El Campeonato Nacional del USAC (en inglés: USAC National Championship Trail o USAC Championship Car) es un campeonato de automovilismo que se disputó principalmente en Estados Unidos entre los años 1956 y 1984. Fue el principal campeonato de monoplazas de la región durante gran parte de su existencia, contando con las 500 Millas de Indianápolis como evento principal. Entre sus pilotos más exitosos se encuentran A. J. Foyt, Mario Andretti, Al Unser, Bobby Unser, Gordon Johncock, Johnny Rutherford, Tom Sneva y Rodger Ward. El Campeonato Nacional del USAC sustituyó al Campeonato Nacional de la AAA, y fue desplazado en 1980 por la serie CART.

Historia

A mediados de 1955 ocurrieron varias fatalidades en monoplazas, entre ellas la de Manuel Ayulo entrenando en Indianápolis, Alberto Ascari en Monza, Bill Vukovich en las 500 Millas de Indianápolis, y el desastre de Le Mans donde murieron Pierre Levegh y 82 espectadores. Ante la situación, la Comisión de Competición de la AAA dejó de organizar el Campeonato Nacional de la AAA iniciado en 1902. El dueño de Indianapolis Motor Speedway, Tony Hulman, fundó el United States Auto Club y tomó la organización de las competencias de monoplazas.

Durante la década de 1960, al igual que en la Fórmula 1, los automóviles Indy con motor delantero fueron desplazados por los de motor trasero, más bajos y con mejor reparto de pesos.

Hulman murió en 1977, y en 1978 ocho dirigentes del USAC fallecieron en un accidente de aviación. Ese año, varios competidores liderados por Dan Gurney, Carl Hogan, Roger Penske y Pat Patrick intentaron formar una organización propia, que se encargaría de promocionar las distintas carreras del campeonato, negociar los derechos televisivos, mejorar las bolsas de premios y elaborar el reglamento técnico; la fiscalización de las carreras quedaría en manos del USAC. El USAC rechazó la propuesta, y el grupo decidió formar su propio campeonato, la serie CART, con la fiscalización del Sports Car Club of America.

La mayoría de los equipos fuertes dejaron el Campeonato Nacional del USAC y se unieron a la serie CART para su temporada inaugural en 1979. Algunos, como A. J. Foyt, permanecieron leales a la familia Hulman y continuaron disputando el certamen. En 1980 hubo un intento de organizar un campeonato en conjunto, pero a mitad de temporoada cancelaron el acuerdo. El Campeonato Nacional del USAC se continuó organizando hasta 1984, con unas pocas carreras por temporada. Las 500 Millas de Indianápolis fue puntuable para la CART, excepto en 1980 y 1981, y el USAC continuó fiscalizando la carrera hasta 1997.

La USAC sancionó las primeras dos temporadas de la Indy Racing League (1996/1997) hasta las dos polémicas carreras como la Indy 500 y la siguiente de texas demostrando la ineptitud de la organización, que poco después acabó removida de la categoría.

Sistema de puntuación

Hasta 1977, el sistema de puntuación del Campeonato Nacional del USAC no varió significativamente. Se puntuaba a los 12 primeros, y la cantidad de puntos era directamente proporcional al largo de la carrera. La escala de las 500 Millas de Indianápolis era de 1000 puntos al ganador, 800 al segundo, 700 al tercero, y luego 600, 500, 400, 300, 250, 200, 150, 100 y 50. Por tanto, el ganador de una carrera de 200 millas obtenía 400 puntos, y el de una carrera de 100 millas conseguía 200 puntos. A partir de 1978, se otorgaron puntos a todos los competidores.

Este sistema premiaba los logros en las carreras más importantes, que eran precisamente las de mayor duración.  En contraste, permitía que los pilotos quedaran bien colocados asistiendo únicamente a las carreras de mayor distancia y puntuación, y ausentándose a otras más cortas. Eso disminuía la cantidad de pilotos de primer nivel en dichas competencias, con lo que sus ganadores eran devaluados. La serie CART cambió el sistema en 1983 por una escala de puntos única.

Circuitos

La mayoría de las carreras del Campeonato Nacional del USAC se celebraron en óvalos. La categoría compitió en óvalos de tierra desde sus inicios hasta 1970, y luego a partir de 1981 en su etapa final. El certamen compitió en circuitos mixtos desde 1965 hasta 1970, dejó de hacerlo a principios de la década de 1970 ante el surgimiento de la categoría rival Fórmula 5000 Estadounidense, y luego volvió a correr en ellos en 1977, 1978 y 1980.

El Campeonato Nacional del USAC disputó varias carreras fuera de Estados Unidos, no todas ellas puntuables. En 1966, la categoría visitó Fuji Speedway en Japón. En 1967 y 1969, el USAC disputó fechas en los circuitos mixtos de Mosport Park y Mont-Tremblant, en Canadá. La primera fecha de 1971 se corrió en el óvalo de Rafaela, en Argentina.

Asimismo, la Carrera de los Dos Mundos disputada en el óvalo de Monza en Italia en 1957 y 1958 contó con la presencia de automóviles Indy, además de Fórmula 1 y automóviles deportivos. La carrera de montaña Pikes Peak permitió automóviles Indy hasta 1970, y fue puntuable para el Campeonato Nacional del USAC desde 1965 hasta 1969.

Campeones por temporadas y estadísticas
La siguiente tabla muestra las temporadas, los campeones de cada temporada, los ganadores de las 500 Millas de Indianapolis durante la época del Campeonato Nacional del USAC, el tipo de circuito donde se corrió y otros datos estadísticos encontrados:

Notas
 * La temporada 1981-1982 incluye las 65ª y 66ª edición de las 500 millas de Indianápolis.
 () Las cifras entre paréntesis indican el número de carreras no puntuables.

Véase también

Referencias

 Campeonato Nacional del USAC en Racing Reference
 Champ Car Stats

Monoplazas de automovilismo
Competiciones de automovilismo de Estados Unidos
Campeonatos de motor desaparecidos

Campeonato Nacional del USAC


تأسست أكاديمية قطر في عام 1996 في المدينة التعليمية التابعة لمؤسسة قطر للتربية والعلوم وتنمية المجتمع وهي تقدِّم للطلاب، من مرحلة الروضة وحتى الصف الثاني عشر، برنامجاً تعليمياً وتربوياً شاملاً ومتكاملاً تحقِّق من خلاله لطلبتها احتياجاتهم الأكاديمية والمعرفيَّة والبَدنية والاجتماعية والثقافية بالشكل الأمثل وتهدف إلى تنمية حس التفكير النقدي وحب التعلم وحس المسؤولية لدى طلابها ومساعدتهم على دخول أرقى الجامعات والمعاهد.
كما تحرص الأكاديمية على مواكبة أرقى المعايير الأكاديمية والتعليمية المطبقة وأحدثها ليس فقط في المنطقة بل في العالم كما تستعين بأكثر الوسائل والتكنولوجيات التعليمية تطورا.

مراجع

المدينة التعليمية (قطر)
مدارس أسست في 1996
مدارس دولية في قطر
مدارس في قطر

أكاديمية قطر


Malouetia tamaquarina est une espèce d'arbuste néotropical de la famille des Apocynaceae (famille des pervenches). Il s'agit de l'espèce type du genre Malouetia A.DC..

En Guyane, elle est connue sous les noms de Bois-cuillère (Créole), Couillé-epcou (Wayana), Yukigl (Palikur), Paluke (Wayãpi), Bala tiki (Boni), Boueni-mango, Liba-mango (Nenge tongo).
Au Suriname, elle est connue comme Oonsé balli (Arawak), Jaramiloerang (Karib).
Au Guyana, on l'appelle Kirikahii (Créole), Eneko ikïkaï (Wittoto).
Au Venezuela, elle porte les noms de Palo de boya, Boya rebalsera, Guachimaca (Espagnol), et Jimajeru (Guarao).
Au Brésil, elle est appelée Molongó (Portugais).
Ailleurs, elle porte aussi le nom de Chicle (Espagnol).

Étymologie
Le nom de genre Malouetia rend hommage à Pierre-Victor Malouët (1740-1814), planteur de sucre de Saint-Domingue, ordonnateur de Guyane entre 1776 et 1778, et homme politique français pendant la période de la Révolution.

L'épithète spécifique tamaquarina se réfère au nom vernaculaire amérindien Garipon.

Description
Malouetia tamaquarina est un arbuste ou un petit arbre haut de  pour  de DHP.
Le tronc est grisâtre, à base droite.
Le latex est laiteux et abondant.
Le rhytidome est lisse, de couleur brun clair, brun rougeâtre à noire, densément parsemée de lenticelles vertes.
Le phloème est de couleur café à rougeâtre, et l'aubier de couleur crème.
Le bois est jaunâtre.

Les feuilles simples, opposées, sont de forme oblongues à ovales-elliptiques avec l'apex courtement acuminé, et la base obtuse.
Le limbe décoloré, mesure .
La face abaxiale, est glabre et porte souvent des domaties le long de la nervure médiane.
Les nervures sont marquées sur les deux faces.
Les pétioles, longs de , légèrement canaliculés, sont plus ou moins brillants dessus.

Ses inflorescences axillaires et terminales comportent jusqu'à 10 fleurs parfumées.
Les pédicelles glabres sont longs de .

Le calice n'atteint que 1/3 de la longueur du tube de la corolle.
Les dents des sépales, imbriquées ou quelque peu étalées, obtuses ou courtement acuminées, pubescentes à l'extérieur, sont de forme ovales à lancéolés, mesurent environ  de long sur  de large, et porte 2 collétères à sa base intérieure.

Le tube de la corolle est glabre (sauf quelques poils sous les étamines), de couleur verdâtre à brun rougeâtre, long de  pour  de large à la base et  dans la gorge.
Le pavillon, d'abord blanc, puis devenant jaunâtre, orangé à violet clair avec l'âge, est composé de 5 lobes, étalés et réfléchis, de forme ovales à lancéolés, longs de  pour  de large (généralement plus de 2 fois plus longs que larges), densément pubescents courts sur le dessus, finement en dessous.

Les étamines  épipétales portent des anthères densément pubescentes à barbelées sur la face dorsale, sont longues de , et exsertes, émergent aux 2/3 de la corolle, les pointes dressées ou recourbées.

L'ovaire densément hirtelleux est plus large que le disque.

Le fruit est méricarpe composé d'une paire de follicules déhiscents, épais, courbés, glabres, striés mais non côtelés, divergents d'environ , mesurant , et contenant de nombreuses graines.
Les graines sont glabres ou à pubescence clairsemée, et mesurent de  de long, pour environ  d'épaisseur.

Répartition
Malouetia tamaquarina est présente en Amazonie :
 dans le nord (y compris l'Amazonie du Venezuela, la Colombie, le Guyana, le Suriname, la Guyane, et le bassin supérieur du Rio Negro au nord du Brésil),
 dans l'ouest (des pentes orientales des Andes jusqu'à la partie occidentale de l'Amazonie brésilienne, y compris l'Amazonie équatorienne, péruvienne, bolivienne et sud-colombienne, et l'État d'Acre au nord-ouest du Brésil)
 et dans le centre (de la frontière ouest du Brésil au bassin du Rio Tapajós).

Écologie
Au Brésil, Malouetia tamaquarina est un arbre occasionnel des forêts à canopée basse.
Il affectionne aussi bien les várzea basses (forêts inondées à plus de 3 m de hauteur, avec une période d'inondation moyenne de plus de 50 jours par an),
que les várzea hautes (forêts inondées à moins de 3 m de hauteur, avec une période d'inondation moyenne de moins de 50 jours par an),
et les Igapó (forêts inondées d'eaux noires et de , par exemple le long des Rio Negro, Rio Tapajós et Rio Xingú),
jusqu'aux forêts amazoniennes de terre ferme (non inondées).

C'est une espèce de succession tardive, apparaissant parmi des arbres âgés de plus de 150 ans.

Avec sa hauteur moyenne de , elle occupe l'étage moyen dans la stratification forestière, parmi les arbres de .

Son feuillage est persistant : il ne présente pas de perte de feuilles remarquable.

Son bois léger a une densité de .

Sa croissance moyenne de DHP est de  (on peut estimer l'âge d'un arbre en divisant son diamètre mesuré sur le terrain par cette valeur).

Au Venezuela, on le rencontre souvent le long des cours d'eau autour de  d'altitude, dans les forêts ripicoles des basses terres, les forêts marécageuses et saisonnièrement inondées.

Malouetia tamaquarina est une des principales espèces dominantes des parties basses des forêts marécageuses du bassin du Sinnamary en Guyane (26-15% de la surface terrière totale).

Elle fleurit dans les Guyanes, de septembre à janvier, et fructifie de janvier à mai.

Malouetia tamaquarina est une espèce à croissance lente, potentiellement sensible à la surexploitation.

Utilisation
L'extrait de feuilles de Malouetia tamaquarina est un des ingrédients communs dans les recettes d'Ayahuasca.
Malouetia tamaquarina est aussi employée comme poison de pêche en Amazonie du Pérou à la Colombie.

Le latex blanc très abondant est utilisé comme adultérant du latex d'hévéa.
Les graines très toxiques sont utilisées pour tuer des chiens .
C'est un ingrédient de certains curares qui provoquent la mort en bloquant la fonction respiratoire.

Le bois blanc, tendre et léger de Malouetia tamaquarina est employé pour sculpter de petits objets artisanaux : cuillères, flotteurs pour la pêche (bouchons, bouées), tabourets, etc. Les copeaux du bois sont utilisés pour allumer le feu.

Les propriétés antimicrobiennes d'extraits de Malouetia tamaquarina ont été testées : on a observé des effets sur Candida albicans.

On a aussi testé ses propriétés antitumorales et anti-HIV : l'extrait de tige et de feuille a présenté une activité cytotoxique.

Le latex hautement toxique, provoque des dermatites.

Chimie
Malouetia tamaquarina contient des alcaloïdes (dont des alcaloïdes stéroïdiques), des tanins, des acides et des phénols. La racine contient 0,71 % d'alcaloïdes exprimés sur une base sèche. L'extrait total de racine a montré une action hypotensive de type muscarinique. L'analyse n'a pas démontré d'action curative. La DL50 chez le rat a été mesurée à .

Protologue

En 1775, le botaniste Aublet propose le protologue suivant :

Références

Références taxinomiques

Apocynoideae
Espèce d'Apocynaceae (nom scientifique)
Dicotylédone de Guyane
Arbre et arbuste en Guyane
Plante décrite par Aublet
Plante psychotrope
Hallucinogène

Malouetia tamaquarina


An Semiarundinaria sinica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tai Hui Wen. An Semiarundinaria sinica in nahilalakip ha genus nga Semiarundinaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Semiarundinaria

Semiarundinaria sinica


Vallican est une communauté située dans la province de la Colombie-Britannique, dans le sud-est.

Notes et références

Municipalité en Colombie-Britannique

Vallican


Zıkkımın Kökü, Muzaffer İzgü'nün kendi hayatını anlattığı, 1992'de beyaz perdeye aktarılan biyografik bir film.

Konusu
Adana'nın gecekondu mahallelerinden birinde yaşayan Muzo'nun hikâyesini anlatır. Muzo yoksullukla mücadele eden bir ailenin çocuğudur. Abisi, annesi ve babasıyla birlikte bir göz odada yaşarlar.

Ödülleri
 Kültür Bakanlığı
 Adana Altın Koza (5 dalda)
 Hindistan Udaipur Altın Fil Ödülü
 Tokyo Asya'nın En İyileri Ödülü
 İspanya Asturias film festivali En İyi Yönetmen Ödülü
 Paris Cine Junior En Büyük Film Ödülleri
 ÇASOD Jüri Özel Ödülü
 SİYAD En iyi 2. film ve en iyi erkek oyuncu (Menderes Samancılar)
 Paris Cine Junior En iyi film ödülü

Kaynakça

Dış bağlantılar

1992 çıkışlı Türk filmleri
Memduh Ün'ün yönettiği filmler
Türk biyografik filmleri
Cahit Berkay'ın müziğini yaptığı filmler
1990'larda Türkçe filmler
Kadri Yurdatap'ın yapımcısı olduğu filmler
Mine Film filmleri
Türk romanlarından uyarlanan filmler

Zıkkımın Kökü (film)


Téteriv (, ) er en biflod til Dnepr i Zjytomyr og Kyiv oblast i Ukraine. Téteriv er 365 km lang og har et afvandingsareal på 15.100 km². Middelvandføringen er 18,4 m³/s 136 km fra udmundingen i Dnepr.

Téterivs løb

Kilden til Téteriv er befinder på det podolske højlands skråninger nær landsbyen Nosivky (Tjudnivskij rajon, Zjytomyr oblast). Ovenfor Radomysjl er Téterivs løb hurtigt med strømfald og små vandfald. Nederst løber floden langsommere.

Bifloder

Téteriv har et antal bifloder, de vigtigste er:

Kommercielt anvendelse af Téteriv
Den nederste del af Téteriv er sejlbar, ligesom der er anlagt et mindre vandkraftværk.

Byer ved Téteriv

Referencer

Eksterne henvisninger

Bifloder til Dnepr
Floder i Zjytomyr oblast
Floder i Kyiv oblast

Téteriv


يوسيفوس فلافيوس (لغة لاتينية: Josephus Flavius) أو يوسيپوس (لغة يونانية: Ιώσηπος) أو باسمه العبري الأصلي يوسف بن ماتيتياهو (יוסף בן מתתיהו) (38-100 للميلاد، تقدير) كان أديبا مؤرخا وعسكريا يهوديا عاش في القرن الأول للميلاد واشتهر بكتبه عن تاريخ منطقة يهوذا، والتمرد اليهودي على الإمبراطورية الرومانية والتي تلقي الضوء على الأوضاع والأحداث في فلسطين خلال القرن الأول للميلاد في حين انهيار مملكة يهوذا، ظهور الديانة المسيحية والتغييرات الكبيرة في اليهودية بعد فشل التمرد على الرومان ودمار هيكل هيرودس.

نبذة
ولد يوسفوس فلافيوس في 38 للميلاد باسم يوسف بن ماتيتياهو في مدينة أورشليم (القدس) لعائلة كهنة يهودية، أي من عائلات النخبة الدينية اليهودية في ذلك الحين. وكانت أمه من نسل الحشمونيين الذين ملكوا على يهوذا حتى 44 للميلاد. تلقى يوسيفوس التعليم الديني وعندما كان في ال19 من عمره انضم إلى شيعة الفريسيين التي كانت إحدى الأشياع الدينية الرئيسية لدى اليهود قبل دمار الهيكل، والشيعة اليهودية المركزية بعده. في فترة لاحقة سافر يوسفوس إلى روما ومكث هناك بضع سنوات. عندما رجع إلى يهوذا أنضم إلى منظمي التمرد على الإمبراطورية الرومانية وعين قائد منطقة الجليل. من بين منظمي التمرد مال يوسفوس إلى اتجاه معتدل مما أدى إلى نزاعات بينه وبين القادة المتطرفين مثل يوحنان من جوش حلاب (يوحنا الجشي). حاول يوحنان اغتيال يوسفوس وبعد فشل الاغتيال، حاول خلعه من قيادة الجليل.

في نهاية التمرد سنة 67 للميلاد، وحينما تكثف الهجوم الروماني على القوات اليهودية، كان يوسفوس في مدينة يودفات (يوتاباتا) الجليلية وقاد عليها في غضون الحصار الذي فرض عليها الجيش الروماني. بما أن الحصار استمر فترة طويلة، قرر يوسفوس الاستسلام وفتح أبواب المدينة أمام الجنود الرومان، ولكن سكان المدينة رفضوا قراره وبعد 47 يوما سقطت المدينة في أيادي الرومان.

هرب يوسفوس ورجاله من يودفات واختبؤوا في مغارة، أما الرومان فعثروا عليهم بعد فترة قليلة. قرر رجال يوسفوس أن يقتل بعض البعض كي لا يسقطوا في أيادي الجنود الرومان، أما يوسفوس فبقي الأخير مع رجل آخر، وندم الاثنان على فكرة الانتحار وسلما نفسيهما للرومان. وبسبب هذا القرار وتعاون يوسفوس مع الرومان بعد استسلامه ساءت سمعته لدى اليهود وأخذ البعض يعتبرونه خائنا.

نجا يوسفوس من الإعدام بعد أسره بفضل الصداقة التي نشأت بينه وبين قائد القوات الرومان فسبازيان الذي أصبح قيصرا لاحقا. كذلك تعاون يوسفوس مع الرومان تعاونا كاملا وساعدهم في قمع التمرد عندما كان أسيرا. في 69 للميلاد أطلق سراح يوسفوس وفي 71 وصل إلى روما وأصبح مواطنا رومانيا. بموجب القانون الروماني تبنى يوسفوس اسم عائلة وليه فسبازيان (مَن حرره من الأسر): تيتوس فلاڤيوس، حيث كان اسمه الرسمي في روما: تيتوس فلاڤيوس يوسيپوس، ولكن في كتبه عرض نفسه باللغة اليونانية ك«يوسيپوس ابن لماتياس (=ماتيتياهو) يهودي الأصل وكاهن في أورشليم». تاريخ وفاة يوسفوس غير معروف بدقة، وحسب التقدير الشائع توفي في 100 للميلاد أو بعد ذلك بقليل.

مؤلفاته
بعد توطينه في روما كتب يوسفوس بعض المؤلفات حيث سرد سيرة حياته، أحداث التمرد في إقليم يهودا على الرومان وتاريخ سكان يهودا حسب ما علمه من التراث والمصادر اليهودية المتوفرة له في ذلك الحين. وتحتوي هذه المؤلفات على تقارير مفصلة خاصة بشأن الأحداث التي شهدها يوسفوس بنفسه، ويعد معظم المؤرخين المعاصرين هذه التقارير ذات مصداقية ويستندون إليها في الأبحاث التي تتناول تاريخ الشرق الأوسط في القرن الأول للميلاد.

وأهم مؤلفات يوسفوس هي كتابان تاريخيان:

تاريخ حرب يهودا ضد الرومان
المعروف باختصار كـ«حروب يهودا»: صدر في عام 78 للميلاد باللغة اليونانية ومن المحتمل أن يوسفوس كتبه بالآرامية أولا، ثم ترجمه إلى اليونانية، غير أن لم تبق إلا النسخة اليونانية. في هذا الكتاب يسرد يوسفوس أحداث آخر أيام حكم الحشمونيين على منطقة يهودا، احتلال المملكة من قبل الرومان، التمرد اليهودي على الرومان وفشله حتى سقوط آخر تحصينات المتمردين في مسادا (مسعدة).

عاديات يهودا
صدر في عام 94 للميلاد باللغة اليونانية ويشمل 20 فصلا، يعرض تاريخ أتباع الديانة اليهودية حسب التراث والمصادر المتوفرة آنذاك.

مخاطبات يوسفيوس حول حادس
ينسب إلى يوسفوس بسبب الترجمة بالخطأ، إذ أن كاتبه الأصلي هو هيبوليتوس الروماني.

يوسفوس فلافيوس بمواجهة أبيون
صدر في عام 97 وحاول فيه الدفاع عن مفاهيم الديانة اليهودية بوجهة المفاهيم الرومانية المعاصرة له.

حياة يوسفوس فلافيوس
صدر في عام 99 وهو قصة حياته.
وكان أيام الحضارة الرومانية

أهمية مؤلفاته في المسيحية
بقيت مؤلفات يوسفوس عبر القرون بفضل الأهمية التي عزى إليها المسيحيون، إذ يذكر يسوع في كتاب «عاديات يهودا» (الفصل ال18). ويسمى هذا الذكر ب«الشهادة الفلافية» (بالاتينية:Testimonium Flavianum) أي شهادة يوسفوس فلافيوس على وجود يسوع، ويعتبر الذكر الوحيد لليسوع من شخص غير مسيحي عاش في نفس المكان وفي نفس الوقت عاشهما يسوع. وبرغم المصداقية التي يعدها المؤرخون المعاصرون لمعظم كلام يوسيفوس، يعتبر الكثير منهم «الشهادة الفلافية» مشكوكا فيها، وما زال الخلاف قائما حول مصداقيتها.

في نسخة «عاديات يهودا» الباقية يقول يوسفوس إن يسوع كان المسيح، ويشير بعض الباحثون إلى أنه ليس من المنطقي أن يكون يوسفوس قد اعتبر يسوع مسيحا لأنه لا توجد أية دلالة على كونه من أنصار المسيحيين الأولين. كذلك يوجد اقتباس من كتاب «تاريخ اليهود» في «كتاب العنوان» للأديب العربي المسيحي أجابيوس بن قسطنطين الذي عاش في القرن ال10 للميلاد، وهذا الاقتباس يختلف عن النسخة الموجودة حاليا حيث لا تذكر فيه كلمة «المسيح». وتنقسم آراء الباحثين المعاصرين إلى ثلاثة افتراضات:
 الأول يرفض «الشهادة الفلافية» ويعتبرها تزويرا أضيف إلى النص الأصلي من أجل ترويج المسيحية،
 الثاني يقبل مصداقية «الشهادة الفلافية» ويعتبرها جزءا لا يتجزأ من كلام يوسفوس،
 الثالث والأشيع من بين هذه الافتراضات، فيعتبر ذكر يسوع في الكتاب موثوق به، غير أن الأدباء المسيحيين أضافوا إليه التعابير والمصطلحات لتفخيم يسوع.

ويعتبر هؤلاء الباحثون اقتباس أجابيوس أقرب إلى نص يوسفوس الأصلي من النسخة الموجودة حاليا.

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص من القدس
الإمبراطورية الرومانية
تاريخ المسيحية
تاريخ فلسطين
رومان في القرن 1
فلافيون
قدماء الرومان
كتاب القرن 1
مدافعون لاهوتيون يهود
مواليد 37
مواليد 38
مواليد في القدس
مؤرخو فينيقيا
مؤرخون في القرن 1
مؤرخون يهود
وفيات 100
وفيات في روما
يهود العصر الروماني
يهود في القرن 1
مؤرخون باللغة اليونانية من الإمبراطورية الرومانية

يوسيفوس فلافيوس


Jacob Stanley Dudman (Surrey, 22 de agosto de 1997) é um ator britânico. Ele é conhecido por seu papel como Sam Harvey na série Fate: The Winx Saga.

Biografia
Dudman nasceu em 22 de agosto de 1997 em Surrey. Ele frequentou a St Aidan's Church of England High School e também estudou Produção de Cinema no London College of Communication, uma filial da Universidade das Artes de Londres.

Vida privada
O padrinho de Dudman é o ator Paul Blackthorne.

Filmografia

Audiodramas de Doctor Who
 Doctor Who: As Crônicas do Décimo Doutor (2018) (coestrelado por Jacqueline King, Michelle Ryan, Jon Culshaw e Arinzé Kene)
 Doctor Who: As Crônicas do Décimo primeiro Doutor (2018) (co-estrelado por Danny Horn, Simon Fisher-Becker, Nathalie Buscombe e Eleanor Crooks)
 Doctor Who: As Crônicas do Décimo segundo Doutor (2020) (coestrelado por Samuel Anderson, Ingrid Oliver, Emily Redpath e Mandi Symonds)

Ligações externas
 jacobdudman.com

Atores de televisão do Reino Unido
Atores de cinema do Reino Unido
Naturais do Surrey

Jacob Dudman


Dhrishtaketu (धृष्‍टकेतु), Hindu mitolojisinde birçok yerde adı geçen bir karakterdir. Şöyle ki,
 Dhrishtadyumna'nın bir oğlu,
 Shishupala'nın bir oğlu, Chedi kralı, ve Pandava'ların bir dostu,
 Kekaya'ların Pandava'larla iyi ilişkiler içinde olan bir kralı,
 Satyadhriti'nin oğlu,
ve
 Nriga'nın oğlunun adları Dhrishtaketu olarak geçmektedir.

Dhrishtaketu


Tatsuro Yamauchi (født 23. januar 1994) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Ryukyu.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Tatsuro Yamauchi


Mary Wollstonecraft Godwin Shelley (30 Ağustos 1797 - 1 Şubat 1851), yazdığı romanlarla ünlü İngiliz yazardır.

1797 yılında Londra'da doğdu. Babası William Godwin, radikal siyasal görüşleriyle tanınan bir yazar, annesi Mary Wollstonecraft ise dönemin etkili bir kadın hakları savunucusuydu. Annesi doğumu sırasında ölünce, babası tarafından büyütüldü. Babasından ve arkadaş çevresinden etkilenerek edebiyat ve felsefeye ilgi duydu. Çocukluğunun büyük bölümünü kitap okuyarak, hikâyeler yazarak geçiren Mary 1814'te, dönemin en gözde romantik şairlerinden Percy Bysshe Shelley'e âşık oldu. Percy Shelley'in evli olması nedeniyle İsviçre'ye kaçmak zorunda kaldıklarında Mary henüz 17 yaşındaydı. Babası William Godwin bu ilişkiye karşı çıktı. İki sevgili, Percy'nin eşinin 1816'da ölümünden sonra Londra'ya dönüp evlendiler. Ardından İtalya'ya yerleştiler.

1816 yazında yarı uyanık olarak gördüğü bir kabus sayesinde aklına gelen Frankenstein düşüncesini romana çevirdi ve kitap, Frankenstein ya da Modern Prometheus adıyla 1818 başlarında yayımlandı. Romanın doğuşunda,  İngiltere'deki sanayi devriminin, Locke ve Hobbes gibi düşünürlerin etkisini de görmek mümkündür.

1822 yılında eşini bir tekne kazasında kaybeden Mary, Londra'ya döndü ve 1851 yılında ölünceye kadar profesyonel yazarlık yaptı.

Daha çok Frankenstein kitabıyla anılan Mary Shelley ayrıca, Lodore, Falkner (1837), Perkin Warbeck ve insanlığın yavaş yavaş yok oluşunu inceleyen ve 1826 da yayımlanan apokaliptik bir roman olan  The Last Man'in de yazarıdır.

Dış bağlantılar

1797 doğumlular
1851 yılında ölenler
İngiliz roman yazarları
İngiliz bilimkurgu yazarları
İngiliz gezi yazarları
İngiliz feministler
Romantik edebiyat
Frankenstein
Beyin tümöründen ölenler

Mary Shelley


Obsessiv–kompulsiv personlighedsforstyrrelse (, forkortet OCPD) er en personlighedsforstyrrelse præget af et generelt mønster for bekymring over orden i tingene, perfektionisme, overdreven opmærksomhed på detaljer, mental og interpersonel kontrol og et behov for kontrol over omgivelserne på bekostning af fleksibilitet, åbenhed for oplevelse og effektivitet. Arbejdsafhængighed og gnier-tendenser ses også ofte hos dem, der har denne personlighedsforstyrrelse. De, der er ramt af denne lidelse, kan finde det svært at slappe af, må altid føle, at tiden er ved at løbe ud for deres aktiviteter, og at en større indsats er nødvendig for at opnå deres mål. De kan planlægge deres aktiviteter minutiøst — en manifestation af den store tendens til at have kontrol over deres omgivelser og til ikke at kunne lide uforudsigelige begivenheder, da de er uden for deres kontrol.

Årsagen til OCPD menes at involvere en kombination af genetiske og miljømæssige faktorer. Dette er en særskilt lidelse fra obsessiv–kompulsiv sygdom (OCD), og forholdet mellem dem er omstridt. Nogle (men ikke alle) undersøgelser har fundet høje komorbiditet-rater mellem de to lidelser og kan dele eksterne lighederstreng og ritual-lignende adfærd eksempelvis. Hamstring, orden og et behov for symmetri og organisation ses ofte ved begge lidelser. Holdninger til disse former for adfærd varierer mellem dem, der påvirkes af lidelserne: for dem med OCD er denne adfærd uønsket og anses for usund, det bliver produktet af angstfremkaldende og ufrivillige tanker, mens den for dem med OCPD er egosyntonisk (rationel og ønskelig), det være sig resultatet af en stærk tilslutning til rutiner, en naturlig tilbøjelighed til forsigtighed, eller et ønske om at opnå perfektion.

OCPD forekommer i omkring 2-8% af den almindelige befolkning og 8-9% af psykiatriske ambulante patienter. Sygdommen forekommer oftere hos mænd.

Tegn og symptomer
De vigtigste observerede symptomer på OCPD er

(1) optagethed af at huske tidligere begivenheder

(2) at være opmærksom på detaljer

(3) overdreven overensstemmelse med sociale skikke, regler eller bestemmelser

(4) trang til notatskrivning eller at lave lister og oversigter

(5) stivhed af ens egne overbevisninger

(6) urimelig grad af perfektionisme, der i sidste ende kan forstyrre evnen til at udføre en opgave

OCPD-symptomer kan medføre varierende grad af angst i varierende tid (forbigående, akut eller kronisk), og kan påvirke patientens arbejdsmæssige, sociale og romantiske liv.

Tvangstanker
Nogle OCD-patienter, viser en tvangspræget behov for renlighed, som regel kombineret med en sygelig ordenssans. Denne obsessive tendens kan gøre deres dagligliv en smule sværere. Selv om denne form for tvangspræget adfærd kan bidrage til en følelse af "at styre personlig angst," kan spænding fortsætte med at eksistere. Derimod kan OCPD-patienter have en tendens til ikke at organisere tingene, og de kunne blive tvangshamstere pga. deres indsats for at rengøre deres omgivelser, som effektivt kan blive hæmmet af mængden af uorden, som person stadig har planer om at organisere i fremtiden.

I virkeligheden udfører OCPD patienter måske aldrig obsessiv rengøring/organisering, eftersom de får mere og mere travlt med deres arbejdsbyrde. Dermed bliver deres stress efterhånden til hvad der kan beskrives som angst. Angst er en lidelse, der er kendt for store og uventede bekymringer, der har en negativ indvirkning på en persons dagligliv og rutiner.

Stivhed
Opfattelsen af ens egen og andres handlinger og overbevisning har en tendens til at være polariseret i "rigtige" eller "forkerte", med lidt eller ingen margen mellem de to. For mennesker med denne lidelse kan stivhed lægge pres på de interpersonelle relationer med lejlighedsvis frustration, der bliver til vrede eller varierende grader af vold. Det er kendt som hæmninger.

Lignende lidelser

OCD
OCPD forveksles ofte med obsessiv–kompulsiv lidelse (OCD). På trods af navne der ligner hinanden, er de forskellige lidelser — OCD er en angstlidelse og OCPD er en personlighedsforstyrrelse. Nogle OCPD-ramte har også OCD, og de to er undertiden fundet i samme familie, nogle gange sammen med spiseforstyrrelser. Folk med OCPD føler generelt ikke, at de er nødt til gentagne gange at udføre rituelle handlinger, som er et fælles symptom på OCD — og finder som regel fornøjelse i at perfektionere en opgave, hvor folk med OCD ofte er ulykkeligere efter deres handlinger.

Nogle OCPD-symptomer er fælles med OCD: For eksempel blev perfektionisme, hamstring og optagethed i detaljer (de tre karakteristika ved OCPD) fundet i mennesker med OCD og ikke i dem uden OCD. Det viser relation mellem disse OCPD-træk med OCD. Det omvendte er også sandt: visse OCD-symptomer synes at have nære paralleller med OCPD. Dette er især tilfældet for kontrol-, ordens- og symmetrisymptomer. OCPD-udsnit, der har OCD er særligt tilbøjelige til at godkende tvangstanker og tvangshandlinger om symmetri og organisation. Som kontrast hertil synes vaskesymptomer, som er blandt de mest almindelige OCD-symptomer, ikke at have et link til OCPD.

Der er en betydelig lighed i symptomer på OCD og OCPD, som kan føre til kompleksitet i at skelne dem klinisk. For eksempel er perfektionisme et OCPD-kriterium og et symptom på OCD, hvis det indebærer behov for orden, symmetri og organisation. Hamstring er også en tvang, der findes i OCD og et kriterium for OCPD i DSM-IV. Selv om OCD og OCPD tilsyneladende er separate lidelser, er der indlysende ligheder mellem de to ved flere symptomer.

Uanset ligheder mellem OCPD kriterier og de tvangstanker og tvangshandlinger, der findes i OCD, er der diskrete kvalitative forskelle mellem disse lidelser - overvejende i de funktionelle symptomer. I modsætning til OCPD beskrives OCD som invasive, stressende og tidskrævende tvangstanker og vaner, der tager sigte på at reducere aktivitetsstress. OCD symptomer ses til tider som egodystonisk, fordi de opleves som fremmede og frastødende for den syge. Der er derfor større mental angst forbundet med OCD.

I modsætning hertil er de symptomer, der ses ved OCPD, selv om de er gentagne, ikke forbundet med frastødende tanker, billeder, eller trang. OCPD-symptomer og adfærd er kendt som egosyntonisk, da mennesker med denne lidelse kan se dem som passende og korrekte. På den anden side kan de vigtigste funktioner ved perfektionisme og manglende fleksibilitet resultere i betydelige lidelser for en person med OCPD, som et resultat af associerede behov for kontrol.

Et studie fra 2014 fandt også en anden forskel mellem OCPD og OCD: de, der led af OCPD uanset tilstedeværelsen af comorbid OCD, er mere stive i deres adfærd og har en større behovsudsættelse, end dem, der er ramt af OCD eller er raske. Behovsudsættelse er et mål for selvkontrol; det udtrykker en persons evne til at undertrykke impulsen til at forfølge en mere umiddelbar tilfredsstillelse for at opnå større afkast i fremtiden.

Nylige undersøgelser med DSM-IV-kriterierne har konsekvent fundet en høj forekomst af OCPD hos personer med OCD, med en omtrentlig incidens på 23% til 32% i personer med OCD. Nogle data tyder på, at der kan være særlige forhold i sammenhængen mellem OCD og OCPD. OCPD-rater er konsekvent højere hos personer med OCD end hos den raske del af befolkningen, når der kontrollers for DSM-IV-kriterierne.

Aspergers syndrom
Der er betydelige ligheder og overlap mellem Aspergers syndrom og OCPD, som at lave lister, ufleksibel overholdelse af regler og tvangsprægede aspekter af Aspergers syndrom, selv om førstnævntes kan skelnes fra OCPD især vedrørende affektiv adfærd, dårligere sociale færdigheder, problemer med Teorien om Sindet og intense intellektuelle interesser, fx evnen til at huske alt om en hobby. En undersøgelse fra 2009, der involverer voksne autistiske mennesker, fandt, at 40% af dem, der er diagnosticeret med Aspergers syndrom opfyldte de diagnostiske krav til en co-morbid OCPD-diagnose.

Spiseforstyrrelser
Hårde og stive personligheder har mange gange været forbundet med spiseforstyrrelser, især med anorexia nervosa. Anorexia Nervosa er en spiseforstyrrelse, der er kendetegnet ved store mængder af begrænsninger med hensyn til fødeindtagelse af frygt for at øge sin kropsvægt. Mange, der oplever denne lidelse, kan også opleve kropsdysmorfi. Forskelle i undersøgelser af forekomsten af OCPD blandt anorektikere og bulimikere har fundet, og  hvilket delvist kan afspejle forskelle i den metode, der er valgt i forskellige undersøgelser, samt problemer med diagnosticering af personlighedsforstyrrelser. I tabellen nedenfor er resultaterne vist for hyppigheden af OCPD blandt anorektikere (ikke-specificeret subtype, EN), der begrænser anorektikere (RAN), overspisning/purge anorektikere samt anorektikere med en historie af bulimia nervosa (BPAN), og normal vægte bulimikere (BN).

Uanset forekomsten af fuldgyldigt OCPD blandt spiseforstyrrede befolkningsudsnit har tilstedeværelsen af denne personlighedsforstyrrelse og dens overkontrollerede kvalitet vist sig at være positivt korreleret med en række komplikationer ved spiseforstyrrelser, i modsætning til impulsive funktioner — dem, der er forbundet med histrionisk personlighedsforstyrrelse eksempelvis — som øger chancerne for et bedre resultat af behandlingen. OCPD øger risikoen for mere alvorlige anorektiske symptomer, dårligere bedringsrater, og tilstedeværelsen af skærpende adfærd, såsom tvangsmotion. Tvangsmotion hos spiseforstyrrede befolkningsudsnit, sammen med mindre levetids-BMI og sygdomsvarighed blandt anorektikere, korrelerer også positivt, og signifikant, med et vigtig OCPD-træk: perfektionisme.

Årsag
Årsagen til OCPD menes at indebære en kombination af genetiske og miljømæssige faktorer. I henhold til den genetiske teori, vil folk med en form for DRD3 gen sandsynligvis udvikle OCPD og depression, især hvis de er mænd. Men genetiske aspekter kan ligge i dvale, indtil de udløses af begivenheder i livet for dem, der er disponerede for at få OCPD. Disse begivenheder kan omfatte opdragelse, der er over-involverede og/eller alt for beskyttende, såvel som et traume i løbet af barndommen. Traumer, der kan føre til OCPD omfatter fysiske, følelsesmæssige eller seksuelle overgreb, eller andre psykiske traumer. I henhold til de miljømæssige teori er OCPD en tillært adfærd. Yderligere forskning er nødvendig for at bestemme den relative betydning af genetiske og miljømæssige faktorer.

Diagnose

DSM
Den femte udgave af den Diagnostiske og Statistiske Håndbog for Psykiske Forstyrrelser (DSM-5), en meget udbredt manual til diagnosticering af psykiske lidelser, definerer obsessiv–kompulsiv personlighedsforstyrrelse (i Akse II Klynge C), som et omfattende mønster af optagethed af perfektionisme, orden og interpersonelle og mental kontrol, på bekostning af effektivitet, fleksibilitet og åbenhed. Symptomer skal vises ved begyndelsen af voksenalderen og i flere sammenhænge. Mindst fire af følgende skal være til stede:

WHO
World Health Organisation's ICD-10 anvender begrebet  (). Anankastic er afledt af det græske ord ἀναγκαστικός (Anankastikos: "tvang").

Det er karakteriseret ved mindst fire af følgende:
Det omfatter:

 kompulsiv og besættende personlighed (lidelse)
 obsessiv-kompulsiv personlighedsforstyrrelse

Det omfatter ikke:

 obsessiv-kompulsiv lidelse

Det er et krav for ICD-10, at en diagnose af en specifik personlighedsforstyrrelse også opfylder et sæt af generelle personlighedsforstyrrelse kriterier.

Millons undertyper
Theodore Millon her identificeret fem undertyper af kompulsiv personlighed (2004). Enhver kompulsiv personlighed kan udvise en eller flere af følgende:

Behandling
Behandling for OCPD omfatter psykoterapi, kognitiv adfærdsterapi, adfærdsterapi eller selvhjælp. Medicin kan ordineres. I adfærdsterapi diskuterer personen med OCPD med en psykoterapeut mulighederne for at ændre tvangshandlinger til sundere og mere produktive adfærd. Kognitiv analytisk terapi er en effektiv form for adfærdsterapi.

Behandlingen er kompliceret, hvis personen ikke accepterer at have OCPD eller mener, at tanker eller adfærd i en vis forstand er korrekt og derfor ikke bør ændres. Medicin alene dur generelt ikke til denne personlighedsforstyrrelse. Selektive serotonin genoptagelseshæmmere (Ssri) kan være nyttige med psykoterapi til at være mindre kørt ned af mindre detaljer og for at vise, hvor rigide de er.

Mennesker med OCPD er tre gange mere tilbøjelige til at modtage individuel psykoterapi end dem med depressive lidelse. Der er en større andel af primære sundhedsydelser. Der er ingen kendte ordentligt kontrollerede undersøgelser af behandlingsmulighederne for OCPD. Mere forskning er nødvendig for at udforske bedre behandlingsmuligheder.

Referencer

Litteratur

 Baer, Lee. (1998). "Personlighedsforstyrrelser i Obsessiv–Kompulsiv Lidelse". I Obsessiv–Kompulsiv Lidelser: Praktisk Ledelse. Tredje udgave. Jenike, Michael et al. (eds.). St. Louis: Mosby.
 Cheeseman, Gwyneth D. (2013). "Alt hvad Du Behøver At Vide Om OCPD og Perfektionisme". Willows Forlagsbranchen. Forenede KONGERIGE.
 Freud, S. (1959, originale arbejde 1908).Karakter og Anal Erotik, i Standard Udgave af den Komplette Psykologiske Værker af Sigmund Freud, 9, 170-71. James Strachey, ed. London: Hogarth.
 Jenike, Michael. (1998). "Psykoterapi af Obsessiv–kompulsiv Personlighed". I Obsessiv–Kompulsiv Lidelser: Praktisk Ledelse. Tredje udgave. Jenike, Michael et al. (eds.). St. Louis: Mosby.
 Kay, Jerald et al. (2000). "Obsessiv–Kompulsiv Lidelse". I Psykiatrien: Adfærdsmæssige Videnskab og Kliniske Essentials. Jenike, Michael et al. Philadelphia: W. B. Saunders.
 MacFarlane, Malcolm M. (ed.) (2004). Familie Behandling af personlighedsforstyrrelser. Fremskridt i Klinisk Praksis. Binghamton, NY: The Haworth Press.
 Penzel, Fred. (2000). Obsessiv–Kompulsiv Lidelser: En Komplet Guide til at Komme Godt og Bor Godt.  Oxford University Press, USA.
 Ryle, A. & Kerr, I. B. (2002). Indførelse af Kognitiv Analytisk Terapi: Principper og Praksis. Chichester: John Wiley & Sons. .
 Salzman, Leon. (1995).Behandling af Obsessiv-og Kompulsiv Adfærd, Jason Aronson Forlag.

Eksterne henvisninger

 DSM-IV-TR år 2000 kriterier for OCPD

Personlighedsforstyrrelse


Wallace Smith Broecker (født 29. november 1931, død 18. februar 2019) var en amerikansk geofysiker. Han var Newberry Professor på Institut for Jord- og Miljøvidenskab ved Columbia University, forsker ved Columbia Lamont-Doherty Earth Observatory og stipendiat i bæredygtighed ved Arizona State University. Han udviklede ideen om et globalt "transportbånd", der forbinder cirkulationen i de globale have og har bidraget væsentligt til kulbrinteforskningen og brugen af kemiske sporstoffer og isotop-datering i oceanografi. Broecker modtog Crafoord-prisen og Vetlesen-prisen.

Liv
Han blev født i Chicago i 1931, hvor han gik på Wheaton College og interagerede med J. Laurence Kulp, Paul Gast og Karl Turekian. På Wheaton mødte han sin kone Grace Carder. Broecker skiftede derefter til Columbia University, hvor han arbejdede ved Lamont Geological Observatory med W. Maurice Ewing og Walter Bucher.

I 1975 populariserede Broecker begrebet global opvarmning, da han udgav et studie med titlen: "Klimaændring: Er vi på randen af en udtalt global opvarmning?"; sætningen havde tidligere været brugt i en avisrapport fra 1957 om Roger Revelles forskning.

Broecker skrev en redegørelse om klimavidenskab med videnskabsjournalisten Robert Kunzig. Denne omfattede en diskussion af Broecks kollega Klaus Lackners arbejde med at fange CO2 fra atmosfæren, hvilket Broecker mente spiller en afgørende rolle for at reducere emissioner og modvirke den globale opvarmning. Broecker er blevet beskrevet i New York Times som en pioner indenfor geoengineering.

Broecker havde otte børn, syv børnebørn og syv oldebørn. Hans kone Grace E. Broecker (født Carder) døde i 2007. De var sammen i 53 år. Broecker blev gift med Elizabeth Clark i 2009. Han døde af kongestiv hjertesvigt i New York City den 18. februar 2019. Få dage før sin død, gav han en livestreamed video-besked til sine med-forskere, hvor han sagde at mennesket ikke bevægede sig hurtigt nok i forhold til at stoppe global opvarmning og bad den videnskabelige verden om "seriøst at studerer mere løsninger på klimakrisen."

Forskning
Broeckers forskningsområder inkluderede pleistocæn, geokronologi, kulstof 14-datering og kemisk oceanografi, herunder oceanisk mixing baseret på stabil og radioisotop distribution. Det inkluderer forskning i elementet kulstofs biogeokemisk cyklusser og registreringen af klimaændring fundet i polaris og havsedimenter.

Broecker har forfattet mere end 500 tidsskriftsartikler og 17 bøger. Han kendes måske bedst for sin opdagelse af den rolle oceanerne spillede i de pludselige klimaændringer der der forekom i istiden, især udviklingen og populariseringen af ideen om en global "oceanisk transportbånd" der forbinder alle verdens havstrømme. Men hans bidrag går meget længere end til "transportbåndet"; hans arbejde er grundlaget for kulstof-cyklus videnskab, og hans brug af kulstof-14 datering i palæoceanografi er landevendinger på området. Hans arbejde med kemiske sporstoffer i havene er vigtig for moderne kemisk oceanografi; især hans lærebog "Tracers in the Sea", skrevet sammen med Tsung-Hung Peng, citeres stadig i nutidig litteratur 25 år efter dens publikation.

Broecker skrev om sin forskning, om tilstandsændringer i termohalin-cirkulationen: "Vi har god evidens for at forskellige dele af jordens klimasystem er forbundet på meget diskrete, men dramatiske måder. Klimasystemet er hoppet fra en operationstilstand til en anden i fortiden. Vi prøver at forstå hvordan jordens klimasystem er bygget op, så vi kan forstå hvad der skal til for at starte tilstandsændringer. Indtil vi gør det, kan vi ikke lave gode forudsigelser af fremtidige klimaændringer."

Hæder
Broecker var Fellow i American Academy of Arts and Sciences og National Academy of Sciences, Foreign Member af Royal Society, og Fellow i American Geophysical Union and European Geophysical Union. Han modtog A.G. Huntsman Award for Excellence in the Marine Sciences fra Royal Society of Canada i 1985, Crafoord Prize i Geoscience, the National Medal of Science in 1996, Maurice W. Ewing Medal fra American Geophysical Union, Alexander Agassiz Medal fra National Academy of Sciences, Urey Medal fra European Association of Geochemistry, V. M. Goldschmidt Award fra Geochemical Society, the Vetlesen Prize from the G. Unger Vetlesen Foundation, Wollaston Medal fra Geological Society of London, Roger Revelle Medal fra American Geophysical Union, Tyler Prize for Environmental Achievement fra University of Southern California, Blue Planet Prize fra The Asahi Glass Foundation, 2008 Benjamin Franklin Medal i Earth and Environmental Science fra Franklin Institute i Philadelphia, Pennsylvania, og BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Award i 2008 i Climate Change.

I september 2008 modtog Broecker Balzan Prize for enestående fremskridt inden for videnskaben.

I januar 2009 modtog Broecker BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Award i kategorien Climate Change for sin forskning i verdens have, hvor han havde lavet pionerarbejde med "udviklingen af Earth System Science som basis for forståelse af globale klimaforandringer, både i fortid og fremtid". Certifikatet til prisen fremhævede "hans holistiske tilgang", der ledte ham til at identificere "mekanismerne for abrubte klimaforandringer".

Broecker modtog æresdoktorater fra Cambridge University, Oxford University, Pennsylvania State University, Harvard University og Southern Methodist University. Den 28. maj 2015 blev han gjort til æresdoktor på Harvard University.

Udvalgt bibliografi

Referencer

Eksterne henvisninger

 Gletsjere, der taler i tunge og andre historier om global opvarmning, af Wallace S. Broecker
 Interview med Wally Broecker, 31. august 2008
 Oral History interview transkript med Wallace S. Broecker 14. november 1997, American Institute of Physics, Niels Bohr Bibliotek og Arkiv
 Oral History interview transkript med Wallace S. Broecker 29. december 1995, 8. maj og 6. juni 1997, American Institute of Physics, Niels Bohr Library og Archives
 Canadian Broadcast Corporation lydinterview med Wallace S. Broecker 21. april 1975, CBC Archives
 BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Awards

Modtagere af Wollastonmedaljen
Ansatte ved Columbia University
Pages with unreviewed translations

Wallace Smith Broecker


Arene () ist in der griechischen Mythologie die Tochter des spartanischen Königs Oibalos (und der Gorgophone) sowie nach einer Sagenversion die Halbschwester von Tyndareos, Hippokoon und Ikarios, welche die Söhne von Oibalos und der Najade Bateia sind.

Sie ist die Gattin des Aphareus und von diesem Mutter der Argonauten Lynkeus und Idas. Nach Pausanias benannte Aphareus eine von ihm in Messenien gegründete Stadt nach ihr Arene, auch soll die Quelle Arene in Triphylien nach ihr benannt worden sein.

Literatur

Anmerkungen

Person der griechischen Mythologie

Arene (Mythologie)


An Ponthieva gracilis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jany Renz. An Ponthieva gracilis in nahilalakip ha genus nga Ponthieva, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ponthieva

Ponthieva gracilis


Likoris (lat. Lycoris), rod lukovačastih trajnica iz porodice Amaryllidaceae, dio je tribusa Lycorideae. Postoje dvadesetak vrsta raširenih po Aziji od Nepala do Japana.

Po životnom obliku su geofiti. neke vrste uvezene su u Sjevernu Ameriku (L. squamigera, L. radiata
)

Vrste
 Lycoris × albiflora Koidz.
 Lycoris anhuiensis Y.Xu & G.J.Fan
 Lycoris argentea Worsley
 Lycoris aurea (L'Hér.) Herb.
 Lycoris caldwellii Traub
 Lycoris × chejuensis K.H.Tae & S.C.Ko
 Lycoris chinensis Traub
 Lycoris guangxiensis Y.Xu & G.J.Fan
 Lycoris haywardii Traub
 Lycoris houdyshelii Traub
 Lycoris × hubeiensis Kun Liu
 Lycoris hunanensis M.H.Quan, L.J.Ou & C.W.She
 Lycoris incarnata Comes ex Sprenger
 Lycoris josephinae Traub
 Lycoris longituba Y.C.Hsu & G.J.Fan
 Lycoris radiata (L'Hér.) Herb.
 Lycoris rosea Traub & Moldenke
 Lycoris sanguinea Maxim.
 Lycoris shaanxiensis Y.Xu & Z.B.Hu
 Lycoris sprengeri Comes ex Baker
 Lycoris squamigera Maxim.
 Lycoris straminea Lindl.
 Lycoris traubii W.Hayw.

Izvori

Amaryllidoideae

Likoris


جون ميلر  هو سياسي أمريكي ينتمي إلى الحزب الجمهوري ويعد جون ميلر أول حاكم على ولاية داكوتا الشمالية بعد انضمام الولاية إلى الاتحاد الأمريكي ولد جون ميلر في 29 تشرين الأول - أكتوبر من سنة 1843 في ولاية نيويورك الأمريكية أصبح جون ميلر حاكما على ولاية داكوتا الشمالية في سنة 1889 واستمر في منصبه كحاكم على ولاية داكوتا الشمالية إلى سنة 1891 توفي جون ميلر في 26 تشرين الأول - أكتوبر من سنة 1908 في ولاية مينيسوتا الأمريكية

أمريكيون أسقفيون في القرن 19
أسقفيون أمريكيون
أشخاص من درايدن (نيويورك)
جمهوريون من ولاية داكوتا الشمالية
حكام ولايات أمريكية من الحزب الجمهوري
حكام ولاية داكوتا الشمالية
سياسيون أمريكيون في القرن 19
مواليد 1843
وفيات 1908
وفيات في دولوث

جون ميلر


Vytenis Albertas Zabukas (* 11. August 1940 in Jokūbava, Rajongemeinde Anykščiai; † 24. November 2021 in Klaipėda) war ein litauischer Politiker und Ingenieur, Professor und ehemaliges Mitglied des Seimas (1996–2000).

Leben
Nach dem Abitur von 1947 bis 1954 an der Mittelschule Kristijonas Donelaitis-Klaipėda absolvierte Zabukas 1958 mit Auszeichnung das Landwirtschaftstechnikum Klaipėda und 1966 das Studium der Chemie an der Vilniaus universitetas. Ab 1968 studierte er in der Aspirantur an der Lettische Akademie der Wissenschaften in Riga, promovierte und habilitierte sich 1994.

Von 1966 bis 1968 arbeitete Zabukas am Kauno medicinos institutas, danach an Forschungsinstituten, als Dozent an der Fakultät Klaipėda des Kauno politechnikos institutas. Von 1990 bis 1995 und ab 2001 lehrte er als Professor an der Klaipėdos universitetas.

Von 1990 bis 1995 war Zabukas Deputat im Rat der Stadtgemeinde Klaipėda, von 1995 bis 1996 Vizebürgermeister und von 1996 bis 2000 Mitglied des Seimas.

Weblinks
 V. A. Zabukas Anykštėnų biografijų žinyne
 Biografija lrs.lt svetainėje

Einzelnachweise

Politiker (20. Jahrhundert)
Mitglied des Ausschusses für Bildung, Wissenschaft und Kultur (Litauen)
Stellvertretender Bürgermeister (Klaipėda)
Chemieingenieur
Hochschullehrer (Universität Klaipėda)
Hochschullehrer (Technische Universität Kaunas)
Absolvent der Universität Vilnius
Person (Litauische Universität für Gesundheitswissenschaften)
Person (Rajongemeinde Anykščiai)
Sowjetbürger
Litauer
Geboren 1940
Gestorben 2021
Mann

Vytenis Albertas Zabukas


KV29 සොහොන්ගැබ යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ඊජිප්තුවේ තීබානු නෙක්‍රොපොලිසයේ රජුන්ගේ නිම්නයේ පිහිටි පුරාතන ඊජිප්තු සොහොන්ගැබකි.

මෙහි කැනීම් කටයුතු සිදුකොට නොමැති අතර සුන්බුන් රැසක් ලෙස පවතී. මෙහි බොහෝවිට ප්‍රවේශ බඳ හැරුණු විට වෙනත් කිසිවක් ඇතැයි සිතිය නොහැක.

ආශ්‍රේයයන්
Reeves, N & Wilkinson, R.H. The Complete Valley of the Kings, 1996, Thames and Hudson, London
Siliotti, A. Guide to the Valley of the Kings and to the Theban Necropolises and Temples, 1996, A.A. Gaddis, Cairo

බාහිර සබැඳි
තීබානු සිතියම්කරණ ව්‍යාපෘතිය: KV29  - බොහෝ සොහොන්ගැබ්වල සවිස්තරාත්මක සිතියම් ඇතුළත් ය.

රජුන්ගේ නිම්නය

KV29


Szklenó steht für:
 Szklenó, bis 1907 Name der Gemeinde Sklené in der Slowakei, siehe Sklené (Slowakei)
 Szklenó, bis 1892 Name der Gemeinde Sklené Teplice in der Slowakei

Szklenó


Odisseas Vlachodimos (, * 26. April 1994 in Stuttgart) ist ein griechisch-deutscher Fußballspieler. Er spielt auf der Position des Torhüters und ist der Bruder von Panagiotis Vlachodimos. Seit 2023 steht er beim englischen Erstligisten Nottingham Forest unter Vertrag. Zudem ist er seit 2018 griechischer Fußballnationalspieler.

Karriere

Verein
Odisseas Vlachodimos wechselte in der Jugend 2002 vom VfL Stuttgart-Wangen (heute SportKultur Stuttgart) zum VfB Stuttgart.

Noch als U19-Spieler gab Odisseas Vlachodimos am 25. Februar 2012 am 26. Spieltag der Saison 2011/12 für den VfB Stuttgart II in der 3. Profi-Liga gegen den 1. FC Heidenheim sein Profidebüt.

Am 22. Juni 2012 unterzeichnete er einen Lizenzspielervertrag, der bis Ende Juni 2015 datiert war. Im April 2014 verlängerte Odisseas Vlachodimos seinen Vertrag mit dem VfB bis Juni 2017. Zur Saison 2014/15 wurde er offiziell Mitglied des Bundesligakaders der Stuttgarter.

Vlachodimos gab mit dem VfB Stuttgart am 29. August 2015 am 3. Spieltag der Saison 2015/16 gegen Eintracht Frankfurt sein Debüt in der Bundesliga, als er nach einem Platzverweis gegen Przemysław Tytoń für Daniel Didavi eingewechselt wurde. Durch eine anschließende Sperre sowie einen verletzungsbedingten Ausfall von Tytoń kam er zu zwei weiteren Bundesligaeinsätzen für den VfB.

Am 26. Januar 2016 wechselte Odisseas Vlachodimos zu Panathinaikos Athen und zum 1. Juli 2018 zu Benfica Lissabon.

Nach fünf Jahren als Stammtorhüter beim portugiesischen Rekordmeister unterschrieb der 29-Jährige am 1. September 2023 einen Vierjahresvertrag beim englischen Erstligisten Nottingham Forest.

Nationalmannschaft
Odisseas Vlachodimos debütierte am 21. Mai 2009 für die deutsche U15-Nationalmannschaft in einem Länderspiel gegen die USA und wurde im folgenden Monat gegen Polen in einem weiteren U15-Länderspiel für Deutschland eingesetzt. Sein Debüt für die U16-Nationalmannschaft Deutschlands gab Odisseas Vlachodimos am 14. August 2009 gegen die Schweiz. Zu weiteren U16-Länderspielen für Deutschland kam Vlachodimos unter anderem im Oktober 2009 bei einem Turnier in Liechtenstein und im Februar 2010 bei einem Turnier in Zypern. Mit der deutschen U17-Nationalmannschaft wurde Odisseas Vlachodimos bei der U17-Europameisterschaft 2011 als Stammtorhüter Vizeeuropameister. Die anschließende U17-Weltmeisterschaft 2011 schloss Odisseas Vlachodimos als Nummer 1 der deutschen U17-Nationalmannschaft mit dem dritten Platz ab. Am Ende des Jahres wurde er mit der Fritz-Walter-Medaille in Bronze ausgezeichnet. Für ein Länderspiel gegen die Niederlande am 29. Februar 2012 wurde Vlachodimos erstmals in die U18-Nationalmannschaft von Deutschland berufen. In diesem Spiel gab er sein Debüt für die deutsche U18-Auswahl. Im Tor des deutschen U19-Nationalteams stand Odisseas Vlachodimos zum ersten Mal am 14. August 2012 gegen Schottland. Am 12. Oktober 2013 gab er gegen die Niederlande sein Debüt für die U20-Nationalmannschaft von Deutschland.

Am 28. März 2017 debütierte Vlachodimos im Spiel gegen die U21 Portugals, das 0:1 verloren wurde, für die U21-Nationalmannschaft. Ohne bei dem Turnier zum Einsatz gekommen zu sein, gewann er mit der deutschen U21 2017 die Europameisterschaft.

Ende Oktober 2018 entschied er, künftig für die griechische Nationalmannschaft zu spielen. Am 15. November 2018 debütierte Vlachodimos für diese, als er beim 1:0-Heimspiel gegen Finnland aufgestellt wurde.

Erfolge
Vereine
 Portugiesischer Meister: 2018/19, 2022/23
 Portugiesischer Supercupsieger: 2019

Nationalmannschaft
 U21-Europameister: 2017
 U17-Vize-Europameister: 2011
 Dritter der U17-Weltmeisterschaft: 2011

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationaltorhüter (Griechenland)
Fußballtorhüter (VfB Stuttgart)
Fußballtorhüter (Panathinaikos Athen)
Fußballtorhüter (Benfica Lissabon)
Fußballtorhüter (Nottingham Forest)
Portugiesischer Meister (Fußball)
Deutscher
Grieche
Geboren 1994
Mann

Odisseas Vlachodimos


ගහණය යනු පරිසරයක හමුවන දෙවැනි සංවිධාන මට්ටම යි. නිශ්චිත කාල සීමාවකදී යම් ප්‍රදේශයක් තුළ එකිනෙකා අතර අන්තර් ක්‍රියා දක්වමින් ජීවත්වන එක ම විශේෂයකට අයත් ජීවීන් සමූහයක් ගහනයකි.

ගහණයක වර්ධනය
ස්වාභාවික ගහනයක විශාලත්‍වය නිරතුරුව විචල්‍ය වේ. මේ සඳහා බලපාන ප්‍රධාන සාධක නම්,
 උපත් සංඛ්‍යාව
 මරණ සංඛ්‍යාව
 ආගමනය
 විගමනය

ජීව විද්‍යාව

ගහණය


Beaconsfield ist ein Stadtteil im Südosten der australischen Metropole Melbourne, etwa 46 km vom Stadtzentrum entfernt. 2016 hatte er eine Einwohnerzahl von 6.714.

Die Geschichte von Beaconsfield begann mit der Eröffnung eines Postamts im Jahre 1878. Ein Jahr später wurde der Ort an das Eisenbahnnetz angeschlossen. Der Stadtteil ist nach Benjamin Disraeli, dem 1. Earl of Beaconsfield, benannt.

Heute gibt es in Beaconsfield ein kleines Einkaufszentrum.

Einzelnachweise

Stadtteil von Melbourne
Cardinia Shire

Beaconsfield (Victoria)


Julia Günthel alias Zlata (født den 20. oktober 1984 i Kysylorda i Sovjetunionen (i det nuværende Kasakhstan) som Julia Akmaletdinova) er en russisk skuespillerinde og en af de mest fleksible kvinder i verden ("slangekvinde"). Som 16 årig flyttede hun til Tyskland, hvor hun slog sig ned i Leipzig.

Hun har som skuespiller medvirket i et par film, hvor hun viser sine evner til at indtage vanskelige kropsstillinger, ligesom har har medvirket i en række tv-shows i Tyskland og Rumænien. Hun er optaget i Guinness Book of World Records for at kunne åbne otte øl med fødderne (mens hun hviler på armene!) på ét minut.
 Hun har desuden tidligere haft flere andre rekorder.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Officiel hjemmeside

Personer fra Sovjetunionen

Julia Günthel


Liberal-Konservative Reformer (indtil november 2016: Allianz für Fortschritt und Aufbruch, dansk: Alliance for Fremskridt og Opbrud; forkortet ALFA) er et tysk parti, grundlagt den 19. juli 2015 i Kassel af udbrydere fra Alternative für Deutschland (AfD). Gruppen havde forinden været samlet i den interne opposition "Weckruf 2015" i AfD. Formand og grundlægger er Bernd Lucke, som i sin tid havde været med til at grundlægge AfD. Fem parlamentsmedlemmer i Europa-Parlamentet, tre delegerede i Bremens delstatsparlament og en række kommunalbestyrelsesmedlemmer skiftede fra AfD til ALFA. De har ændret navnet til Liberal-Konservative Reformer, efter de tabte ved landsretten i Augsburg mod organisationen Allianz für Fortschritt und Aufbruch, som brugte samme forkortelse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Etableret i 2015
Konservative partier
Politiske partier i Tyskland
Partier repræsenteret i Europa-Parlamentet

Liberal-Konservative Reformer


Le raïon de Kossiv (en ) est un raïon (district) dans l'oblast d'Ivano-Frankivsk en Ukraine.

Lieux d'intérêt
Le Parc national de Houtsoulie, classé et Le Parc régional de Houtsoulie, classé.

Références

Kossiv

Raïon de Kossiv


An Elymotrigia austroaltaica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kotukhov. An Elymotrigia austroaltaica in nahilalakip ha genus nga Elymotrigia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elymotrigia

Elymotrigia austroaltaica


Miller County may refer to several counties in the United States:

 Miller County, Arkansas
 Miller County, Arkansas Territory, former county (1820–1838) of the former Arkansas Territory, now split between several states (Arkansas, southeastern Oklahoma and northeastern Texas)
 Miller County, Georgia
 Miller County, Missouri

Miller County


A 70-a ediție a Premiilor Globul de Aur a avut loc la 13 ianuarie 2013 la Hotelul Beverly Hilton din Beverly Hills, California pe canalul NBC. S-au acordat premii pentru cele mai bune filme din 2012 și cele mai bune emisiuni americane de televiziune din 2012. Ceremonia a fost produsă de Dick Clark Productions în colaborare cu  Hollywood Foreign Press Association.  Jodie Foster a primit Premiul Cecil B. DeMille pentru întreaga carieră la 1 noiembrie 2012.

Nominalizările au fost anunțate la 13 decembrie 2012 de către Jessica Alba, Megan Fox și Ed Helms.  Tina Fey și  Amy Poehler au fost gazdele emisiunii.

Câștigători și nominalizări

Cinema
{| class=wikitable style="width=100%"
|-
! colspan=2 | Cel mai bun film
|-
!style="width=50%" | Dramă
!style="width=50%" |   Muzical sau Comedie
|-
| valign="top" |
 Argo
 Django Unchained
 Life of Pi
 Lincoln
 Zero Dark Thirty
| valign="top" |
 Mizerabilii
 The Best Exotic Marigold Hotel
 Moonrise Kingdom
 Salmon Fishing in the Yemen
 Silver Linings Playbook
|-

! colspan=2 | Cea mai bună interpretare (dramă)
|-
! Actor
! Actriță
|-
| valign="top" |
 Daniel Day-Lewis – Lincoln ca Abraham Lincoln
 Richard Gere – Arbitrage ca Robert Miller
 John Hawkes – The Sessions ca Mark O'Brien
 Joaquin Phoenix – The Master ca Freddie Quell
 Denzel Washington – Flight ca William "Whip" Whitaker, Sr.
| valign="top" |
 Jessica Chastain – Zero Dark Thirty ca Maya
 Marion Cotillard – Rust and Bone ca Stéphanie
 Helen Mirren – Hitchcock ca Alma Reville
 Naomi Watts – The Impossible ca Maria Bennett
 Rachel Weisz – The Deep Blue Sea ca Hester Collyer
|-
!colspan="2"|Cea mai bună interpretare (muzical/comedie)
|-
!Actor
!Actriță
|-
| valign="top" |
 Hugh Jackman – Les Misérables ca Jean Valjean
 Jack Black – Bernie ca Bernie Tiede
 Bradley Cooper – Silver Linings Playbook ca Pat Solitano
 Ewan McGregor – Salmon Fishing in the Yemen ca Alfred "Fred" Jones
 Bill Murray – Hyde Park on Hudson ca Franklin D. Roosevelt
| valign="top" |
 Jennifer Lawrence – Silver Linings Playbook ca Tiffany Maxwell
 Emily Blunt – Salmon Fishing in the Yemen ca Harriet Chetwode-Talbot
 Judi Dench – The Best Exotic Marigold Hotel ca Evelyn Greenslade
 Maggie Smith – Quartet ca Jean Horton
 Meryl Streep – Hope Springs ca Kay Soames
|-
!colspan="2"|Cea mai bună interpretare în rol secundar
|-
!Actor în rol secundar
!Actriță în rol secundar
|-
| valign="top" |
 Christoph Waltz – Django Unchained ca Dr. King Schultz
 Alan Arkin – Argo ca Lester Siegel
 Leonardo DiCaprio – Django Unchained ca Calvin J. Candie
 Philip Seymour Hoffman – The Master ca Lancaster Dodd
 Tommy Lee Jones – Lincoln ca Thaddeus Stevens
| valign="top" |
 Anne Hathaway – Les Misérables ca Fantine
 Amy Adams – The Master ca Peggy Dodd
 Sally Field – Lincoln ca Mary Todd Lincoln
 Helen Hunt – The Sessions ca Cheryl Cohen Greene
 Nicole Kidman – The Paperboy ca Charlotte Bless
|-
!colspan="2"|Altele
|-
!Cel mai bun regizor
!Cel mai bun scenariu
|-
| valign="top" |
 Ben Affleck – Argo
 Kathryn Bigelow – Zero Dark Thirty
 Ang Lee – Life of Pi
 Steven Spielberg – Lincoln
 Quentin Tarantino – Django Unchained
| valign="top" |
 Quentin Tarantino – Django Unchained
 Chris Terrio – Argo
 Tony Kushner – Lincoln
 David O. Russell – Silver Linings Playbook
 Mark Boal – Zero Dark Thirty
|-
! Cea mai bună coloană sonoră
! Cea mai bună melodie originală
|-
| valign="top" |
 Mychael Danna – Life of Pi
 Dario Marianelli – Anna Karenina
 Alexandre Desplat – Argo
 John Williams – Lincoln
 Tom Tykwer, Johnny Klimek, and Reinhold Heil – Cloud Atlas
| valign="top" |
 "Skyfall" (Adele și Paul Epworth) – Skyfall
 "For You" (Keith Urban and Michael McDevitt) – Act of Valor
 "Not Running Anymore" (Jon Bon Jovi) – Stand Up Guys
 "Safe & Sound" (Taylor Swift, Joy Williams, John Paul White, T-Bone Burnett) – The Hunger Games
 "Suddenly" (Claude-Michel Schönberg, Alain Boublil și  Herbert Kretzmer) – Les Misérables
|-
! Cel mai bun film de animație
! Cel mai bun film străin
|-
| valign="top" |
 Brave
 Frankenweenie
 Hotel Transylvania
 Rise of the Guardians Wreck-It Ralph| valign="top" |
 Amour (Franța) A Royal Affair (Danemarca)
 The Intouchables  (Franța)
 Kon-Tiki (Norvegia)
 Rust and Bone  (Franța)
|}

Filme cu mai multe nominalizări

Filme care au câștigat mai multe premii

Televiziune
{| class=wikitable style="width=100%"
|-
!colspan="2"|  Cel mai bun serial TV
|-
!style="width=50%"| Dramă
!style="width=50%"| Muzical/comedie
|-
| valign="top" |
 Homeland Breaking Bad
 Boardwalk Empire
 Downton Abbey
 The Newsroom
| valign="top" |
 Girls
 The Big Bang Theory
 Episodes
 Modern Family
 Smash
|-
! colspan="2"|  Cea mai bună interpretare într-un serial TV – Dramă
|-
! Actor
! Actriță
|-
| valign="top" |
 Damian Lewis – Homeland ca Nicholas Brody
 Steve Buscemi – Boardwalk Empire ca Nucky Thompson
 Bryan Cranston – Breaking Bad ca Walter White
 Jeff Daniels – The Newsroom ca Will McAvoy
 Jon Hamm – Mad Men ca Don Draper
| valign="top" |
 Claire Danes – Homeland ca Carrie Mathison
 Connie Britton – Nashville ca Rayna Jaymes
 Glenn Close – Damages ca Patty Hewes
 Michelle Dockery – Downton Abbey ca Lady Mary Josephine Crawley
 Julianna Margulies – The Good Wife ca Alicia Florrick
|-
!colspan="2"|Cea mai bună interpretare într-un serial TV – Comedie/muzical
|-
!Actor
!Actriță
|-
| valign="top" |
 Don Cheadle – House of Lies ca Marty Kaan
 Alec Baldwin – 30 Rock ca Jack Donaghy
 Louis C.K. – Louie ca Louie
 Matt LeBlanc – Episodes ca Matt LeBlanc
 Jim Parsons – The Big Bang Theory ca Sheldon Cooper
| valign="top" |
 Lena Dunham – Girls ca Hannah Horvath
 Zooey Deschanel – New Girl ca Jessica "Jess" Day
 Tina Fey – 30 Rock ca Liz Lemon
 Julia Louis-Dreyfus – Veep ca Vice President Selina Meyer
 Amy Poehler – Parks and Recreation ca Leslie Knope
|-
! colspan="2"|Cea mai bună interpretare într-o miniserie sau film de televiziune
|-
! Actor
! Actriță
|-
| valign="top" |
 Kevin Costner – Hatfields & McCoys ca Devil Anse Hatfield
 Benedict Cumberbatch – Sherlock ca Sherlock Holmes
 Woody Harrelson – Game Change ca Steve Schmidt
 Toby Jones – The Girl ca Alfred Hitchcock
 Clive Owen – Hemingway & Gellhorn ca Ernest Hemingway
| valign="top" |
 Julianne Moore – Game Change ca Sarah Palin Nicole Kidman – Hemingway & Gellhorn ca Martha Gellhorn
 Jessica Lange – American Horror Story: Asylum ca Sister Jude Martin / Judy Martin
 Sienna Miller – The Girl ca Tippi Hedren
 Sigourney Weaver – Political Animals ca Elaine Barrish
|-
!colspan="2"|Cea mai bună interpretare în rol secundar într-o miniserie sau film de televiziune
|-
!Actor în rol secundar
!Actriță în rol secundar
|-
| valign="top" |
 Ed Harris – Game Change ca John McCain Max Greenfield – New Girl ca Schmidt
 Danny Huston – Magic City ca Ben "The Butcher" Diamond
 Mandy Patinkin – Homeland ca Saul Berenson
 Eric Stonestreet – Modern Family ca Cameron Tucker
| valign="top" |
 Maggie Smith – Downton Abbey ca Violet, Dowager Countess of Grantham Hayden Panettiere – Nashville ca Juliette Barnes
 Archie Panjabi – The Good Wife ca Kalinda Sharma
 Sarah Paulson – Game Change ca Nicolle Wallace
 Sofía Vergara – Modern Family ca Gloria Delgado-Pritchett
|-
!colspan="2"|Cea mai bună miniserie sau film TV
|-
| colspan=2 style="vertical-align:top;" |
 Game Change' The Girl The Hour Hatfields & McCoys Political Animals|}

Seriale TV cu mai multe nominalizări

Seriale TV cu mai multe premii
3: Game Change and Homeland2: Girls Ceremonie

Prezentatori
 Jessica Alba și Kiefer Sutherland -  Best Actor – Miniseries or Television Film
 Aziz Ansari și Jason Bateman -  Best Actress in a Television Series – Comedy or Musical
 Christian Bale a prezentat Silver Linings Playbook Kristen Bell și John Krasinski -  Best Supporting Actor – Series, Miniseries or Television Film
 Halle Berry -  Best Director – Motion Picture
 Josh Brolin a prezentat Moonrise Kingdom Don Cheadle și Eva Longoria -  Mr. and Miss Golden Globe, Best Actress – Miniseries or Television Film and Best Miniseries or Television Film
 Bill Clinton a prezentat Lincoln George Clooney -  Best Actress in a Motion Picture – Drama and Best Actor in a Motion Picture – Drama
 Sacha Baron Cohen -  Best Animated Feature Film
 Bradley Cooper și Kate Hudson -  Best Supporting Actor – Motion Picture
 Rosario Dawson a prezentat The Best Exotic Marigold Hotel Robert Downey Jr. -  the Cecil B. DeMille Award
 Jimmy Fallon și Jay Leno -  Best Television Series – Comedy or Musical
 Will Ferrell și Kristen Wiig -  Best Actress in a Motion Picture – Musical or Comedy
 Nathan Fillion și Lea Michele -  Best Actress in a Television Series – Drama
 Megan Fox și Jonah Hill -  Best Supporting Actress – Motion Picture
 Jamie Foxx a prezentat Django Unchained Jennifer Garner -  Best Actor in a Motion Picture – Musical or Comedy
 John Goodman și Tony Mendez a prezentat Argo Salma Hayek și Paul Rudd -  Best Actor in a Television Series – Drama and Best Television Series – Drama
 Dustin Hoffman -  Best Motion Picture – Musical or Comedy
 Jeremy Irons a prezentat Salmon Fishing in the Yemen Lucy Liu și Debra Messing -  Best Actor in a Television Series – Comedy or Musical
 Jennifer Lopez și Jason Statham -  Best Original Score and Best Original Song
 Robert Pattinson și Amanda Seyfried -  Best Screenplay
 Dennis Quaid și Kerry Washington -  Best Supporting Actress – Series, Miniseries or Television Film
 Jeremy Renner a prezentat Zero Dark Thirty Julia Roberts -  Best Motion Picture – Drama
 Liev Schreiber a prezentat Life of Pi Arnold Schwarzenegger și Sylvester Stallone -  Best Foreign Language Film
 Catherine Zeta-Jones a prezentat Les Misérables''

In Memoriam

Note

Legături externe

 70th Golden Globe Awards at NBC

Vezi și
2012 în film
2012 în televiziune
2013 în film
2013 în televiziune
Oscar 2013

2013 în statul California
070

A 70-a ediție a Premiilor Globul de Aur


In mathematics, Sperner's lemma is a combinatorial result on colorings of triangulations, analogous to the Brouwer fixed point theorem, which is equivalent to it. It states that every Sperner coloring (described below) of a triangulation of an  simplex contains a cell whose vertices all have different colors.

The initial result of this kind was proved by Emanuel Sperner, in relation with proofs of invariance of domain.  Sperner colorings have been used for effective computation of fixed points and in root-finding algorithms, and are applied in fair division (cake cutting) algorithms.

According to the Soviet Mathematical Encyclopaedia (ed. I.M. Vinogradov), a related 1929 theorem (of Knaster, Borsuk and Mazurkiewicz) had also become known as the Sperner lemma – this point is discussed in the English translation (ed. M. Hazewinkel). It is now commonly known as the Knaster–Kuratowski–Mazurkiewicz lemma.

Statement

One-dimensional case

In one dimension, Sperner's Lemma can be regarded as a discrete version of the intermediate value theorem. In this case, it essentially says that if a discrete function takes only the values 0 and 1, begins at the value 0 and ends at the value 1, then it must switch values an odd number of times.

Two-dimensional case
The two-dimensional case is the one referred to most frequently. It is stated as follows:

Subdivide a triangle  arbitrarily into a triangulation consisting of smaller triangles meeting edge to edge. Then a Sperner coloring of the triangulation is defined as an assignment of three colors to the vertices of the triangulation such that
 Each of the three vertices , , and  of the initial triangle has a distinct color
 The vertices that lie along any edge of triangle  have only two colors, the two colors at the endpoints of the edge. For example, each vertex on  must have the same color as  or .
Then every Sperner coloring of every triangulation has at least one "rainbow triangle", a smaller triangle in the triangulation that has its vertices colored with all three different colors. More precisely, there must be an odd number of rainbow triangles.

Multidimensional case
In the general case the lemma refers to a -dimensional simplex:

Consider any triangulation , a disjoint division of  into smaller -dimensional simplices, again meeting face-to-face. Denote the coloring function as:

where  is the set of vertices of . A coloring function defines a Sperner coloring when:
 The vertices of the large simplex are colored with different colors, that is, without loss of generality,  for .
 Vertices of  located on any -dimensional subface of the large simplex are colored only with the colors

Then every Sperner coloring of every triangulation of the -dimensional simplex has an odd number of instances of a rainbow simplex, meaning a simplex whose vertices are colored with all  colors. In particular, there must be at least one rainbow simplex.

Proof

We shall first address the two-dimensional case. Consider a graph  built from the triangulation  as follows:

The vertices of  are the members of  plus the area outside the triangle. Two vertices are connected with an edge if their corresponding areas share a common border with one endpoint colored 1 and the other colored 2.

Note that on the interval  there is an odd number of borders colored 1-2 (simply because A is colored 1, B is colored 2; and as we move along , there must be an odd number of color changes in order to get different colors at the beginning and at the end). Therefore, the vertex of  corresponding to the outer area has an odd degree. But it is known (the handshaking lemma) that in a finite graph there is an even number of vertices with odd degree. Therefore, the remaining graph, excluding the outer area, has an odd number of vertices with odd degree corresponding to members of .

It can be easily seen that the only possible degree of a triangle from  is 0, 1, or 2, and that the degree 1 corresponds to a triangle colored with the three colors 1, 2, and 3.

Thus we have obtained a slightly stronger conclusion, which says that in a triangulation  there is an odd number (and at least one) of full-colored triangles.

A multidimensional case can be proved by induction on the dimension of a simplex. We apply the same reasoning, as in the two-dimensional case, to conclude that in a -dimensional triangulation there is an odd number of full-colored simplices.

Commentary

Here is an elaboration of the proof given previously, for a reader new to graph theory.

This diagram numbers the colors of the vertices of the example given previously.  The small triangles whose vertices all have different numbers are shaded in the graph.  Each small triangle becomes a node in the new graph derived from the triangulation.  The small letters identify the areas, eight inside the figure, and area  designates the space outside of it.

As described previously, those nodes that share an edge whose endpoints are numbered 1 and 2 are joined in the derived graph. For example, node  shares an edge with the outer area , and its vertices all have different numbers, so it is also shaded.  Node  is not shaded because two vertices have the same number, but it is joined to the outer area.

One could add a new full-numbered triangle, say by inserting a node numbered 3 into the edge between 1 and 1 of node , and joining that node to the other vertex of .  Doing so would have to create a pair of new nodes, like the situation with nodes  and .

Computing a Sperner simplex
Suppose there is a d-dimensional simplex of side-length N, and it is triangulated into sub-simplices of side-length 1. There is a function that, given any vertex of the triangulation, returns its color. The coloring is guaranteed to satisfy Sperner's boundary condition. How many times do we have to call the function in order to find a rainbow simplex? Obviously, we can go over all the triangulation vertices, whose number is O(Nd), which is polynomial in N when the dimension is fixed. But, can it be done in time ?

This problem was first studied by Christos Papadimitriou. He introduced a complexity class called PPAD, which contains this as well as related problems (such as finding a Brouwer fixed point). He proved that finding a Sperner simplex is PPAD-complete even for d=3. Some 15 years later, Chen and Deng proved PPAD-completeness even for d=2. It is believed that PPAD-hard problems cannot be solved in time O(poly(log N)).

Generalizations

Subsets of labels
Suppose that each vertex of the triangulation may be labeled with multiple colors, so that the coloring function is .

For every sub-simplex, the set of labelings on its vertices is a set-family over the set of colors . This set-family can be seen as a hypergraph.

If, for every vertex  on a face of the simplex, the colors in  are a subset of the set of colors on the face endpoints, then there exists a sub-simplex with a balanced labeling – a labeling in which the corresponding hypergraph admits a perfect fractional matching.  To illustrate, here are some balanced labeling examples for :

  - balanced by the weights .
  - balanced by the weights  .
  - balanced by the weights .
This was proved by Shapley in 1973. It is a combinatorial analogue of the KKMS lemma.

Polytopal variants
Suppose that we have a -dimensional polytope  with  vertices.  is triangulated, and each vertex of the triangulation is labeled with a label from  Every main vertex  is labeled . A sub-simplex is called fully-labeled if it is -dimensional, and each of its  vertices has a different label. If every vertex in a face  of  is labeled with one of the labels on the endpoints of , then there are at least  fully-labeled simplices. Some special cases are:

 . In this case,  is a simplex. The polytopal Sperner lemma guarantees that there is at least 1 fully-labeled simplex. That is, it reduces to Sperner's lemma.
 . Suppose a two-dimensional polygon with  vertices is triangulated and labeled using the labels  such that, on each face between vertex  and vertex , only the labels  and  are used. Then, there are at least  sub-triangles in which three different labels are used.

The general statement was conjectured by Atanassov in 1996, who proved it for the case .  The proof of the general case was first given by de Loera, Peterson, and Su in 2002. They provide two proofs: the first is non-constructive and uses the notion of pebble sets; the second is constructive and is based on arguments of following paths in graphs.

Meunier extended the theorem from polytopes to polytopal bodies, which need not be convex or simply-connected. In particular, if  is a polytope, then the set of its faces is a polytopal body. In every Sperner labeling of a polytopal body with vertices , there are at least:

fully-labeled simplices such that any pair of these simplices receives two different labelings. The degree  is the number of edges of  to which  belongs. Since the degree is at least , the lower bound is at least . But it can be larger. For example, for the cyclic polytope in 4 dimensions with  vertices, the lower bound is:

Musin further extended the theorem to -dimensional piecewise-linear manifolds, with or without a boundary.

Asada, Frick, Pisharody, Polevy, Stoner, Tsang and Wellner further exended the theorem to pseudomanifolds with boundary, and improved the lower bound on the number of facets with pairwise-distinct labels.

Cubic variants
Suppose that, instead of a simplex triangulated into sub-simplices, we have an -dimensional cube partitioned into smaller -dimensional cubes.

Harold W. Kuhn proved the following lemma. Suppose the cube , for some integer , is partitioned into  unit cubes. Suppose each vertex of the partition is labeled with a label from  such that for every vertex : (1) if  then the label on  is at most ;  (2) if  then the label on  is not . Then there exists a unit cube with all the labels  (some of them more than once). The special case  is: suppose a square is partitioned into sub-squares, and each vertex is labeled with a label from  The left edge is labeled with  (= at most 1); the bottom edge is labeled with  or  (= at most 2); the top edge is labeled with  or  (= not 2); and the right edge is labeled with  or  (= not 1). Then there is a square labeled with

Another variant, related to the Poincaré–Miranda theorem, is as follows. Suppose the cube  is partitioned into  unit cubes. Suppose each vertex is labeled with a binary vector of length , such that for every vertex : (1) if  then the coordinate  of label on  is 0; (2) if  then coordinate  of the label on  is 1; (3) if two vertices are neighbors, then their labels differ by at most one coordinate. Then there exists a unit cube in which all  labels are different. In two dimensions, another way to formulate this theorem is: in any labeling that satisfies conditions (1) and (2), there is at least one cell in which the sum of labels is 0 [a 1-dimensional cell with  and  labels, or a 2-dimensional cells with all four different labels].

Wolsey strengthened these two results by proving that the number of completely-labeled cubes is odd.

Musin extended these results to general quadrangulations.

Rainbow variants
Suppose that, instead of a single labeling, we have  different Sperner labelings. We consider pairs (simplex, permutation) such that, the label of each vertex of the simplex is chosen from a different labeling (so for each simplex, there are  different pairs). Then there are at least  fully labeled pairs. This was proved by Ravindra Bapat for any triangulation. A simpler proof, which only works for specific triangulations, was presented later by Su.

Another way to state this lemma is as follows. Suppose there are  people, each of whom produces a different Sperner labeling of the same triangulation. Then, there exists a simplex, and a matching of the people to its vertices, such that each vertex is labeled by its owner differently (one person labels its vertex by 1, another person labels its vertex by 2, etc.). Moreover, there are at least  such matchings. This can be used to find an envy-free cake-cutting with connected pieces.

Asada, Frick, Pisharody, Polevy, Stoner, Tsang and Wellner extended this theorem to  pseudomanifolds with boundary.

More generally, suppose we have  different Sperner labelings, where  may be different than . Then:

 For any positive integers  whose sum is , there exists a baby-simplex on which, for every  labeling number  uses at least  (out of ) distinct labels. Moreover, each label is used by at least one (out of ) labeling.
 For any positive integers whose sum is , there exists a baby-simplex on which, for every , the label   is used by at least  (out of ) different labelings.

Both versions reduce to Sperner's lemma when , or when all  labelings are identical.

See  for similar generalizations.

Oriented variants

Brown and Cairns strengthened Sperner's lemma by considering the orientation of simplices. Each sub-simplex has an orientation that can be either +1 or -1 (if it is fully-labeled), or 0 (if it is not fully-labeled). They proved that the sum of all orientations of simplices is +1. In particular, this implies that there is an odd number of fully-labeled simplices.

As an example for , suppose a triangle is triangulated and labeled with  Consider the cyclic sequence of labels on the boundary of the triangle. Define the degree of the labeling as the number of switches from 1 to 2, minus the number of switches from 2 to 1. See examples in the table at the right. Note that the degree is the same if we count switches from 2 to 3 minus 3 to 2, or from 3 to 1 minus 1 to 3.

Musin proved that the number of fully labeled triangles is at least the degree of the labeling. In particular, if the degree is nonzero, then there exists at least one fully labeled triangle.

If a labeling satisfies the Sperner condition, then its degree is exactly 1: there are 1-2 and 2-1 switches only in the side between vertices 1 and 2, and the number of 1-2 switches must be one more than the number of 2-1 switches (when walking from vertex 1 to vertex 2). Therefore, the original Sperner lemma follows from Musin's theorem.

Trees and cycles
There is a similar lemma about finite and infinite trees and cycles.

Related results
Mirzakhani and Vondrak study a weaker variant of a Sperner labeling, in which the only requirement is that label i is not used on the face opposite to vertex i. They call it Sperner-admissible labeling. They show that there are Sperner-admissible labelings in which every cell contains at most 4 labels. They also prove an optimal lower bound on the number of cells that must have at least two different labels in each Sperner-admissible labeling. They also prove that, for any Sperner-admissible partition of the regular simplex, the total area of the boundary between the parts is minimized by the Voronoi partition.

Applications
Sperner colorings have been used for effective computation of fixed points. A Sperner coloring can be constructed such that fully labeled simplices correspond to fixed points of a given function. By making a triangulation smaller and smaller, one can show that the limit of the fully labeled simplices is exactly the fixed point. Hence, the technique provides a way to approximate fixed points.
A related application is the numerical detection of periodic orbits and symbolic dynamics. Sperner's lemma can also be used in root-finding algorithms and fair division algorithms; see Simmons–Su protocols.

Sperner's lemma is one of the key ingredients of the proof of Monsky's theorem, that a square cannot be cut into an odd number of equal-area triangles.

Sperner's lemma can be used to find a competitive equilibrium in an exchange economy, although there are more efficient ways to find it.

Fifty years after first publishing it, Sperner presented a survey on the development, influence and applications of his combinatorial lemma.

Equivalent results

See also
Topological combinatorics

References

External links
 Proof of Sperner's Lemma at cut-the-knot
 Sperner's lemma and the Triangle Game, at the n-rich site.
Sperner's lemma in 2D, a web-based game at itch.io.

Combinatorics
Fixed points (mathematics)
Topology
Lemmas
Articles containing proofs
Fair division
Triangulation (geometry)

Sperner's lemma


Diana Rosemary Lennon ( - ) est une universitaire et pédiatre néo-zélandaise, spécialisée dans les maladies infectieuses, et professeure titulaire à l'université d'Auckland.

Carrière universitaire
Lennon a obtenu un bachelor en médecine et un bachelor en chirurgie de l'université d'Otago en 1972. Elle est nommée  (FRACP) en pédiatrie en 1978.

Après un court poste de chercheur à l'université d'Auckland, Lennon a poursuivi sa formation en maladies infectieuses à l'université de Californie à Los Angeles. En 1982, elle est retournée en Nouvelle-Zélande en tant que maîtresse de conférences à l'université d'Auckland, avec un rôle à mi-temps en tant que pédiatre spécialiste au Conseil de l'hôpital d'Auckland.

Elle a été promue professeure agrégée en 1991 et professeure de santé des enfants et des adolescents en 1996.

Lennon était spécialiste des maladies infectieuses pédiatriques à l'hôpital Princess Mary, à l'hôpital Starship et à l'hôpital Middlemore à Auckland, et a fourni des services de consultant dans tout le pays.

Recherches
Les travaux de Lennon sur le rhumatisme articulaire aigu ont commencé dans les années 1980 avec la mise en place d'un registre du rhumatisme articulaire aigu pour la région d'Auckland, qui a été suivi de la livraison gratuite d'un traitement à base de pénicilline pour empêcher la résurgence. En 2006, Lennon a été co-auteure des premières directives néo-zélandaises de diagnostic et de traitement fondées sur des preuves pour le rhumatisme articulaire aigu. En 2017, Lennon a publié les résultats d'une première étude mondiale montrant que les interventions communautaires (cliniques contre les maux de gorge dans les écoles primaires) pourraient réduire considérablement le taux de rhumatisme articulaire aigu chez les écoliers.

Lennon a également travaillé sur la prévention d'autres maladies infectieuses chez les enfants. Son travail a joué un rôle déterminant dans l'introduction de programmes de vaccination contre Haemophilus influenzae de type b et contre les méningocoques A et B. Son travail montrant que le plus grand facteur de risque de méningococcie est le surpeuplement a conduit directement à des changements dans la façon dont les maisons d'État sont construites.

Prix et distinctions
En 1992, Lennon a été nommée Woman of the Year par la Plunket Society. Lennon a été nommée membre de l' en 1994.

Elle est devenue officier de l'ordre du Mérite de Nouvelle-Zélande en 2005 pour les services rendus à la science et à la santé. En 2008, la Société royale de Nouvelle-Zélande lui a décerné l'une des deux premières médailles Dame Joan Metge pour ses « recherches en tant que pédiatre scientifique [qui] ont eu un impact majeur sur la vie des enfants néo-zélandais ».

En 2017, Lennon a figuré dans le projet «  » de la Royal Society Te Apārangi, célébrant les contributions des femmes au savoir en Nouvelle-Zélande.

Publications (sélection)

Références

Liens externes

Pédiatre néo-zélandais
Femme médecin du XXe siècle
Femme médecin du XXIe siècle
Personnalité féminine néo-zélandaise
Étudiant de l'université d'Otago
Professeur à l'université d'Auckland
Professeur à l'université de Californie à Los Angeles
Officier de l'ordre du Mérite de Nouvelle-Zélande
Naissance en octobre 1949
Décès en mai 2018
Décès à 68 ans

Diana Lennon


Krnjeza je rijeka u Hrvatskoj. Desna je pritoka rijeke Krupe, koja se ulijeva u donju Zrmanju.

Osnovni podatci
Krnjeza je kratka krška rijeka koja teče kroz Bukovicu. Duga je manje od jednog kilometra i suha je većinu godine.

Izvor Krnjeze
Izvor Krnjeze dubok je 106 metara i ubraja se među deset najdubljih krških izvora u Hrvatskoj. Rijeka izvire iz ogromne spilje.

Hidrologija
U Krnjezu se slijeva voda s Crnopca i Gračačkog polja. Izvor Krnjeze nalazi se na 408 metara nadmorske visine, podno Krnješke glave, na obroncima Crnopca. Korito se napuni samo za velikih voda, odnosno naglog topljenja snijega i velikih oborina. U gornjem dijelu Krnjeza protječe kroz 300 metara duboki kanjon. Nakon 600 metara ukupnog toka ulijeva se u Krupu. Voda je iznimno bistra i čista te je izvrsna za piće.

Živi svijet
U Krnjezi obitavaju primorski peš (Cottus ferrugineus) i zrmanjski klen (Squalius zrmanjae). Obje vrste su endemi Jadranskog sliva.

Istraživanja
1966. prvi dolazak speleologa Mladena Garašića, kada visoka voda sprečava ulaz u izvor-spilju.
1968. Mladen Garašić, Davor Pavuna, Srđan Novak i Slavko Vrkljan ušli su izvor-spilju.
2000. Tihomir Kovačević, Zdravko Međimurac i Ozren Međimurac ulaze u spilju do sifona.
2003. u predekspedicijskim akcijama za Međunarodnu speleoronilačku ekspediciju "Rakovica 2003" Alan Kovačević, Petra Kovač Konrad i Slobodan Meničanin zaronili do 32 metra. Na spomenutoj ekspediciji rone Alan Kovačević (32 m), Tihomir Zubak (32m) i Tihomir Kovačević (12 m). Voditelj ekspedicije bio je Tihomir Kovačević iz Dinarida - Društva za istraživanja i snimanja krških fenomena (DDISKF).
2008. Tihomir Kovačević iz DDISKF-a organizira Međunarodnu speleoronilačku ekspediciju "Zrmanjin buk 2008" na kojoj je Luigi Casati ronio do 98 metara dubine. Asistirao mu je Alen Milošević do 20 metara dubine u prvom sifonu. Budući da se zbog suše voda povukla 6 metara ispod praga izviranja, prava dubina izvora je 106 metra. Skicu izvora načinio je Luigi Casati.

Literatura
 Kovačević, Tihomir. (2012) Tajne jezera Sinjac i izvora Krnjeze, Hrvatska vodoprivreda, lipanj / kolovoz 2012, str. 101 - 104
 Kovačević, Tihomir. (2016) Krnjeza - skriveno blago obrovačkog kraja, Scubalife, lipanj 2016, str 36 - 51
 Kovačević, Tihomir. (2003) Velebitu u pohode kroz izvore Zrmanje, Arena 2233/2003, str 59 - 61
 Kranjčev, Radovan. (2004) Krnjeza - dragulj Bukovice, Hrvatska vodoprivreda, 13, 136, str. 62 - 63

Rijeke u Hrvatskoj
Jadranski slijev

Krnjeza


Jean-Charles Marie Descubes (Tonnay-Charente, 7 de fevereiro de 1940) é um clérigo católico romano e arcebispo emérito de Rouen e primaz católico da Normandia.

Depois de estudar teologia em Angers e Paris, Jean-Charles Marie Descubes foi ordenado sacerdote em 3 de julho de 1965 e depois trabalhou como pároco em La Rochelle até 1980. De 1973 a 1989 foi responsável pela formação sacerdotal e formação teológica dos leigos na diocese de La Rochelle, de 1983 a 1989 foi também secretário do escritório nacional francês para a formação sacerdotal. Em 1989 tornou-se vigário geral na diocese de La Rochelle et Saintes, onde permaneceu até sua nomeação como bispo.

O Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Agen em 13 de dezembro de 1996. O arcebispo de Bordeaux, Pierre Étienne Louis, cardeal Eyt, o consagrou bispo em 9 de março do ano seguinte; Co-consagradores foram Jacques David, bispo de Évreux, e Sabin-Marie Saint-Gaudens, ex-bispo de Agen. Seu lema é In libertatem vocati.

Em 25 de março de 2004, o Papa João Paulo II o nomeou Arcebispo de Rouen.

Em 10 de julho de 2015, o Papa Francisco aceitou sua aposentadoria por motivos de idade.

Ver também

Bispos católicos da França

Jean-Charles Descubes