres.

Le 12 mai 2023, un an après le massacre, le Haut-Commissariat des Nations unies aux droits de l'homme (HCDH) publie son rapport et conclut qu'au moins 500 civils, dont une vingtaine de femmes et sept enfants, ont été massacrés pendant au moins quatre jours par les forces armées maliennes et des . Le rapport indique avoir recensé les noms d'au moins 238 victimes.

Réactions
Le 4 avril, la France se déclare  par de possibles  commises  à Moura par des militaires maliens . Le ministère des Affaires étrangères fait état de  tués et .

Le 7 avril, l'émissaire de l'ONU pour le Mali, El-Ghassim Wane, réclame un accès  à la localité de Moura. Il déclare que .

Le 8 avril, la Russie  le Mali et parle d'une .

La junte malienne nie sa responsabilité dans le massacre et rejette les conclusions du rapport de l'ONU du 12 mai 2023. Le 13 mai 2023, Abdoulaye Maïga, le porte-parole du gouvernement, affirme qu'. Il dénonce  et accuse les enquêteurs et leurs , d' et de .

Le 15 mai 2023, les États-Unis réagissent au rapport de l'ONU et se déclarent .

Le 25 mai 2023, les États-Unis imposent des sanctions contre les responsables du massacre de Moura : le colonel Moustaph Sangaré, commandant du  régiment de commandos parachutistes, le major Lassine Togola, commandant du bataillon autonome des forces spéciales du Mali, et Ivan Aleksandrovitch Maslov, chef du groupe Wagner au Mali.

Vidéographie
  Mali : Moura, des rescapés parlent..., TV5Monde Info,  septembre 2022.

Documents

Références

Moura
2022 au Mali
Mars 2022
Groupe Wagner
Viol de guerre

Massacre de Moura


ŽNL Ličko-senjska u sezoni 2012./13. je predstavljala jedinu županijsku ligu u Ličko-senjskoj županiji, te ligu četvrtog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva.
Sudjelovalo je ukupno deset klubova, a prvak lige je postao klub "Plitvice" iz naselja Mukinje - Plitvička Jezera.

Sustav natjecanja
10 klubova je igralo dvokružnim liga-sustavom (18 kola).

Ljestvica

 "Velebit" -  Žabica odustali nakon prvog dijela natjecanja (9. kola)
 "Croatia" - Lički Osik -  odustali nakon 10, kola, priznati rezultati do 9. kola

Rezultatska križaljka

Najbolji strijelci
Izvori:

Strijelci 10 i više golova u ligi.

Povezani članci
 ŽNL Ličko-senjska
 3. HNL – Zapad 2012./13.
 Kup NS Ličko-senjske županije 2012./13.

Vanjske poveznice
 nogometnisavezlsz.hr, Nogometni savez Ličko-senjske županije

Izvori

 nogometnisavezlsz.hr, Rezultati
 nogometnisavezlsz.hr, BILTEN 2012/2013, pristupljeno 18. ožujka 2023.
  rsssf.org, Croatia 2012/13 / Fourth Level (1st county leagues) / Ličko-senjska county, pristupljeno 18. ožujka 2023.
 docs.google.com, Nogometni savez Ličko-senjske županije, "BILTEN" br. 27 - ZAVRŠENO PRVENSTVO NL LSŽ SEZONA 2012/13., Gospić, 12. lipnja 2013., (ŽNL - završna ljestvica), preuzeto 18. ožujka 2023.
 docs.google.com, Nogometni savez Ličko-senjske županije, "BILTEN", br. 26, Gospić, 5. lipnja 2013. (ŽNL - 18. kolo, završna ljestvica, popis strijelaca), preuzeto 18. ožujka 2023.

2012-13
Ličko-senjska-1

ŽNL Ličko-senjska 2012./13.


Le dème de Rendína, en  / Dímos Rendínas, est un ancien dème et un village du district régional de Thessalonique, en Macédoine-Centrale, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Vólvi.

Selon le recensement de 2011, la population du dème s'élève à  tandis que celle du village compte .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Ancien dème en Grèce
Dème en Macédoine-Centrale
Village en Macédoine-Centrale

Dème de Rendína (Thessalonique)


Sabine Ø () ist eine grönländische Insel im Nordost-Grönland-Nationalpark.

Geografie
Sabine Ø liegt in der Grönlandsee, nur wenige Kilometer östlich der Halbinsel Wollaston Forland. Von dieser ist sie durch die Claveringstrædet getrennt, von ihrer östlichen Nachbarinsel Lille Pendulum durch die Pendulumstrædet. Beide Inseln bilden gemeinsam mit Bass Rock und Hvalrosø (Walross-Insel) die Gruppe der Pendulum Øer, die die Hochstetterbucht südlich begrenzen und der nördlich gelegenen Insel Shannon gegenüberliegen.

Von ihrem nördlichsten Punkt Kap Neumayer () bis zur Halbinsel Observatoriehalvø () im Süden hat die Insel eine Ausdehnung von 16 km, in Ost-West-Richtung ist sie 14 km breit. Die Fläche von Sabine Ø wird mit 151 km² oder 156 km² angegeben.

Die Insel ist gebirgig, aber nicht allzu hoch. Die höchste Erhebung ist der Keferstein mit 699 m. Weitere benannte Berge sind der Harebjerg (579 m), der Kronebjerg (544 m), der Germania Bjerg (302 m) sowie der Tafelberg und die Søspidsen.

Die Oberfläche der Insel besteht aus Sedimentgesteinen aus der Kreidezeit und großen Mengen basaltischen Gesteinen. Die Pflanzendecke ist spärlich und größere Landsäugetiere wie Moschusochsen selten. Meeressäuger und Vögel profitieren dagegen von der Sirius-Water-Polynja, die gewöhnlich von Shannon bis Hvalrosø reicht.

Geschichte
Sabine Ø war seit mehreren Tausend Jahren zunächst von der Independence I- und später von der Dorset- und der Thule-Kultur besiedelt. Besonders im Südosten der Insel sind Feuerplätze der Prä-Eskimos und Reste von Wohnstätten zu finden, die der Thule-Kultur zuzurechnen sind. Als die ersten Europäer die Insel betraten, waren diese aber schon verlassen.

Die Entdeckung der Sabine-Insel durch Europäer datiert auf den August 1823. Die Britische Admiralität hatte 1818 ein Programm zur genauen Bestimmung der Erdgestalt mit Hilfe des Sekundenpendels gestartet. Speziell geschulte Marineoffiziere fuhren auf den britischen Schiffen mit und führten Pendelexperimente auch in entlegenen Teilen des Britischen Empire durch. Unter ihnen war Edward Sabine, der spätere Präsident der Royal Society. Er hatte 1818 und 1819–1820 bereits die Expeditionen von John Ross und William Edward Parry zur Auffindung der Nordwestpassage begleitet. 1823 fuhr er auf der HMS Griper unter dem Kommando von Douglas Clavering nach Hammerfest, Spitzbergen und an die Ostküste Grönlands. Nachdem die Griper die Eisbarriere des Ostgrönlandstroms in der zweiten Augustwoche passiert hatte, segelte sie nordwärts und ging schließlich am 15. August 1823 im heutigen Germania Havn von Sabine Ø vor Anker, einem Platz, der durch die vorgelagerte Hvalrosø vor kompaktem Treibeis geschützt ist. Sabine richtete sein Observatorium auf der Observatoriehalvø ein.

1869–1870 überwinterte auch die Zweite Deutsche Nordpolar-Expedition mit dem Schraubendampfer Germania im Germaniahavn, unmittelbar vor dem Ort, wo Sabine seine Pendelversuche durchgeführt hatte. Von hier aus unternahmen die Expeditionsteilnehmer, allen voran Julius Payer, ausgedehnte Bootsfahrten und Hundeschlittenreisen zur Erforschung und Kartierung der angrenzenden Küsten. Der Kapitän der Germania und Leiter der Expedition, Carl Koldewey, gab der Insel, die von den Briten Inner Pendulum Island genannt worden war, ihren heutigen Namen. Auch viele andere geographische Bezeichnungen auf Sabine Ø gehen auf Koldewey zurück.

1926 besuchte die Cambridge-Ostgrönland-Expedition unter Leitung von James Wordie die Insel und wiederholte die Pendelexperimente Sabines von 1823.

1942 landete im Rahmen des "Unternehmens Holzauge" eine deutsche Wehrmachtseinheit in der Hansa Bugt an der Ostküste von Sabine Ø. Hier betrieb sie eine Wetterstation, wurde jedoch am 11. März 1943 von einer dänischen Schlittenpatrouille entdeckt und in ein Gefecht verwickelt. US-amerikanische B-24-Bomber zerstörten die Station am 25. Mai 1943.

Im Rahmen des GeoArk-Projekts, eines interdisziplinären Forschungsprojekts des Dänischen Nationalmuseums und des Instituts für Geographie und Geologie der Universität Kopenhagen, wurde unter Leitung von Bjarne Grønnow zwischen 2003 und 2009 mehrmals archäologische Feldforschung im Germaniahafen betrieben. Der Schwerpunkt lag auf der Ausgrabung und Erforschung von Fundstätten der Thule-Kultur.

Einzelnachweise

Insel (Nordamerika)
Insel (Grönlandsee)
Insel (Nordost-Grönland-Nationalpark)
Edward Sabine

Sabine Ø


Avant les Actes d'Union de 1707, les barons du comté de Fife élisaient des commissaires pour les représenter au Parlement monocaméral d'Écosse et à la Convention des États. Le nombre de commissaires est passé de deux à quatre en 1690.

Après 1708, le Fife était représenté par un membre à la Chambre des communes britannique à Westminster.

Liste des commissaires du comté

 1593: Myreton de Cambo
 1600: Kynynmound de Craigie Hall
 1607, 1608, 1609: Sir Andrew Murray de Balvaird

Pendant le Commonwealth d'Angleterre, d'Écosse et d'Irlande, le sheriffdoms de Fife and Kinross étaient représentés conjointement par un Membre du Parlement du Parlement du Protectorate à Westminster. Après la Restauration, le Parlement d'Écosse fut de nouveau convoqué pour se réunir à Édimbourg.

Références

Article connexe
 Liste des circonscriptions au Parlement d'Écosse au moment de l'Union

Circonscription du Parlement d'Écosse (jusqu'en 1707)
Politique dans le Fife
Histoire du Fife

Fife (circonscription du Parlement d'Écosse)


An Serapicamptis duffortii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni E.G.Camus, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni H.Kretzschmar, Eccarius och Helga Dietrich. An Serapicamptis duffortii in nahilalakip ha genus nga Serapicamptis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Serapicamptis

Serapicamptis duffortii


جان مارك فيريري ( في تشارليو)  لاعب كرة قدم فرنسي معتزل كان يجيد اللعب في مركز الوسط المهاجم كما كان يجيد اللعب في مركز المهاجم .

لعب فيريري في أندية أوكسير (1976-1986) بوردو (1986-1991) أوكسير مجددا (1991-1992) مرسيليا (1992-1993) مارتيغ (1993-1994) مرسيليا مجددا (1994-1996) طولون (1996-1997) زيورخ (1997) سانت دينيس سانت ليو (1998) .

ساهم فيريري في تتويج نادي أوكسير ببطولة دوري الدرجة الثانية موسم 1979/1980 ثم ساهم في تتويج نادي بوردو ببطولة كأس الأبطال الفرنسي 1986 ودوري الدرجة الأولى وكأس فرنسا موسم 1986/1987 كما ساهم في تتويج نادي مرسيليا ببطولة دوري أبطال أوروبا 1992/1993 ودوري الدرجة الثانية 1994/1995 .

شارك فيريري مع منتخب فرنسا في 37 مباراة دولية مسجلا 3 أهداف في الفترة من 1982 إلى 1990 . ساهم في تتويج منتخب فرنسا ببطولة كأس الأمم الأوروبية لكرة القدم 1984 التي أقيمت في فرنسا وفي تحقيق المركز الثالث في بطولة كأس العالم لكرة القدم 1986 التي أقيمت في المكسيك حيث أحرز هدف في مباراة تحديد المركز الثالث في مرمى منتخب بلجيكا لتنتهي المباراة بالفوز 4/2 .

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في سويسرا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون فرنسيون مغتربون في سويسرا
فرنسيون من أصل إيطالي
لاعبو أوكسير
لاعبو أولمبيك مارسيليا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1984
لاعبو بوردو
لاعبو زيورخ
لاعبو كأس العالم 1986
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في سويسرا
لاعبو مارتيغ
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم
لاعبو نادي تولون
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
لاعبون فازوا بدوري أبطال أوروبا
مواليد 1962

جان مارك فيريري


اتحاد طنجة لكرة السلة هو فريق مغربي يمارس في القسم الممتاز لكرة السلة المغربية.

المراجع

أندية كرة السلة في المغرب
أندية كرة سلة
أندية كرة سلة أسست سنة 1983
أندية كرة سلة في المغرب
الرياضة في طنجة

اتحاد طنجة لكرة السلة


La Almunia del Romeral (en aragonés L'Almunia d'o Romeral) es una localidad de la comarca Hoya de Huesca, que pertenece al municipio de Loporzano en la provincia de Huesca, España, su distancia a Huesca es de 23 km.

El nombre de la localidad proviene de la palabra hispano árabe almúnya que significa huerto.

Demografía

Historia
 En 1845 se incorpora dentro del término municipal de Santa Eulalia la Mayor.

Referencias

Localidades de la provincia de Huesca
Hoya de Huesca
Loporzano

La Almunia del Romeral


Die Atlantic Avenue Elevated war eine Hochbahn im östlichen Stadtzentrum von Boston im Bundesstaat Massachusetts der Vereinigten Staaten. Sie stellte eine alternative Route zur Hauptstrecke der Boston Elevated Railway (der heutige Weg der Orange Line) um den Washington Street Tunnel dar. Die Atlantic Avenue Elevated war von 1901 bis 1938 in Betrieb und wurde aufgrund zu geringer Passagierzahlen abgerissen.

Geschichte
Die Atlantic Avenue Elevated wurde ursprünglich als Teil eines größeren Massenverkehrssystems durch die Boston Transit Commission im Jahr 1896 geplant. Nach dem Erfolg des Tremont Street Subway (heute Green Line) begann die Kommission damit, Alternativen für ein vereinheitlichtes System zu erarbeiten, das die gesamte Bostoner Innenstadt sowie angrenzende Vororte bedienen sollte. Nach dem Konzept sollte es zwei Korridore für Hochbahnen geben – auf der einen Seite der Washington Street Subway (heute Orange Line) unterhalb der Washington Street von einem Portal an der Oak Street bis zum Haymarket und auf der anderen Seite eine vollständig aufgeständerte Strecke entlang der Atlantic Avenue. Zu der Zeit der Planungen war die Atlantic Avenue das Zentrum der Fischerei- und Schiffsindustrie in Boston und bediente viele Anlegestellen für Fähren.

Unterhalb der Atlantic Avenue Elevated verlief die Union Freight Railroad auf der Atlantic Avenue und Commercial Street und beförderte Fracht zwischen den Linien, die an der North Station und South Station endeten.

1901 bis 1919
Mit ihrer Eröffnung im Jahr 1901 verlief die Atlantic Avenue Elevated durch den Tremont Street Subway und wurde an den Anstiegen an der Pleasant Street sowie der Causeway Street von einer U-Bahn zur Hochbahn. Die Bahnsteige an den nicht an der Hochbahn gelegenen Haltepunkten mussten dazu mit entfernbaren, höheren Plattformen ausgestattet werden, damit die Passagiere aus den Wagen aussteigen konnten. Wo die Washington Street Elevated in westlicher Richtung von der Washington Street auf die Castle Street (heute Herald Street) abzweigte, gab es eine vollständige Dreiwegekreuzung (Tower D) mit der Atlantic Avenue Elevated.

Die Strecke bog nach einem Block in Richtung Norden auf die Harrison Avenue ein und führte bis zur Beach Street, wo sie sich nach Osten wandte und ihre erste, gleichnamige Station anfuhr. Von dort verlief die Strecke nördlich auf der Atlantic Avenue zur zweiten Station South Station, von wo aus es Verbindungen zur South Station mit weiteren innerstädtischen Verbindungen und Pendlerzügen sowie ab 1916 auch zum Cambridge-Dorchester Tunnel (heute Red Line) gab. Die nächste Haltestelle war Rowes Wharf an der Broad Street und High Street mit Transfermöglichkeit zur Boston, Revere Beach and Lynn Railroad mittels einer Fähre von Rowes Wharf nach East Boston.

Im weiteren Verlauf entlang der Atlantic Avenue war die State Street an der gleichnamigen Straße die nächste Station, die ab 1904 eine Transfermöglichkeit zum East Boston Tunnel (heute Blue Line) bot. Die folgende Station Battery Street ermöglichte den Zugang zum Bostoner North End. Südlich davon befand sich an der östlichen Seite der Straße die Generatorstation Lincoln Wharf der Boston Elevated Railway. Die Atlantic Avenue Elevated endete am Keany Square, von wo aus die Charlestown Elevated den Nordabschnitt der Hauptlinie abdeckte. Auch hier gab es eine Dreiwegekreuzung (Tower C), welche die Charlestown Elevated westlich auf die Causeway Street und dann nördlich über die Charlestown Bridge führte.

Im Jahr 1908 wurde der Washington Street Tunnel eröffnet und die Streckenführung der Hauptlinie neu gestaltet. In diesem Zusammenhang wurde der Tremont Street Subway wieder ausschließlich für Schienenfahrzeuge freigegeben. Als Konsequenz wurde die südliche Kreuzung (Tower D) rekonfiguriert und führte die Hauptlinie in Richtung Norden auf der Ostseite der Washington Street bis zum Tunnel.

Die Strecke südlich der South Station musste nach einem tödlichen Unglück in der engen Kurve bei Harrison und Beach im Juli 1928 geschlossen werden und wurde durch Shuttles zwischen der South Station und der North Station auf der Charlestown Elevated ersetzt. Im Jahr 1919 wurde die Atlantic Avenue Elevated durch die Melassekatastrophe von Boston nördlich der Battery Street schwer beschädigt.

1920 bis 1942

In den frühen 1920er Jahren wurde die ehemals florierende Fischerei- und Schiffsindustrie in Boston von harten Zeiten getroffen, was bereits zu einem Rückgang bei den Passagierzahlen der Atlantic Avenue Elevated führte. Mit der Fertigstellung des Sumner-Tunnel und der Einstellung der Fährendienste im Boston Harbor brachen die Passagierzahlen zwischen der North Station und der South Station dann fast vollständig zusammen. Dieser Streckenabschnitt wurde am 1. Oktober 1938 geschlossen und 1942 abgerissen, um den Materialbedarf für den Zweiten Weltkrieg zu decken.

Einzelnachweise

Massachusetts Bay Transportation Authority
Hochbahn
Erbaut in den 1900er Jahren
Abgegangenes Bauwerk in den Vereinigten Staaten

Atlantic Avenue Elevated


Saturday Night at the Movies was a weekly television series on TVOntario, the public educational television network in Ontario, Canada. The series presented classic movies, followed by interviews and feature segments with directors, actors and other people involved in making the films presented.

The show was initially formatted in this way due to requirements that all programming shown on TVO (including dramatic programming) needed to contain educational elements, which was usually accomplished by including interviews and analysis of the programming. Nevertheless, even after these requirements were dropped, the format was maintained; all told, the series presented almost 1,500 films and over 1,000 interviews.

The show was produced for much of its run by Risa Shuman.

Broadcast history

Elwy Yost era
First aired on March 30, 1974, the program was originally hosted by Elwy Yost. The first film shown was Ingmar Bergman's Through a Glass Darkly. During Yost's 25-year tenure as host, he showed a variety of foreign films, but tended to concentrate on Hollywood-produced films from the 1930s through the 1950s, slowly expanding into also showing films from the 1960s and 1970s as the series progressed. Films shown spanned all genres; Yost famously said that of all the films he had ever seen in his life, he had disliked only two. For a number of years, however, the show was unable to broadcast films from the Warner Bros. studio, as TVOntario's transmitter in Windsor created a programming rights conflict with stations in Detroit.

Although the hosts did interview actors and film directors, they often interviewed film crew, such as cinematographers and film editors, who much more rarely receive widespread publicity.

In his final decade hosting the show, Yost lived in Vancouver, British Columbia, and would travel to Toronto to prepare many episodes of the show at once.

Yost retired as host of the series in 1999. The last film he presented was, atypically, a then-recent Hollywood blockbuster: Yost chose Speed to conclude his run as host, as it was written by his son, screenwriter Graham Yost. Around the same time as his retirement, he was inducted into the Order of Canada.

After Yost
Soon after Yost's retirement, the Progressive Conservative government of Mike Harris appointed Isabel Bassett as chair of TVOntario, with a mandate to refocus the network's broadcast schedule more clearly on education. Although there was some concern that the network would lose Saturday Night at the Movies, its highest-rated program, Bassett instead negotiated an agreement with York University to include the series in its film studies curriculum.

Yost was replaced as host for one season by Shelagh Rogers, concurrently with her continuing role as host of CBC Stereo's classical music program Take Five. When Rogers became the host of CBC Radio's morning news program This Morning in 2000, she left Saturday Night at the Movies, which briefly changed to a hostless format. At this time, the series added a Sunday night companion series, Sunday Night at the Cinema, which focused more on international film.

The program was then hosted by Johanna Schneller for two seasons beginning in 2004. The show's final host, for the remainder of its run, was Thom Ernst.

On November 13, 2012, it was announced that TVO would cancel Saturday Night at the Movies as of the end of the 2012-2013 season, amidst budget cuts incurred by the network. The final edition of Saturday Night at the Movies was broadcast on August 31, 2013, featuring two foreign films as its last movies: The Lives of Others (at 8 P.M.), and Black Book (starting at 10:50 P.M.)

Copies of many of the show's interviews have been donated to the archives of the Academy of Motion Picture Arts and Sciences.

References

External links

TVO original programming
1974 Canadian television series debuts
Canadian motion picture television series
2013 Canadian television series endings
1970s Canadian variety television series
1980s Canadian variety television series
1990s Canadian variety television series
2000s Canadian variety television series
2010s Canadian variety television series

Saturday Night at the Movies


was a town located in Kitamorokata District, Miyazaki Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 10,956 and the density of 117.57 persons per km². The total area was 93.19 km².

On January 1, 2006, Takazaki, along with the towns of Takajō, Yamada and Yamanokuchi (all from Kitamorokata District), was merged into the expanded city of Miyakonojō and no longer exists as an independent municipality.

External links
Official website of Miyakonojō

Dissolved municipalities of Miyazaki Prefecture

Takazaki, Miyazaki


روبرت ريتشاردسون  هو عالم فيزياء أمريكي حاز على جائزة نوبل للفيزياء عام 1996 بالمشاركة مع دافيد لي ودوجلاس أوشيروف عن «اكتشافهم الميوعة الفائقة للهيليوم-3».

ولد روبرت ريتشاردسون في 26 يونيو 1937 في العاصمة واشنطن وتعلقت أبحاثه بدراسة خواص المادة عند درجات الحرارة المنخفضة جدا القريبة من درجة الصفر المطلق. وتوصل إلى اكتشافه الميوعة الفائقة للهيليوم-3الذي توصل إليه بالتعاون مع دافيد لي عام 1972 وأجريا أبحاثهما في معامل جامعة كورنيل.

توفي في 19 فبراير 2013.

روابط خارجية

مراجع

أعضاء الأكاديمية الوطنية الأمريكية للعلوم
أعضاء الجمعية الفلسفية الأمريكية
أعضاء هيئة تدريس جامعة كورنيل
أعضاء هيئة تدريس جامعة ديوك
أمريكيون حازوا جائزة نوبل
حائزون على جائزة نوبل في الفيزياء
حائزون على زمالة غوغنهايم
خريجو جامعة ديوك
خريجو جامعة فيرجينيا التقنية
علماء الفيزياء التجريبية
فيزيائيون أمريكيون
كشافة إيغل
ملحدون أمريكيون
مواليد 1937
مواليد في واشنطن العاصمة
وفيات 2013
وفيات في إثاكا (نيويورك)

روبرت ريتشاردسون


La máscara negra (Die schwarze Maske) es una ópera con música del compositor Krzysztof Penderecki usando un libreto en alemán del compositor y Harry Kupfer que se basa en una obra del año 1928 de Gerhart Hauptmann. Se estrenó en el Festival de Salzburgo el 15 de agosto de 1986, después de lo cual se montaron producciones en la Ópera Estatal de Viena y el Gran Teatro, Varsovia durante la siguiente temporada de ópera. La obra tuvo su estreno en los Estados Unidos el 30 de julio de 1988 en la Ópera de Santa Fe con un reparto que incluyó a Mark Lundberg.

Personajes

Notas y referencias

Óperas basadas en piezas de teatro
Óperas en alemán
Óperas de Krzysztof Penderecki
Óperas de 1986
Óperas estrenadas en Salzburgo

La máscara negra


Arnaldo Niskier (* 30. April 1935 in Rio de Janeiro) ist ein brasilianischer Journalist, Politiker, Schriftsteller und Hochschullehrer. Im Jahr 1984 wurde er in die Academia Brasileira de Letras, die brasilianische Akademie der Literatur, gewählt. Von 1997 bis 1999 war er ihr Präsident.

Leben
Arnaldo Niskier ist der Sohn von Mordko Majer Niskier und Fany Niskier, eines jüdischen Ehepaares, das aus Polen (Ostrowiec) in den frühen 1930er Jahren nach Brasilien einwanderte. Nach akademischen Abschlüssen in Mathematik promovierte er 1964 in Erziehungswissenschaften an der Universidade Estadual do Rio de Janeiro (UERJ) und besuchte ergänzende Kurse: 1976 an der militärischen Hochschule Escola Superior de Guerra in Rio de Janeiro, 1994/95/96 an der Wharton School der University of Pennsylvania ein Internationales Seminar zu Rentenfonds. Von 1968 bis zur Emeritierung 1995 lehrte er Geschichte und Philosophie der Erziehungswissenschaften an der Universidade Estadual do Rio de Janeiro.

Von 1968 bis 1971 war er Staatssekretär für Wissenschaft und Technologie von Guanabara, heute der Staat Rio de Janeiro; 2004 bis 2006 Staatssekretär für Kultur; 2006 wurde er zunächst Staatssekretär für Bildung und dann 2006 bis 2009 Bildungsminister des Staates Rio de Janeiro.

Von 1968 bis 1979 war er Direktor der Abteilung für Journalistik eines der in dieser Zeit in Brasilien wichtigsten Verlagshäuser, Bloch Editores. In den Bereichen Kultur und Wissenschaft, besonders im Erziehungs- und Bildungswesen, aber auch in der Wirtschaft berät Niskier Institutionen und leitet Gremien, die für den Bundesstaat Rio de Janeiro und ganz Brasilien bedeutend sind.

Er initiierte 1969 den Fritz-Feigl-Preis (Prêmio Fritz Feigl) und 1970 den Bau des Planetariums von Rio de Janeiro. Er setzte sich für das Nationale Programm für Bildung über TV ein (PRONTEL, Programa Nacional de Teleducação). Besonders im Bildungsbereich war er selbst als Fernsehjournalist, Regisseur und Moderator tätig.

Niskier engagiert sich in Einrichtungen jüdischer Kultur in Brasilien: Dem Akademischen Rat des Zentrums für jüdisch-brasilianische Kultur, (Conselho Acadêmico do Centro de Cultura Judaico-Brasileiro); dem Zentrum für Jüdische Geschichte und Kultur (Centro de História e Cultura Judaica) in Rio de Janeiro; der Jüdischen Vereinigung Brasilien (Conselho Superior da Confederação Israelita do Brasil (CONIB)); und dem Haus der Kultur Israels in Sao Paulo (Casa de Cultura de Israel).

Weitere Ämter und Aktivitäten
 1979 bis 1983 Präsident der Stiftung für Kunst (Fundação de Artes do Rio de Janeiro (FUNARJ)) in Rio de Janeiro
 Mitglied des Vorstandes der brasilianischen Alliance Française in Rio de Janeiro
 1990 bis 2004 Honorarkonsul der Republik Finnland in Rio de Janeiro
 Mitglied des PEN-Clubs von Brasilien

Ehrungen
Arnaldo Niskier wurde am 22. März 1984 in die Academia Brasileira de Letras, die brasilianische Akademie der Literatur in Rio de Janeiro aufgenommen. Er ist in Nachfolge von Peregrino Júnior (João P. J. da Rocha Fagundes) der siebte Inhaber des nach João Francisco Lisboa benannten Sitzes Nummer 18. In den Jahren 1997 bis 1999 war Arnaldo Niskier der 43. Präsident der Academia Brasileira de Letras.

Er ist korrespondierendes Mitglied der Akademie der Wissenschaften zu Lissabon (Academia das Ciências de Lisboa).

Werke
 Educação brasileira : 500 anos de história, 1500–2000. Melhoramentos, São Paulo 1989. (portugiesisch)
 Ciclo de painéis sobre a contribuic̜à̃o dos judeus ao desenvolvimento brasileiro. Academia Brasileira de Letras, Universidade Gama Filho, Rio de Janeiro 1998. (portugiesisch)
 Nosso Brasil. Edições Bloch, Rio de Janeiro 1973. (portugiesisch)
 5 [i.e. Cinco] dias de junho; a guerra no Oriente Médio. Edições Bloch, Rio de Janeiro 1967.  (portugiesisch)
 João Francisco Lisboa : o Timon Maranhense. Academia Brasileira de Letras, Comissão de Publicações, Rio de Janeiro 1986. (portugiesisch)
 Branca Dias, o martírio. Edições Consultor, Rio de Janeiro 2006. (portugiesisch)
 Ciência e tecnologia para o desenvolvimento. Editorial Bruguera, Rio de Janeiro 1970. (portugiesisch)
 Educação, reflexão & crítica : algumas idéias para aperfeiçoar o ensino. Bloch Educação, Rio de Janeiro 1983. (portugiesisch)

Literatur
 José Louzeiro, Luzes da consagração : vida e obra do educador, escritor e acadêmico Arnaldo Niskier. Edição Europa, Rio de Janeiro, 2008. (portugiesisch)
 Barboza Leite, Breve história de cordel de Arnaldo Niskier. Verlag Duque de Caxias, 1985. (portugiesisch)

Weblinks

 Biografie und Bibliografie Academia Brasileira de Letras 2012 (portugiesisch)

Einzelnachweise

Mitglied der Academia Brasileira de Letras
Literatur (Portugiesisch)
Brasilianische Literatur
Autor
Politiker (Bundesstaat Rio de Janeiro)
Staatssekretär (Brasilien)
Hochschullehrer (Rio de Janeiro)
Honorarkonsul
Brasilianer
Geboren 1935
Mann

Arnaldo Niskier


Den tyske antarktisekspedition 1938–39 var den tredje officielle antarktisekspedition foretaget af det tyske rige. Den blev igangsat af Hermann Göring som en del af Fireårsplanen, og Helmut Wohlthat blev givet i opdrag at lede planlægning og forberedelser. Ekspeditionen blev hovedsagelig gennemført af økonomiske hensyn: ved at søke etter nye fangstfelter for den tyske hvalfangstflåde skulle den tyske afhængighed af import af margarine og fedt reduceres. Planen var at skabe grundlaget for en fremtidig tysk annektering af en sektor i Antarktis, og forberedelserne til ekspeditionen blev gjort i dybeste hemmelighed. Målet med ekspeditionen var området mellem 20° vest og 20° øst.

Forberedelser
I juli 1938 blev kaptein Alfred Ritscher betroet opgaven at lede en ekspedition til Antarktis. I løbet af få måneder lykkedes det at sammensætte og udruste en ekspedition med det hovedformål at skaffe topografiske kundskaber for den tyske hvalfangstflåde. Samtidig skulle der gennemføres et videnskabeligt program indenfor biologi, meteorologi, oceanografi og jordmagnetisme langs kysten, og der skulle foretages rekognoscering med fly i det da ukendte indland.

Efter som der kun var et halvt år til rådighed for forberedelserne, måtte Ritscher tage til takke med det, som var tilgængeligt af skibe og fly. Efter en hastig ombygning af skibet MS Schwabenland og de to Dornier Wal-vandfly "Boreas" og "Passat" afrejste ekspeditionen fra Hamborg den 17. december 1938.

Ekspeditionens gennemførelse

Den 19. januar 1939 nåede ekspeditionen frem til Kronprinsesse Märtha Kyst og opdagede hidtil ukendte isfrie bjergområder inde på kontinentet. I løbet af syv rekognosceringflyvninger mellem den 20. januar og den 5. februar 1939 blev der fotograferet et område på 350.000 km². Ved vendepunkterne blev metalpiller med suverænitetsmærker nedkastede for at kunne hævde suverænitet over området. På yderligere otte "specialflyvninger", hvor også Ritscher selv deltog, blev særligt interessante områder filmede og farvefotograferede. Ombord i "Schwabenland" og på havisen ved kysten blev biologiske undersøgelser gennemførte, men udstyret tillod hverken slædeekspeditioner på isshelfen eller landing med vandfly i bjergområderne.

Områderne mellem 10° vest og 15° øst, som ekspeditionen havde observeret fra skib eller fly, blev døbt Neuschwabenland. I mellemtiden havde den norske regering modtaget oplysninger fra hvalfangere om den tyske aktivitet, og den 14. januar 1939 blev sektoren mellem 20° vest og 45° øst erklæret som norsk territorium med navnet Dronning Maud Land.

Ekspeditionen forlod kysten af det antarktiske kontinent den 6. februar 1939 og gennemførte yderligere oceanografiske undersøgelser i området på Bouvetøen og Fernando de Noronha på hjemrejsen. Den 11. april 1939 nåede "Schwabenland" tilbage til Hamborg.

Videnskabeligt udbytte

I 1942 færdiggjorde Otto von Gruber topografiske kort over det østlige Neuschwabenland i skala 1:50.000 og et oversigtkort over Neuschwabenland. Blandt de nyopdagede områder blev for eksempel Kraulbjergene opkaldt efter ekspeditionens lods Otto Kraul. Behandling af resultaterne fra det vestlige Neuschwabenland blev afbrudt af udbruddet af 2. verdenskrig, og en stor del af de 11.600 skråfotografier gik tabt under krigen.

Ved siden af billederne og kortene, som blev offentliggjort af Ritscher, overlevede kun ca. 600 flyfoto krigen. Disse blev imidlertid ikke genfundet før i 1982. Resultaterne af de biologiske, geofysiske og meteorologiske undersøgelser blev først publicerede mellem 1954 og 1958. Ritscher planlagde en ny ekspedition med mere egnede fly, men på grund af udbruddet af 2. verdenskrig blev denne plan aldrig gennemført.

Offentlig omtale
Forberedelserne til ekspeditionen blev hemmeligholdte for offentligheden, og det var kun lokalpressen i Hamburg, som bragte en notis om tilbagekomsten. Ekspeditionens geolog, Ernst Herrmann, publicerede i 1941 en populærvidenskabelig bog, som i mere end 60 år var den eneste rapport om ekspeditionen for et bredere publikum. Den knappe information førte til, at der i den følgende tid opstod myter og konspirationsteorier vedrørende ekspeditionen og det nyligt opdagede Neuschwabenland.

Noter

Litteratur
Lüdecke, Cornelia (2003): «In geheimer Mission zur Antarktis. Die dritte Deutsche Antarktische Expedition 1938/39 und der Plan einer territorialen Festsetzung zur Sicherung des Walfangs». Deutsches Schiffahrtsarchiv 26, s. 75-100
Ritscher, Alfred (1942): Wissenschaftliche und fliegerische Ergebnisse der Deutschen Antarktischen Expedition 1938/39. Bind 1, 304 s., Koehler & Amelang, Leipzig.
Ritscher, Alfred (1954–58): Wissenschaftliche und fliegerische Ergebnisse der Deutschen Antarktischen Expedition 1938/39. Bind 2, 277 s., Striedieck, Hamburg.

Polarekspeditioner
Dronning Maud Land

Tyske antarktisekspedition 1938–1939


An Spathoglottis vanoverberghii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames. An Spathoglottis vanoverberghii in nahilalakip ha genus nga Spathoglottis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Spathoglottis

Spathoglottis vanoverberghii


Özgür İleri (* 17. November 1987 in Izmir) ist ein türkischer Fußballspieler.

Karriere
Özgür İleri begann mit dem Fußballspielen in der Jugend von Metaspor und wechselte dann 2003 in die Jugend von Çanakkale Dardanelspor. 2006 unterschrieb er mit seinem Verein einen Profi-Vertrag und wurde Teil der Profi-Mannschaft. In seiner ersten Saison kam er auf insgesamt 15 Ligaeinsätze für das Profi-Team. Den Durchbruch zum Stammspieler schaffte er in seiner zweiten Saison. Mit seinem Team gelang ihm in der Saison 2008/09 der Aufstieg in de 1. Lig (zweithöchste Liga der Türkei). Hier schaffte das Team den Klassenerhalt nicht, sodass man nach einer Saison wieder in der 2. Lig spielte. Auch in der 2. Lig konnte man die Klasse nicht halten.

Infolge des Abstiegs um zwei Ligen konnte Çanakkale Dardanelspor viele Spieler nicht halten. Özgür İleri wechselte zusammen mit seinen Mannschaftskameraden Ferhat Kaplan und Sakıb Aytaç zum türkischen Erstligisten Gençlerbirliği. Anders als die beiden mitgewechselten Mitspieler konnte sich İleri auch hier behaupten und wurde vom Trainer Fuat Çapa regelmäßig eingesetzt.

Zur Saison 2015/16 wechselte er zum Zweitligisten Göztepe Izmir. Eine Saison später zog er zum Ligarivalen Boluspor weiter. Bei diesem Verein spielte er die nächsten zwei Jahre und wurde dann vom Drittligisten Bodrum Belediyesi Bodrumspor verpflichtet.

Weblinks

Fußballspieler (Bodrumspor)
Fußballspieler (Boluspor)
Fußballspieler (Dardanelspor)
Fußballspieler (Gençlerbirliği Ankara)
Fußballspieler (Göztepe Izmir)
Sportler (Izmir)
Geboren 1987
Mann
Türke

Özgür İleri


Vietnam deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Efter Den første indokinesiske krig og delingen af Vietnam i 1955, blev de repræsenteret af Sydvietnam, som under OL benyttet navnet Vietnam med landskoden VIE. Vietnam blev genforenet i 1975 efter Vietnamkrigen, og har deltaget genforenet med samme landskode fra og med Sommer-OL 1980 i Moskva. Vietnam har aldrig deltaget i vinterlege.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Vietnams OL-statistik  på Sports-reference.com
 Sydvietnams OL-statistik  på Sports-reference.com

Vietnam ved sommer-OL
OL

Vietnam ved OL


Deja-vu (af fransk: déjà vu: "allerede set", udtales [desja'vy]) er betegnelse for det fænomen, at man mener at have oplevet den nuværende situation engang før. Begrebet blev første gang brugt af franskmanden Emile Boirac (1851–1917) i hans bog L'Avenir des sciences psychiques.

Oplevelsen kan ledsage anfald med temporallapsepilepsi. Der foreligger ingen statistik over fænomenet, der anslås at forekomme hos mellem 60 og 80 % af befolkningen. Selv om déjà vu er ret almindeligt, især blandt unge voksne, har eksperter ikke fundet nogen sikker årsag.

En teori siger at déjà vu opleves, når øjnene ikke er lige hurtige. Det første øje ser et billede, der lagres i korttidshukommelsen. Dernæst ser det andet øje det samme billede, og der opstår en fornemmelse af at have oplevet øjeblikket før, da det allerede ligger gemt i hukommelsen.

Jamais-vu (fr. "aldrig set") er betegnelse for et "modsat" fænomen, hvor noget allerede velkendt opleves som ukendt.

Noter

Eksterne henvisninger
 "deja-vu" og "jamais-vu" hos Den Store Danske

Se også

Psykologi
Franske vendinger

Deja-vu


Thyrsodieae, tribus biljaka iz porodice rujevki. Na popisu je 15 rodova.

Rodovi

 Loxopterygium Hook. fil. (3 spp.)
 Cardenasiodendron F. A. Barkley (1 sp.)
 Apterokarpos Rizzini (1 sp.)
 Astronium Jacq. (11 spp.)
 Myracrodruon Allemão (2 spp.)
 Schinopsis Engl. (8 spp.)
 Thyrsodium Salzm. ex Benth. (6 spp.)
 Ochoterenaea F. A. Barkley (1 sp.)
 Amphipterygium Schiede ex Standl. (5 spp.)
 Orthopterygium Hemsl. (1 sp.)
 Schinus L. (33 spp.)
 Pachycormus Coville (1 sp.)
 Lithraea Hook. (3 spp.)
 Mauria Kunth (15 spp.)
 Euroschinus Hook. fil. (9 spp.)

Izvori

Rujevke

Thyrsodieae


"Monștrii" (engleză: "The Monsters") este o povestire științifico-fantastică umoristică scrisă de autorul american Robert Sheckley. A apărut inițial în revista The Magazine of Fantasy and Science Fiction din martie 1953 și apoi a fost publicată în colecția de povestiri Untouched by Human Hands din 1954. A mai fost inclusă în colecția The Starlit Corridor din 1967.

În limba română a fost tradusă de Delia Ivănescu și a fost publicată în volumul Monștrii (1995, Editura Nemira, Colecția Nautilus).

Prezentare

O specie extraterestră simțitoare încearcă să se ocupe de primul lor contact cu oamenii.

Într-un sat de pe o planetă nedenumită coboară un obiect ascuțit și strălucitor. Sătenii se întreabă dacă acesta aparține unor ființe inteligente și morale de undeva din Universul mare. Între timp ei se ocupă de omorârea nevestelor cu cozile lor la fiecare 25 de zile, totul pentru controlul populației (en) feminine. Când străinii observă comportamentul sătenilor deschid focul după ce aceștia le ucid o femelă și ucid 17 masculi și 53 de femele locale. Sătenii sunt convinși acum că străinii nu sunt ființe morale deoarece spun "neadevăruri intenționate" și sunt în stare de un "efort ucigaș conjugat". Femelele locale luptă singure pentru gonirea străinilor și păstrarea tradițiilor de pe planetă. La sfârșit se hotărăște că pentru o perioadă nevestele vor fi ucise mai devreme de 25 de zile și toate femelele din țarcurile cu surplus de femele aplaudă cu frenezie.

Referințe și note

Legături externe

Povestiri americane
Povestiri de Robert Sheckley
Povestiri din 1953
Povestiri științifico-fantastice
Povestiri umoristice
1953 în științifico-fantastic

Monștrii (povestire)


Le lac de Roybon est un lac de barrage créé en 1979, sur la commune de Roybon (Isère), en France.

Histoire

Travaux et réaménagement
En 2012, le lac a connu un réaménagement : un second déversoir a été créé afin de permettre un meilleur écoulement de l'eau en cas d'intempérie.

Événements
 Plusieurs évènements ont été organisés sur le lac, comme le festival Berlioz ou des concerts en plein air comme Le Piano du Lac.

 Des événements sportifs sont également organisés sur le lac (triathlon, trail).

Notes et références

Roybon
Roybon
Roybon
Lac Roybon
Tourisme en Isère

Lac de Roybon


Antonio Bichi (Siena, 30 de março de 1614 - Osimo, 21 de fevereiro de 1691) foi um cardeal do século XVIII

Nascimento
Nasceu em Siena em 30 de março de 1614. Filho de Firmano Bichi e Onorata Mignanelli, irmã uterina do Papa Alexandre VII. Outros cardeais da família foram Metello Bichi (1611); Alessandro Bichi (1633); Carlo Bichi (1690); e Vincenzo Bichi (1731).

Educação
Estudou na Universidade de Siena.

Início da vida
Professor de Direito, Universidade de Siena. Chamado a Roma como auditor do cardeal Fabio Chigi, acompanhou-o à sua nunciatura extraordinária em Colônia. Internúncio em Borgogna; obteve a obediência ao papa do duque Charles de Lorraine. Internúncio em Flandres, 1642-1652.

Ordens sagradas
(Nenhuma informação encontrada).

Episcopado
Eleito bispo de Montalcino em 11 de dezembro de 1652. Consagrado em 18 de dezembro de 1652, igreja de S. Ignazio, Roma, pelo cardeal Niccolò Albergati-Ludovisi, auxiliado por Ranuzio Scotti, ex-bispo de Borgo San Donnino, e por Filippo Casoni, bispo do Borgo San Donnino. Transferido para a sé de Osimo, em 6 de março de 1656 (1) .

Cardinalado
Criado cardeal e reservado in pectore no consistório de 9 de abril de 1657; publicado no consistório de 10 de novembro de 1659; recebeu o gorro vermelho e o título de S. Agostino, a 1 de dezembro de 1659. Legado em Urbino, a 17 de abril de 1662 até 1667. Participou no conclave de 1667, que elegeu o Papa Clemente IX. Optou pelo título de S. Maria degli Angeli, em 14 de novembro de 1667. Participou do conclave de 1669-1670, que elegeu o Papa Clemente X. Participou do conclave de 1676, que elegeu o Papa Inocêncio XI. Optou pela ordem dos cardeais bispos e pela sé suburbicária de Palestrina, mantendo a administração de Osimo, em 3 de março de 1687. Participou do conclave de 1689, que elegeu o Papa Alexandre VIII. Não participou do conclave de 1691, que elegeu o Papa Inocêncio XII.

Morte
Morreu em Osimo em 21 de fevereiro de 1691, às 23 horas, durante a sede vacante . Exposto e enterrado na catedral de Osimo. A notícia de sua morte chegou ao conclave em 25 de fevereiro de 1691, após a votação da manhã.

Cardeais nomeados pelo papa Alexandre VII
Cardeais da Itália

Antonio Bichi


An Robiquetia enigma in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferreras ngan Wally Suarez. An Robiquetia enigma in nahilalakip ha genus nga Robiquetia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Robiquetia

Robiquetia enigma


George Butler ( - ) est un directeur d'école anglais et théologien anglican, directeur de Harrow School de 1805 à 1829 et doyen de Peterborough de 1842 à sa mort en 1853.

Biographie
Fils de  (1742–1823), George Butler fait ses études à l'école de Chelsea où son père enseigne et au Sidney Sussex College de Cambridge, où il obtient son diplôme de wrangler senior en 1794 (MA 1797 ; BD 1804 ; DD (litterae regiae) 1805) . Il est membre du collège Sidney Sussex, d'abord comme professeur de mathématiques, puis comme tuteur classique. Il est élu examinateur public de l'université en 1804 et, l'année suivante, il est l'un des prédicateurs sélectionnés. À sa retraite de Harrow, il s'installe à Gayton, dans le Northamptonshire, un poste où il a été présenté par son collège en 1814. En 1836, il devient chancelier du diocèse de Peterborough et, en 1842, est nommé doyen de Peterborough. Il publie quelques notes de Harrow, intitulées Harrow, a Selection of Lists of the School between 1770 and 1828 (Peterborough, 1849).

Vie privée
Butler et sa femme Sarah Maria Gray ont quatre fils et au moins trois filles :

 Le Rév. Dr , directeur du Liverpool College (1866–1882) et chanoine de Winchester, dont l'épouse, Josephine Butler, est une militante réputée pour le bien-être des prostituées
 Spencer Perceval Butler (1828-1915), avocat et administrateur, père de Sir Cyril Kendall Butler, Sir , Sir Montagu Sherard Dawes Butler et Sir George Geoffrey Gilbert Butler, et grand-père de l'homme politique conservateur Richard Austen Butler
 Le Rév. Arthur Gray Butler (1831–1909), directeur du Haileybury College et doyen du Oriel College, Oxford .
 Le Rév. Dr Henry Montagu Butler (1833–1918), directeur de la Harrow School, doyen de Gloucester et maître du Trinity College, Cambridge.
 Louisa Jane Butler (1822-1897), qui épouse en 1853 le statisticien, sociologue, anthropologue et eugéniste Francis Galton
 Emily Butler (née en 1829 ou vers 1829)
 Gertrude Maria Butler (née en ou vers 1835)

Références

Liens externes

Membre de la Royal Society
Étudiant de Sidney Sussex College
Doyen de Peterborough
Décès en avril 1853
Naissance en juillet 1774
Décès à 78 ans
Senior Wrangler

George Butler (universitaire)


Als Geschnürte Jungfrau wird ein Grabmal aus dem frühen 18. Jahrhundert bezeichnet. Es steht in Hannover auf dem Neustädter Friedhof und zeigt eine halb-plastische, überlebensgroße Abbildung der Anna Margareta Borcherding (1701–1716).

Geschichte
Anna Margareta wurde 1701 in der seinerzeitigen Residenzstadt des Kurfürstentums Hannover geboren als jüngste Tochter des Pferdearztes Johann Albrecht Borcherding.

Nach der Legende hat sich die Jungfrau aus der Calenberger Neustadt, um schöner zu wirken, aus Eitelkeit eine stets enge Taille geschnürt und sei dadurch schließlich, kaum 15-jährig, zu Tode gekommen. Als warnendes Zeichen für alle eitlen und schlankheitsbesessenen Frauen sei deshalb das Abbild der Verstorbenen in vornehmer Kleidung und mit extrem enger Taille in Stein gehauen worden.

Dazu der Volksmund:

Die Geschnürte Jungfrau steht Auge in Auge gegenüber dem Grabmal des Langen Christoffs.

Literatur
 Helmut Zimmermann: Der hannöverschen Porträts zweite Folge, illustriert von Rainer Osswald, Harenberg, Hannover 1984, ISBN 3-89042-008-7, S. 21f.
 Dirk Böttcher: Geschnürte Jungfrau. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, ISBN 978-3-89993-662-9, S. 218.

Weblinks

Einzelnachweise

Grabmal in Hannover
Baudenkmal in Hannover
Erbaut in den 1710er Jahren
Calenberger Neustadt
Frauenrelief
Frauendenkmal

Geschnürte Jungfrau


Merkez Efendi Camii, İstanbul'un Zeytinburnu ilinde Merkez Efendi Türbesi'nde bulunan cami.

Giriş
Bizans surlarının Mevlanakapısından çıkınca caddenin karşısındaki semtte Merkezefendi Mezarlığı, Merkezefendi Camii bulunur. Camiye iki yoldan, biri mezarlık içindeki yoldan diğeri mezarlık çevresini dolanarak gidilmektedir.

Tarih
Banisi Yavuz Sultan Selim'in kızı Şah Sultan'dır. Şeyh Merkez Efendi için yaptırmıştır. Avlu kapısı üzerindeki yeşil kitabede 1514 ve 1580 ikinci imar tarihi vardır. 1837'de II. Mahmut yenilemiştir.

Mimari

Kare planda, kâgir, ahşap çatılı, bitişik tek şerefeli minaresi bulunan cami sarı boyalıdır. Cami ve çevresi şöyle yapılanmıştır: Cami, türbe, çilehane, mezarlıklar, Abdülbaki Paşa Kütüphanesi, Hamam, Kurs, Gasilhane ve Adak yerleri.

Camiye avlu kapısından girildiğinde solda küçük bir türbede Merkez Efendi'nin iki torununun sandukaları bulunur. Buranın karşısında Merkez Efendi Türbesi vardır. Sağda cami dış giriş kapısına 4 basamaktan çıkılır. Cami zemin ve tavan ahşaptır. İç giriş kapısı yekpare bir iç alana açılır. Dış giriş kapısından girince sağ ve soldan üst kata çıkılır, burası hanımlar içindir.

Merkez Efendi, cami giriş kapısının açıldığı geniş bahçedeki türbesinde yatmaktadır. Tavanı kubbelidir. P.tesi salı dışında 9-16 arası açıktır. Türbede giriş bölümündeki ahşap tavanlı bölümdeki parmaklıkla çevrili tarafta Şeyh Hüseyin Efendi, Şeyh Ahmed Mesud, Mmustafa Efendi, Nurullah Efendi, Hatice Hanım, Sıdıka Hanım, Fatma Hatun, Şeyh Mehmed Nureddin yatmaktadır. Bağdadi kubbeli bölmede ise Merkez Efendi'nin sandukası bulunur. Önünde Hattat Aziz Efendi'nin bir levhası vardır.

Çilehane

Türbenin hemen arkasında 15-20 basamaklı bir merdivenle inilen çilehane, bir 30 metrekarelik bir kuyu üzerine oturtulmuş küçük bir kapı ve benekli penceresinden başka bir şeyi olmayan bir barakadır. Kırmızı balıkların yüzdüğü havuz çevresini dolanan dar bir yol barakayı kuşatır.

Çilehane ön tarafında parmaklıkla çevrili 8 ince sütuna dayalı ahşap tavanlı bir şadırvan ve etrafında iki kilitli kuyu vardır. Bütün bu bölümlerin etrafı mezarlıktır. Sabahattin Eyüpoğlu, Halil Nadaroğlu, Tahsin Öz, Tevfik Kut, Mükremin Halil Yinanç, Atatürk'ün hafızı Yaşar Okur, Halide Edib Adıvar, Abdullah Cevdet burada medfundur.

Külliyenin hamamı camiden 200 m uzaktadır. İç kapısının sağındaki bölmenin üzerinde Merkez Efendi'nin burada yıkandığı yazmaktadır.

Cami avlu kapısından girmeden solda eskiden çocuk kütüphanesi olan Abdülbaki Paşa darülkurrası vardır. Burası küçük bahçesinde paşanın mezarı olan kubbeli taş yapıdır. Araba trafiğinin kütüphane tarafından kapatılmasıyla bu küçük meydanda tıp şenlikleri düzenlenmektedir. Kütaphanenin yan tarafındaki üç katlı ahşap bina metruktur, yanındaki yeni yapılar Kuran kursu ve talebe yurdudur.

Merkez Efendi ve Mesir Macunu

Türbe dış duvarında ve içerideki duvarda bulunan Türkçe kitabelerde, Kanuni Sultan Süleyman ile harbe gitmiş gazi, hekim, din ve tasavvuf alimi olduğu yazılıdır. 1463'te Denizli'de doğmuş, İstanbul medreselerinde okumuş, müderrislik yapmış, tekrar İstanbul'a gelerek Sünbül Efendi'ye intisap etmiştir. Halveti tarikatının Sünbüli kolu şeyhi Sünbül Sinan Efendi'nin halifesidir, onun vefatıyla şeyh olmuştur.
Hafsa Valide Sultan hastalanınca Merkez Efendi 41 baharattan oluşan meşhur mesir macununu yapmıştır, Hafsa Sultan bu macun sayesinde şifa bulmuştur ve bu macunun herkese dağıtılmasını istemiştir. Merkez Efendi 22 Mart günü zaviyenin yanındaki  Sultan Camii minareleri ve kubbeleri üzerinden mesir macunun halka dağıtmıştır. Bu gelenek günümüze kadar gelmiştir. Her yıl 22 Martta Manisa'da mesir macunu şenlikleri yapılmaktadır.

Zeytinburnu'ndaki dinî yapılar
Türkiye'deki taş camiler
İstanbul'daki Osmanlı camileri
16. yüzyılda tamamlanan camiler

Merkez Efendi Camii


Lego Nexo Knights  er en produktlinje produceret af den danske legetøjskoncern LEGO. Serien er en blanding af middelalder/fantasy og science fiction. Den blev lanceret samtidig med en tegnefilmserie på Cartoon Network, der havde præmiere i december 2015. TV-serien kørte i fire sæsoner.

Sæt
2016
70310 Knighton Disc Launchers
70311 Chaos Catapult
70312 Lance's Mecha Horse
70313 Moltor's Lava Launcher
70314 Beast Master's Chaos Chariot
70315 Clay's Rumble Blade
70316 Jestro's Evil Mobile
70317 Fortrex
70324 Merlok's Library 2.0
70325 Infernox captures the Queen
70327 The King's Mech

Ultimate
70330 Ultimate Clay
70331 Ultimate Macy
70332 Ultimate Aaron
70333 Ultimate Robin
70334 Ultimate Beast Master
70335 Ultimate Lavaria

Polybags
30371 Knight's Cycle
30372 Robin's Mini Fortrex
30373 Knighton Hyper Cannon
30374 The Lava Slinger

August 2016
70318 The Glob Lobber
70319 Macy's Thunder Mace
70320 Aaron Fox's Aero-Striker V2
70321 General Magmar's Siege Machine of Doom
70322 Axl's Tower Carrier
70323 Jestro's Volcano Lair
70326 The Black Knight mech
70336 Ultimate Axl
70337 Ultimate Lance
70338 Ultimate General Magmar
70339 Ultimate Flama

Referencer

Eksterne henvisninger

 Nexo Knights på Brickset

Nexo Knights
Middelalderen i populærkultur

Lego Nexo Knights


Peter Manseau (* 15. November 1974) ist ein US-amerikanischer Schriftsteller.

Leben
Manseau, Sohn des katholischen Priesters William J. Manseau und der Mary Doherty Manseau, einer ehemaligen Nonne, wuchs in Boston auf und studierte Religionswissenschaften und Literatur an der University of Massachusetts Boston, er arbeitet und promoviert an der Georgetown University. Er hat bislang einen Roman geschrieben, eine biografische Schrift über seine Eltern und ein Reisebuch zu Stätten der religiösen Verehrung von heiligen Lumpen und Knochen. Manseau ist Mitgründer des Online-Journals Killing the Buddha, einem Magazin über Religion, und ist Mitautor von Killing the Buddha: A Heretic's Bible.

Manseau erhielt verschiedene US-amerikanische Stipendien und Literaturpreise: National Jewish Book Award, Sophie Brody Medal for Outstanding Achievement in Jewish Literature, Ribalow Prize for Fiction und im Jahr 2012 eine "Literature Fellowship" des  National Endowment for the Arts.

Schriften
 Songs for the butcher's daughter. a novel, New York : Free Press, 2008
 Bibliothek der unerfüllten Träume, Roman, Übers.  Kathrin Razum, Hamburg : Hoffmann und Campe, 2009  ISBN 978-3-455-40200-1
 Killing the Buddha: A Heretic's Bible (zusammen mit Jeff Sharlet), Free Press 2004, ISBN 0-7432-3276-3
 Vows : the story of a priest, a nun, and their son, New York : Free Press, 2005
 Rag and bone : a journey among the world's holy dead, New York : Henry Holt and Co., 2009
 Believer, beware : first-person dispatches from the margins of faith, (zusammen mit Jeff Sharlet), Boston, Mass. : Beacon Press, 2009
 The Maiden of All Our Desires. Arcade, New York 2022, ISBN 978-1-950994-21-2.

Weblinks

 Peter Manseau homepage
 Killing the Buddha

Autor
Roman, Epik
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Englisch)
US-Amerikaner
Geboren 1974
Mann

Peter Manseau


أولريكه مارا Ulrike Mara (ولدت في 1946 في باد إيستشل) هي أديبة نمساوية.

تعيش أولريكه مارا وتعمل مدرسة في مسقط رأسها. يتسم شعرها بوفرة المجاز وكذلك لغتها النثرية في رواياتها. وهي عضو في تجمع أدباء جراتس.

من أعمالها

 فن الطيران (رواية 1996)
 مع أرواح حمراء وفم أسود (قصائد 1999)
 ثلاثية إيشل Ischler Trilogie (نار الملح - رقصة الثلج - فارس نهر التراون)
 إخوة الجحيم (رواية تاريخية 2006)

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
كاتبات نمساويات في القرن 20
مواليد 1946
مواليد في باد إيستشل
كاتبات نمساويات في القرن 21
أشخاص من باد إيستشل

أولريكه مارا


Haniska este o comună slovacă, aflată în districtul Prešov din regiunea Prešov, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 698 de locuitori.

Istoric
Localitatea Haniska este atestată documentar din 1288.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Haniska, Prešov


Wiliete Sport Clube é um clube de futebol angolano com sede em Benguela. Disputa atualmente o Girabola, primeira divisão do futebol nacional.

História
Fundado em 14 de setembro de 2018, conquistou o acesso ao Girabola no ano seguinte, após o Benfica de Lubango ser excluído.. Em sua primeira temporada na primeira divisão e tendo Agostinho Tramagal como treinador, ficou em 9º lugar.

Em 2020–21, foi comandado por 3 técnicos (João Pintar, Guilherme do Carmo e Albano César), terminando o campeonato (que foi encerrado em decorrência da pandemia de COVID-19) em 7º na classificação. Na temporada 2021–22, foi 11º colocado entre 16 participantes.

Manda seus jogos no Estádio Nacional de Ombaka, com capacidade para 35 mil torcedores. Suas cores são verde e branco.

Elenco atual
 Legenda
 : Capitão
  Jogador lesionado

Treinadores
  Jorge Pinto Leite (2018–19)
  Agostinho Tramagal (2019–20)
  João Pintar, Guilherme do Carmo e Albano César (2020–21)
  Albano César e Joaquim Pedro (2021–22)
  Silvestre Pelé (2022–)

Ligações externas
 Perfil no site do Girabola

Clubes de futebol de Angola
Clubes de futebol fundados em 2018
Fundações em Angola em 2018
Benguela

Wiliete Sport Clube