HMAS Farncomb (SSG 74) is the second of six s operated by the Royal Australian Navy (RAN). Named for Rear Admiral Harold Farncomb, the submarine was laid down in 1993 and launched in December 1995—the first submarine to be completely constructed in Australia. A combination of factors led to Farncomb being the only vessel of her class in operational condition in mid-2009.

Characteristics

The Collins class is an enlarged version of the  submarine designed by Kockums. At  in length, with a beam of  and a waterline depth of , displacing 3,051 tonnes when surfaced, and 3,353 tonnes when submerged, they are the largest conventionally powered submarines in the world. The hull is constructed from high-tensile micro-alloy steel, and are covered in a skin of anechoic tiles to minimise detection by sonar. The depth that they can dive to is classified: most sources claim that it is over .

The submarine is armed with six  torpedo tubes, and carry a standard payload of 22 torpedoes: originally a mix of Gould Mark 48 Mod 4 torpedoes and UGM-84C Sub-Harpoon, with the Mark 48s later upgraded to the Mod 7 Common Broadband Advanced Sonar System (CBASS) version.

Each submarine is equipped with three Garden Island-Hedemora HV V18b/15Ub (VB210) 18-cylinder diesel engines, which are each connected to a 1,400 kW, 440-volt DC Jeumont-Schneider generator. The electricity generated is stored in batteries, then supplied to a single Jeumont-Schneider DC motor, which provides 7,200 shaft horsepower to a single, seven-bladed,  diameter skewback propeller. The Collins class has a speed of  when surfaced and at snorkel depth, and can reach  underwater. The submarines have a range of  at  when surfaced,  at  at snorkel depth. When submerged completely, a Collins-class submarine can travel  at maximum speed, or  at . Each boat has an endurance of 70 days.

Construction and trials
Farncomb was laid down by Australian Submarine Corporation (ASC) on 3 March 1991. She was named for Rear Admiral Harold Farncomb; the first Australian-trained officer promoted to captain, and commanding officer of the flagship  from 1941 to 1944. Work on the boat was delayed by the need to complete sister boat and class lead  to a launchable condition by her set launch date of 28 August 1993. To free up resources at ASC for Collins, Farncombs bow section was sent to Newcastle for completion.

Farncomb was launched on 15 December 1995: as she was the first submarine to be completely constructed in Australia (two sections of Collins had been assembled in Sweden), the submarine wore a large Made In Australia logo on the fin. The submarine commenced sea trials in September 1996. Lessons learned from the trials of lead boat Collins benefitted Farncomb, with training materials improved and the trials crew instructed to familiarise themselves with the submarine while she was being completed (the crew of Collins had the option to, but most personnel did not). The trial program was impacted on by problems with Collins.

Farncomb was provisionally accepted into service by the RAN at the end of 1997. She was formally commissioned into the RAN on 31 January 1998.

Operational history
In May 1997, two groups of six female sailors were posted to Collins and Farncomb as a test on the feasibility of mixed-sex crews aboard submarines. Following the trial's success, eleven female sailors and one female officer commenced training for the submarine service in 1998.

In 1998, while returning from Timor, all three of Farncombs diesel generators broke down. The submarine limped to Darwin, where she waited several weeks for replacement parts to be organised and transported.

As part of combat system trials, Farncomb fired a live Mark 48 Mod 4 torpedo at  on 14 June 1999, sinking the decommissioned destroyer escort.

On 19 March 2007, during a five-month intelligence-gathering mission in Asian waters, fishing lines became entangled in Fancombs propeller. The submarine surfaced in international waters during the calm night, and five sailors were out on the casing attempting to free the propeller when the weather suddenly worsened and the sailors were washed overboard. A rescue party, involving three volunteer swimmers was successful in retrieving the five sailors during a ninety-minute effort, and the submarine continued on without detection. The incident remained classified until August 2009, when the RAN nominated the three rescue swimmers for bravery decorations, the first submariners to be nominated since a 1981 incident aboard .

In 2008 and 2009, personnel shortages reduced the number of submarines able to be deployed to three, with the maintenance schedule and battery malfunctions on several boats combining to reduce this to one, Farncomb in mid-2009.

On the morning of 13 March 2009, Farncomb was one of seventeen warships involved in a ceremonial fleet entry and fleet review in Sydney Harbour, the largest collection of RAN ships since the Australian Bicentenary in 1988. The submarine did not participate in the fleet entry, but was anchored in the harbour for the review.

In January 2010, Farncomb was forced to return to port for urgent repairs after a generator failure. This left sister boat  as the only fully operational submarine, with  on restricted duties, and the other three submarines undergoing repairs or maintenance.

In August 2011, Farncomb suddenly lost propulsion while using the schnorkel at periscope depth off Rottnest Island. The restart did not function, and the boat began falling backwards. A full emergency ballast blow brought the submarine to the surface, and the engine was restarted.

Farncomb was deployed to Hawaii to participate in the 2012 Rim of the Pacific (RIMPAC) multinational exercise. On 22 July, the submarine fired a Mark 48 torpedo at the former ammunition ship , breaking the ship in two and sinking her. A few days later, a hose in the submarine's weight compensation system split while the boat was recharging her batteries, causing flooding. Farncomb surfaced from periscope depth without major incident and sailed to Pearl Harbor for repairs.

In October 2013, Farncomb was the only submarine to participate in the International Fleet Review 2013 in Sydney. During November 2013, Farncomb participated in the Black Carillion 2013 submarine escape training exercise. She began a full docking cycle refit in 2014, with most of her crew transferring across to . She returned to the Fleet in August 2016.

Farncomb returned to base at Fleet Base West, Rockingham, in August 2019 after a five month deployment during which she participated in the international exercises Bersama Shield, Pacific Vanguard and Talisman Sabre.

In October 2022 Farncomb visited Yokosuka in Japan to participate in an international fleet review organised to mark the 70th anniversary of the Japanese Maritime Self Defense Force.

References

Bibliography

Books

Journal and news articles

External links

Collins-class submarines
Ships built in South Australia
1995 ships
Submarines of Australia
Military Units in Western Australia

HMAS Farncomb


A Terceira República da Venezuela foi estabelecida pelo general venezuelano Simon Bolivar em 1817 após o fracasso da Primeira República da Venezuela (1811–1812) e da Segunda República da Venezuela (1813–1814), sendo dissolvida em 1819 após a própria Ter se Juntou Com a Colônia do Vice-Reino de Nova Granada.

Como as duas repúblicas anteriores, a Terceira República durou um tempo muito curto, sendo seus principais eventos incluíram a organização de um governo civil, a aceitação de todos os líderes militares venezuelanos a autoridade de Bolívar, a chegada das forças britânicas voluntárias que colaborariam com o processo de independência e a Campanha de Libertação de Nova Granada, que deu liberdade ao território e sua confederação com a Venezuela na República da Colômbia, terminando assim o período conhecido como a Terceira República da Venezuela.

Estados extintos da América do Sul
Estados e territórios fundados em 1817
Estados e territórios extintos em 1819

Terceira República da Venezuela


Poço Fundo es un municipio brasileño del estado de Minas Gerais. Su población estimada en 2004 era de 15.831 habitantes.

Localizado en el sur de Minas Gerais, está a 395 km de Belo Horizonte, 455 km de Río de Janeiro. El municipio es cortado por la carretera MG-179. Posee un área de 475 km² y clima tropical-templado.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Minas Gerais

Poço Fundo


Baron de Ros, of Helmsley, ist ein erblicher britischer Adelstitel in der Peerage of England.

Es handelt sich hierbei um eine sogenannte barony by writ, die zu den ältesten Titeln gehört, die auf diese Weise geschaffen wurden.

Abstammung der Barone de Ros und Existenz der Baronie
Sir Robert de Ros stammte ab von Piers de Ros, seinem  Urgroßvater, der Steward Dapifer des französischen Grafen von Aumale war und der um das Jahr 1130 starb. Sir Robert de Ros wurde ein Unterstützer Simons von Montfort 1263/64 und von diesem am 24. Dezember 1264 im Namen des Königs durch einen Writ of Summons zum Parlament Montforts einberufen. Es war in der englischen Verfassungsgeschichte lange fraglich, ob diese Einberufung eine erbliche Baronie begründet hatte, schon weil sie nicht vom König autorisiert worden war. Die Frage, ob die Baronie de Ros als seit 1264 bestehend anerkannt werde, blieb lange in der Schwebe. In der Folgezeit petitionierten die Titelträger wiederholt, um die Anerkennung Roberts als 1. Baron de Ros zu erreichen. Zunächst wurde als erster Schritt der Baronie 1616 der Vorrang vor allen anderen Baronien des Königreiches eingeräumt. 1806 erkannte schließlich auch das House of Lords die Baronie de Ros von 1264 für Sir Robert de Ros als 1. Baron als begründet an. Zugleich wurde rechtlich anerkannt, dass die Baronie de Ros die älteste in der Peerage of England ist und damit den Titel Premier barony of England führen darf.

Der Anspruch, älteste Baronie der Peerage of England zu sein, wurde den Baronen de Ros 1949 wieder abgesprochen. Seitdem gilt der Titel Baron Mowbray, der 1283 geschaffen wurde, als ältester Titel eines Barons der Peerage of England. Für den Titel Baron de Ros gilt seitdem 1299 als erste Einberufung.

Während der Rosenkriege wurde der 9. Baron 1464 wegen Hochverrates hingerichtet und ihm der Titel aberkannt. Sein Sohn Edmund de Ros erreichte bei Kriegsende 1485 seine Wiedereinsetzung als 10. Baron. Als ebendieser 1508 kinderlos starb, erlosch die Familie de Ros im Mannesstamm, woraufhin der Titel nach kurzzeitiger Abeyance 1512 in weiblichen Erblinie an dessen Neffen George Manners als 11. Baron überging. Dessen Sohn, der 12. Baron, wurde 1525 auch zum Earl of Rutland erhoben. Beim Tod von dessen Enkel, dem 3. Earl, fiel das Earldom 1587 an dessen Bruder, die Baronie aber an dessen einzige Tochter Elisabeth Cecil als 15. Baroness. Beim Tod ihres Sohnes, des 16. Barons, fiel der Titel 1618 an dessen Onkel zweiten Grades, Francis Manners, 6. Earl of Rutland und bei dessen Tod 1632 an dessen Tochter Katherine als 18. Baroness, die mit dem 1. Duke of Buckingham verheiratet war. Beim Tod ihres Sohnes, George Villiers, 2. Duke of Buckingham, im Jahr 1687 fiel die Baronie in Abeyance. Diese wurde erst 1806 zugunsten von Lady Charlotte FitzGerald als 20. Baroness beendet. Von da an war der Titel, von kurzfristigen Abeyances abgesehen, besetzt. Der heutige Titelinhaber ist Peter Maxwell als 27. Baron.

Liste der Barone de Ros (1264/1299)

 Robert de Ros, 1. Baron de Ros  († 1285)
 William de Ros, 1. Baron de Ros († 1316)
 William de Ros, 2. Baron de Ros († 1343)
 William de Ros, 3. Baron de Ros (1326–1352)
 Thomas de Ros, 4. Baron de Ros (1338–1383)
 John de Ros, 5. Baron de Ros (1366–1393)
 William de Ros, 6. Baron de Ros (1369–1414)
 John de Ros, 7. Baron de Ros (1396–1421)
 Thomas de Ros, 8. Baron de Ros (1407–1431)
 Thomas de Ros, 9. Baron de Ros (1427–1464) (Titel verwirkt 1464)
 Edmund de Ros, 10. Baron de Ros (1446–1508) (Titel wiederhergestellt 1485; Titel abeyant 1508)
 George Manners, 11. Baron de Ros (um 1470–1513) (Abeyance beendet 1512)
 Thomas Manners, 1. Earl of Rutland, 12. Baron de Ros (um 1492–1543)
 Henry Manners, 2. Earl of Rutland, 13. Baron de Ros († 1563)
 Edward Manners, 3. Earl of Rutland, 14. Baron de Ros († 1587)
 Elisabeth Cecil, 15. Baroness de Ros (1575–1591)
 William Cecil, 16. Baron de Ros (1590–1618)
 Francis Manners, 6. Earl of Rutland, 17. Baron de Ros (1578–1632)
 Katherine Villiers, Duchess of Buckingham, 18. Baroness de Ros (1603–1649)
 George Villiers, 2. Duke of Buckingham, 19. Baron de Ros (1628–1687) (Titel abeyant 1687)
 Charlotte FitzGerald-de Ros, 20. Baroness de Ros (1769–1831) (Abeyance beendet 1806)
 Henry William FitzGerald-de Ros, 21. Baron de Ros (1793–1839)
 William Lennox Lascelles FitzGerald-de Ros, 22. Baron de Ros (1797–1874)
 Dudley Charles FitzGerald-de Ros, 23. Baron de Ros (1827–1907)
 Mary Francis Dawson, 24. Baroness de Ros (1864–1939) (Titel abeyant 1939)
 Una Mary Ross, 25. Baroness de Ros (1879–1956) (Abeyance beendet 1943; Titel abeyant 1956)
 Georgina Angela Maxwell, 26. Baroness de Ros (1933–1983) (Abeyance beendet 1958)
 Peter Trevor Maxwell, 27. Baron de Ros (* 1958)
Voraussichtlicher Titelerbe (Heir apparent) ist der Sohn des jetzigen Barons, Hon. Finbar James Maxwell (* 1988).

Weitere Träger des Titels Baron Ros
Im 13. und 14. Jahrhundert wurden weitere Mitglieder der Familie de Ros als Baron Ros in die englischen Parlamente berufen, da sie jedoch kinderlos starben, erloschen ihre Titel wieder mit ihrem Tod:
 Robert de Ros, 1. Baron Ros of Wark († 1296 oder 1297), seit 1295 Baron Ros of Wark (auch Ros de Werke)
 John de Ros, 1. Baron Ros († 1338), seit 1332 Baron Ros

Literatur
 The Complete Peerage, Band XI, Seiten 91ff, Alan Sutton, 1982

Weblinks
 de Ros, Baron (E, 1298/9) bei Cracroft′s Peerage
 Eintrag de Ros bei Leigh Rayment′s Peerage
 Eintrag Ros/Ros de Werke bei Leigh Rayment′s Peerage

Einzelnachweise

Ros

Erstverleihung 1264

Baron de Ros


La querulancia (del lat. querulus, persona que se queja o querella), querulomanía, pleitomanía, procesomanía, delirio querulante, litigante, reivindicatorio o litigioso es la afección o forma clínica derivada de la paranoia por la cual un individuo se siente continuamente ofendido, injuriado y maltratado y, como consecuencia, presenta denuncias, quejas, querellas y contenciosos legales en forma escrita constantemente (denuncias, reclamaciones, intimaciones, peticiones de indemnización, manifiestos, cartas al director...)

Diagnóstico
En el Manual diagnóstico y estadístico de los trastornos mentales aparece nombrado como querulous paranoia, subtipo de la clase persecutoria del trastorno delirante. También aparece en ICD-10 bajo el nombre latino de paranoia querulans, en la sección F22.8, «Other persistent delusional disorders». Sin embargo, no está en ICD-11.

Estos síntomas, llamados en inglés paranoia querulans y en francés plaintivité, se articulan en forma de delirio querulante o sistema organizado de razonamientos falaces por el cual el que se cree atropellado (de forma real o ficticia) en sus derechos solicita de forma persistente la ayuda de la justicia para reivindicarlos. Que no sean atendidas sus solicitudes lo ratifica en la creencia de que sus razones son válidas.

El querulante es a la ley lo que el hipocondriaco a la salud, su perjuicio legal es como la enfermedad del hipocondriaco: imaginario. No suele darse cuenta de que se vuelve víctima no de aquellos que cree que le están ofendiendo, sino de sí mismo y sus querellas compulsivas, pues al final tiene que pagar las siempre excesivas costas judiciales, que no le resarcen de nada por estar equivocado e infundado, y arruinan a su familia. Por otra parte, los querulantes suelen agobiar y atascar la administración de justicia, por lo general con casos más importantes que tratar.

La querulancia en la literatura
 El comediógrafo griego Aristófanes, en su pieza Las avispas (422 a. C), prefigura ya esta patología en el personaje de Filocleón.
 El dramaturgo neoclásico francés Jean Racine satirizó este vicio en su única comedia, Les plaideurs  (Los litigantes, 1668).
 Ya en el , Heinrich von Kleist describe al empresario querulante Hans Kohlhase en su novela Michael Kohlhaas, y el novelista del realismo decimonónico inglés Charles Dickens en Casa desolada (1853) expone los desventurados efectos psicológicos, sociales, familiares y económicos del delirio litigioso en la persona de Bouythorn, inspirado en el escritor Walter Savage Landor.

Referencias

Trastornos psicóticos
Síntomas
Términos médicos
Miedo

Querulancia


Angus Strathie ist ein australischer Kostümbildner, der unter anderem einen Oscar für das beste Kostümdesign, zweimal den AACTA Award, den British Academy Film Award für die besten Kostüme und einen Golden Satellite Award gewann.

Leben
Strathie begann seine Karriere als Kostümbildner in der Filmwirtschaft 1992 bei dem Tanzfilm Strictly Ballroom – Die gegen alle Regeln tanzen von Baz Luhrmann mit Paul Mercurio, Tara Morice und Bill Hunter. Für dieses Debütwerk gewann er 1993 den British Academy Film Award für die besten Kostüme (BAFTA Film Award) sowie seinen ersten auch AFI Award genannten AACTA Award des Australian Film Institute für bestes Kostümdesign.

Bei der Oscarverleihung 2002 gewann er mit Catherine Martin den Oscar für das beste Kostümdesign für den Musicalfilm Moulin Rouge (2001), der ebenfalls von Baz Luhrmann mit Nicole Kidman, Ewan McGregor und John Leguizamo inszeniert wurde. Außerdem gewannen er und Catherine Martin den AACTA Award für bestes Kostümdesign und den Golden Satellite Award für das beste Kostüm. Zugleich waren beide für den BAFTA Film Award, den Saturn Award für das beste Kostüm sowie den Preis der Phoenix Film Critics Society (PFCS Award) für das beste Kostümdesign nominiert.

2003 erhielt er eine Nominierung für den AACTA Award für bestes Kostümdesign in der unter dem Titel Gegen den Strom (2003) verfilmte Lebensgeschichte des australischen Schwimmidols Tony Fingleton, die Russell Mulcahy mit Geoffrey Rush, Judy Davis und Jesse Spencer inszenierte. Daneben erhielten er und Catherine Martin 2003 eine Nominierung für einen Tony Award für die besten Kostüme in der Aufführung von Giacomo Puccinis La Bohème am Broadway.

2008 erhielt er zusammen mit Sandra J. Blackie einen Leo Award für das beste Kostümdesign in einer Fernsehserie und den Award of Excellence bei der Accolade Competition für das Kostümdesign in der von RHI Entertainment produzierten Miniserie Tin Man – Kampf um den Smaragd des Lichts (2007) mit Zooey Deschanel, Neal McDonough sowie Alan Cumming. Darüber hinaus waren beide 2008 für einen Emmy für herausragende Kostüme in der ersten Folge mit dem Titel Night 1 nominiert.

2010 war er für den Leo Award für bestes Kostümdesign nominiert, und zwar für die Miniserie Alice (2009) mit Caterina Scorsone, Andrew Lee Potts und Matt Frewer. Zurzeit arbeitet er an der Ausstattung von Fernsehfilmen wie Ragz und Big Time Movie, die 2012 ausgestrahlt werden sollen.

Filmografie (Auswahl)
 1992: Strictly Ballroom – Die gegen alle Regeln tanzen (Strictly Ballroom)
 2001: Moulin Rouge (Moulin Rouge)
 2004: Catwoman
 2007: Tin Man – Kampf um den Smaragd des Lichts (Tin Man, Fernsehserie)
 2007: Aliens vs. Predator 2 (Aliens vs. Predator: Requiem)
 2011: Ein Cosmo & Wanda Movie: Werd' erwachsen Timmy Turner! (A Fairly Odd Movie: Grow Up, Timmy Turner!)

Auszeichnungen
 1993: BAFTA Award für das beste Kostümdesign
 1993: AACTA Award für bestes Kostümdesign
 2002: Oscar für das beste Kostümdesign
 2002: AACTA Award für bestes Kostümdesign
 2002: Golden Satellite Award für das beste Kostüm
 2008: Leo Award für das beste Kostümdesign
 2008: Accolade Award of Excellence für Kostümdesign

Weblinks

Oscarpreisträger
Kostümbildner
Australier
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

Angus Strathie


Los árboles notables de Francia (Arbres remarquables de France) son aquellos especímenes vivos cuya edad, dimensiones, formas, pasado o también su leyenda los han convertido en excepcionales. Estos árboles representan un patrimonio natural y cultural que debe conservarse.

Características de un árbol notable
Edad
 La edad avanzada de un árbol es un parámetro importante.
 La consulta de archivos (tarjetas postales, grabados, etc.), la localización del árbol y su medio ambiente así como los testimonios permiten estimar la edad de un árbol conservando al mismo tiempo su integridad.
 Elementos visibles que indican signos de vejez: árbol poco vigoroso (crecimiento lento, pocas hojas en temporada…), aspecto irregular del tronco y las ramas (presencia de cojines, tronco hueco, contrafuertes importantes…)
Criterios físicos
 La altura: este criterio depende de la especie, (p.ej.: una altura de 25 m no basta para hacer a un pino laricio un árbol notable, sin embargo un olivo de más de 15 m es excepcional).
 La circunferencia: la circunferencia de un árbol se mide a una altura de 1,30 m sobre el suelo, en un plano perpendicular al eje del tronco. Como para la altura, este carácter depende de la especie (p.ej.: un castaño de 4 m de diámetro no es excepcional mientras que sí lo es en el caso de un Acer monspessulanum de más de 3 metros de circunferencia).
Historia y creencias
 El árbol tiene un interés histórico (asociado a un personaje histórico, testigo de hechos históricos, plantado en honor de un acontecimiento…)
 El árbol se asocia a una leyenda o a una creencia religiosa o pagana
Criterios estéticos
 Morfología y fisionomía (aspecto tortuoso, entrelazado, rectitud, forma animal, árbol talado originalmente, colores, envergadura…), asociación de la madera con el mineral, interés paisajista.
Criterios biológicos
 El árbol tiene un funcionamiento original, presenta unas adaptaciones particulares al medio, tiene particularidades fisiológicas (p.ej.: blanqueo de una parte del follaje…)

La etiqueta «árbol notable de Francia»

La asociación A.R.B.R.E.S. (Árboles notables: balance, investigación, estudios y salvaguarda) (A.R.B.R.E.S) en francés: Arbres remarquables : bilan, recherche, études et sauvegarde, fundada en 1994, otorga una etiqueta distintiva a los árboles notables franceses.
Esta asociación efectúa un inventario de estos árboles y desde el año 2000 asigna una etiqueta que distingue a los especímenes excepcionales, limitándose a aproximadamente 200 árboles. Los municipios, colectividades territoriales, establecimientos públicos y propietarios privados que reciben esta etiqueta se comprometen, por un acuerdo de asociación, a mantener, salvaguardar y valorar al árbol distinguido y considerado como patrimonio natural y cultural.

Relación de árboles notables por región
La relación que aquí se presenta no es exhaustiva. Solamente se citan los árboles notables por diversos valores, hayan recibido o no la etiqueta otorgada desde el año 2000.

Alsace-Alsacia
Departamento del Bajo Rin
 Tilo de Schoenenbourg, árbol de más de 350 años.
 Serbal común de Sarre-union, calle de la poste, árbol notable por su rareza y sus dimensiones.
 Olmo blanco de Walbourg, a la entrada del pueblo: 7,60 m de circunferencia y una edad de 250 años.
 Secuoya gigante de Moulin, entre Niederbronn y Reichshoffen (privada), probablemente la más grande del Bajo Rin.
 Secuoya gigante del parque de Windeck en Otrott, el segundo árbol más grande de Alsacia con más de 10 m de diámetro de tronco medido a 1,50 m de altura del suelo.

Alto Rin
 Tilo de Bergheim, árbol de más de 700 años (plantado por una celebración en el año 1300).
 Dos Abetos de Douglas de Ribeauvillé, uno con un tamaño aproximado de 62,5 m y el otro entre 50 y 59 m. El mayor está considerado uno de los árboles más altos de Francia de todas las especies.
 Quercus bosque de Oberlarg, más de 500 años.

Aquitaine-Aquitania
Gironda
 Le Porge: plátano de sombra con una edad estimada de 130 años (en mayo de 2003) y 4,75 m de circunferencia.
 Talence : Zelkova del parque André Curval, 4,45 m de circunferencia (en enero de 2008).

Bourgogne-Borgoña
Côte-d'Or
 Tilo de Sully, (Veilly), 25 m de altura y 10 m de circunferencia

Bretagne-Bretaña

Le Guerno
 Plátano llorón oriental, con una edad de alrededor de 300 años y 40 m de anchura, en el parque zoológico y botánico de Branféré.
Côtes-d'Armor
 Tejo milenario de Yvignac-la-Tour, junto a la iglesia de Yvignac.
 Roble de Tronjoly, Bulat-Pestivien, 12 m de circunferencia, entre 1500 y 1700 años.
 Tejo de Saint-Maudez, 8,8 m de circunferencia, sin duda 1300 años.
Finisterre
 Los dos robles comunes de Locmaria-Berrien.
 Roble común (llamado popularmente árbol jirafa) en Fouesnant, 200 años de edad, 18 m de altura y una circunferencia de 2,80 m. Elegido "Árbol del año" el jueves 24 de noviembre de 2011 por el público del primer concurso de este tipo en Francia.

Ille y Vilaine
 El roble de Guillotin Brocelianda, 9,60 m de circunferencia, probablemente 1000 años.

Morbihan
 Roble de Pouldu, 16 m de altura, 9,30 m de circunferencia, más de 500 años (Saint-Jean-Brévelay)

Champagne-Ardenne-Champaña-Ardenas

Marne
 Las hayas de Verzy en el bosque de Verzy, son hayas variedad 'tortuosa' cuyo recuento de anillos de crecimiento les otorga una edad de alrededor de 350 años.

Corse-Córcega
Alta Córcega
 Pistacia lentiscus de Ghisonaccia. Elegido árbol del año en 2011 por el escritor Didier van Cauwelaert, presidente del jurado y autor de "Journal intime d'un arbre" (Diario íntimo de un árbol). Tiene alrededor de 1000 años. Algunas de sus ramas alcanzan 1,50 m de circunferencia, casi tanto como el tronco (1,90 m), y la copa cubre una superficie de unos 80 m².
Córcega del Sur
 Castaño milenario de Levie, camino al yacimiento prehistórico de Cucuruzzu.

Franche-Comté-Franco Condado
Territorio de Belfort
 Tilo de Turenne en Fontaine. Tronco de 7 m de circunferencia, alrededor de 700 años. Fue plantado en conmemoración de la inauguración de la iglesia parroquial, en el .

Île de France-Isla de Francia

París
(En 2011 publicó un mapa de sus "Árboles notables"; se han registrado 222 ejemplares notables, con 80 de las especies dominadas por los plátanos (36 sujetos) y hayas (18) seleccionados por su edad y su porte excepcional.)
 Plaza René-Viviani, Robinia pseudoacacia plantada en 1601 por el botánico Jean Robin, 11 m de altura y 3,85 de circunferencia.
 Jardín de plantas de París, Platanus orientalis plantado en 1785 por Georges-Louis Leclerc de Buffon
 Plaza René-Le Gall, castaño de Indias plantado en 1894, 18 m de altura y 3,6 m de diámetro (en 2011)

 Hauts-de-Seine-Altos del Sena

 Cedro llorón azul del Atlas en el Arboretum de la Vallée-aux-Loups en Châtenay-Malabry
 Roble de hojas de alméz (Quercus myrsinifolia) en el Arboretum de la Vallée-aux-Loups en Châtenay-Malabry
 Cedro imperial plantado alrededor de 1800 rue Napoléon  [http://www.cedreimperial.com/ Cèdre Imperial en Meudon
 Cedro Redoute regalo de (Josefina_de_Beauharnais) para su profesor de dibujo  Pierre Joseph Redouté en frontera entre Clamart y Meudon
 Seine-et-Marne
 Cedro de Jussieu en Ozoir-la-Ferrière
 Seine-Saint-Denis
 Almendro de Pantin
 Val-de-Marne
 Árbol de Judas de l'Haÿ-les-Roses
 Yvelines
 Castaño de Tournebride (La Celle-Saint-Cloud)
 Árbol de Diane (Les Clayes-sous-Bois)
 Roble de Montorgueil (Rambouillet)
 Plátano de hameau de la Reine (Château de Versailles)
 Sophora de Petit Trianon (Versailles)
 Roble de la Virgen (Viroflay)

Languedoc-Roussillon-Languedoc-Rosellón
 Gard
 Sapins jumeaux de Vancouver à Saint-Sauveur-Camprieu (Arboretum de la Foux) en la vertiente oceánica del macizo del Aigoual; con una edad de más de 110 años uno de los dos tiene unos 63 metros y podría ser el árbol más alto de Francia.

Picardie-Picardía
 Aisne
 Chêne d'Artois en Beuvardes

Provence-Alpes-Côte d'Azur

 Alpes-Maritimes
 Olivier de Roquebrune-Cap-Martin + de 2000 años, seguramente el árbol más viejo de Francia
 Olmo de Gorbio
 Caroubiers de Niza
 Bouches-du-Rhône
 Plátano de Lamanon
 Hautes-Alpes
 Genévriers thurifères de Saint Crépin

Rhône-Alpes
 Ain
 Tilo de Ordonnaz, 1601
 Haute-Savoie
 Tilo de Féternes
 Castaño de Troubois (Lugrin)
 Gran Tilo de Samoëns
 Isère
 Picea en symbiose sur un Saule (Chichilianne)
 Tilo denominado de Sully en Optevoz

Notas y referencias

Bibliografía
 Association A.R.B.R.E.S., Guide des arbres remarquables de France, Édisud, 2009.
 Georges Feterman, Arbres extraordinaires de France, Dakota éditions, 2008.
 Robert Bourdu, Histoires de France racontée par les arbres, éditions Eugen Ulmer, 1999 -

Enlaces externos

 Liste des arbres vénérables en France sur le krapo arboricole

Árboles notables de Francia


Events in the year 1957 in the Republic of India.

Incumbents
 President of India – Dr. Rajendra Prasad
 Prime Minister of India – Pandit Jawaharlal Nehru
 Vice President of India – Sarvepalli Radhakrishnan
 Chief Justice of India – Sudhi Ranjan Das

Governors
 Andhra Pradesh – Chandulal Madhavlal Trivedi (until 1 August), Bhim Sen Sachar (starting 1 August)
 Assam – Saiyid Fazal Ali
 Bihar – R. R. Diwakar (until 5 July), Zakir Hussain (starting 5 July)
 Karnataka – Jayachamarajendra Wadiyar
 Kerala – Burgula Ramakrishna Rao
 Madhya Pradesh – Pattabhi Sitaramayya (until 13 June), Hari Vinayak Pataskar (starting 13 June)
 Maharashtra – Sri Prakasa
 Odisha – Bhim Sen Sachar (until 31 July), Yeshwant Narayan Sukthankar (starting 31 July)
 Punjab – Chandeshwar Prasad Narayan Singh
 Rajasthan – Gurumukh Nihal Singh
 Uttar Pradesh – Kanhaiyalal Maneklal Munshi
 West Bengal – Padmaja Naidu

Events
 National income - 137,104 million
 January 26 - Portuguese Indian troops open fire at TarakPardi in Bombay State for securing right of pass between enclaves of Dadra and Nagar Haveli.
 April 1 - Second Nehru ministry adopts Decimalisation of Indian rupee and discontinue the concept of anna coin system.
 April 5 – First elected government of Kerala. Communist Party of India won the elections and E. M. S. Namboodiripad became the first chief minister of united Kerala.
 August 25 - Indian Polo Team won the Polo World cup held at France.
 September 1 - Indian Air Force inducts its first jet bomber Canberra at Squadron 5, Agra.
 December 4 - Hindustan Shipyard delivers its first passenger cum cargo vessel M V Andaman.

Date not known

 V. S. Wakankar discovers Bhimbetka rock shelter cave paintings.

Law
 India passes a bill making Kashmir under its control as part of the Union.
 Copyright Act

Sport
Balbir Singh Sr. became the first hockey player to be awarded the Padma Shri.

Births
1 February – Jackie Shroff, actor.
10 March –  Thanu Padmanabhan, theoretical physicist and cosmologist (d. 2021)
20 October – Dennis Joseph, scriptwriter and director (d. 2021)
Thomas Zacharia, computational scientist.

Deaths
5 April – Alagappa Chettiar, businessman and philanthropist (born 1909).
30 August – N. S. Krishnan, comedian, actor, playback singer and writer (born 1908).
5 December – Hussain Ahmed Madani, Islamic scholar (born 1879).

See also
 List of Bollywood films of 1957

References

India
Years of the 20th century in India
1950s in India
1957 in Asia

1957 in India


Don Cornell (born Luigi Francisco Varlaro; April 21, 1919 – February 23, 2004) was an American singer.

Early years
Born to an Italian family in The Bronx, New York, Cornell attended Roosevelt High School in the Bronx.

Career
In his teens he played guitar in a band led by jazz trumpeter Red Nichols. When he was eighteen, he was a vocalist in the Sammy Kaye band. He became a solo act in 1949. Between 1950 and 1962, twelve of his records were certified gold. These included "It Isn't Fair" "I'll Walk Alone", "I'm Yours", and "Hold My Hand". He appeared often on television programs hosted by Perry Como, Jackie Gleason, and Arthur Godfrey during the 1950s and 1960s.

When singing at the Beverly Hills Supper Club in Kentucky, he appeared many times on the Ruth Lyons television program and was a substitute host. In 1953, he was on the TV program Chance of a Lifetime. He had a radio program on KGO in San Francisco in 1953.

In 1959, Cornell, comedian Martha Raye, and other investors formed The Big Daddy Mining Company. The company planned to mine "a rich gold vein on a hillside near Coarsegold, California".

Cornell worked as a singer into the 1990s. He and his wife founded the label Iris as a division of MCA to release songs he recorded for Coral and Dot earlier in his career. These albums include Something to Remember Me By and From Italy with Love.

Awards and honors
Cornell was named to the Hollywood Walk of Fame in 1963. In 1993, he was inducted into the Big Band Hall of Fame.

His 1952 hit "I" was the only single-character pop chart entry until Prince's No. 7 Billboard Hot 100 hit "7" from 1992 and the only single-letter hit until Xzibit's No. 76 Hot 100 hit "X" from 2000. "Hold My Hand" sold over one million copies and topped the UK Singles Chart in 1954. Cornell's 1955 hit "Young Abe Lincoln" holds the record for highest debuting pop single (#25) to spend only one week on the Billboard chart.

Death
Cornell died in Aventura, Florida, from emphysema and diabetes at the age of 84.

Hit records

References

External links

 Don Cornell recordings at the Discography of American Historical Recordings.

1919 births
2004 deaths
Jazz musicians from New York (state)
Singers from New York City
People from Aventura, Florida
20th-century American singers
American jazz musicians
American people of Italian descent
American male pop singers
Big band singers
Traditional pop music singers
Deaths from diabetes
Deaths from emphysema
Jubilee Records artists
RCA Victor artists
20th-century American male singers
American male jazz musicians

Don Cornell


Osbert Salvin FRS (25 februarie 1835 – 1 iunie 1898) a fost un naturalist, ornitolog, și herpetolog englez, cel mai bine cunoscut pentru co-scrierea lucrării Biologia Centrali-Americana (1879-1915) cu Frederick DuCane Godman. Aceasta a fost o enciclopedie despre istoria naturală a Americii Centrale, în 52 de volume.

Biografie

Salvin a fost un membru al Royal Society, al Societăților Lineană, Zoologică și Entomologică, și, la momentul morții sale, era Secretarul Uniunii Ornitologice Britanice.

În domeniul științific al herpetologiei, el a descris două noi specii de reptile din America Centrală: Bothriechis aurifer și Typhlops tenuis. De asemenea, patru specii de reptile au fost numite în onoarea lui: Anolis salvini, Crotalus scutulatus salvini, Sceloporus salvini, și Staurotypus salvinii.

Note de subsol

Referințe
 Fisher, Clemență Thorne (2004). "Salvin, Osbert (1835-1898), naturalist". Dicționar Naționale Biografie. Oxford University Press.
 Mullen și Swann - O Bibliografie Britanic de Ornitologie
 Papavero, N. și Ibáñez-Bernal, S. 2003. Contribuții la o istorie de Mexican dipterology.– Partea a 2-a. La Biologia Centrali-Americana. Acta Zoologica Mexicana (n.s. a.) 88: 143-232.
  Woodward, Bernard Barham (1901). "Salvin, Osbert". În Sidney Lee. Dicționar Naționale Biografie, 1901 supliment. Londra: Smith, Elder & Co.

Lectură suplimentară
 Newton, Alfred (1899). "Anunț de semenii decedat: Dl Osbert Salvin" (PDF). Proceedings of the Royal Society. 64: xiii–xvii. doi:10.1098/rspl.1898.0066.

Linkuri externe
  Lucrări scrise de sau despre Osbert Salvin la Wikisource
 Versiunea digitală a Biologia Centrali-Americana
Nașteri în 1835
Decese în 1898
Entomologi englezi
Ornitologi englezi
Fellows of the Royal Society

Osbert Salvin


වින්ඩෝස් ඩීවීඩී මේකර් යනු වින්ඩෝස් විස්ටා වල පාරිතෝෂික සංස්කරණ (හෝම් ප්‍රිමියම් සහ අල්ටිමේට්), සහ වින්ඩෝස් 7 හෝම් ප්‍රිමියම් සහ කලින් කී සංස්කරණ තුල අඩංගු ඩීවීඩී පිළිවැයීම් මෘදුකාංගයක් හෝ තනි පරිභෝජක ඩීවීඩී වාදකයක් මගින් වාදනය කල හැකි ඩීවීඩී චිත්‍රපට නිර්මාණය කිරීමට සාදන ලද වැඩසටහනකි. සමහර අවස්ථාවලදී, මෙය මැක් ඕඑස් එක්ස් තුල තිබෙන අයිඩීවීඩී ට සමාන කළ හැකිය.

වින්ඩෝස් ඩීවීඩී මේකර්


5432 Imakiire este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5432 Imakiire este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Chiyoda de Takuo Kojima. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,62 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 3,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1988
Centura de asteroizi

5432 Imakiire


Los buscadores de voz son programas informáticos destinados a buscar en Internet haciendo uso de la voz humana. En la actualidad, la busca oral ya se utiliza en aplicaciones de Google y en teléfonos móviles.

Esta manera de buscar es relativamente nueva y está basada en una serie de algoritmos que permiten que la computadora pueda reconocer las sílabas, procesarlas y realizar la búsqueda.

Historia
Los inicios: años 50's
Bell Labs. Reconocimiento de los dígitos aislados (mono locutor).
RCA Labs. Reconocimiento de 10 sílabas (mono locutor).
University College in England. Reconocedor fonético.
MIT Lincoln Lab. Reconocedor de vocales independientes del emisor.
Los fundamentos: años 60's
CMU (Carnegie Mellon University). Reconocimiento del habla continua.
Las primeras soluciones: años 70's
Reconocimiento de palabras aisladas.
IBM: Investigación por el reconocimiento de grandes vocabularios.
Sistema HARPY (CMU), primer sistema con éxito.
Reconocimiento del habla continua: años 80's
Explosión de los métodos estadísticos.
Introducción de las redes neuronales en el reconocimiento de voz.
Empieza el negocio: años 90's
Aparecen las primeras aplicaciones.
Sistemas de dictado.
Integración entre el reconocimiento de voz y el procesamiento del lenguaje natural.
Una realidad: años 00's
Integración de las aplicaciones para teléfono e Internet.
Aparece el estándar VoiceXML.

Lenguas reconocidas
Estos son los idiomas en los que el buscador de voz Google nos reconocerá:
 Inglés (Australia, Canadá, India, Nueva Zelanda, Sudáfrica, Reino Unido, EE.UU.)
 Africanos
 Árabe (7 dialectos)
 Checo
 Holandés
 Francés
 Alemán
 Italia
 Idóneos
 Japonés
 Corea
 Americano
 El chino mandarín (tradicional de Taiwán, simplificado China, Hong Kong simplificado)
 Malasia
 Polaco
 Portugués (Brasil)
 Ruso
 Español (Argentina, Bolivia, Chile, Colombia, Costa Rica, República Dominicana, Ecuador, El Salvador, Guatemala, Honduras, México, Nicaragua, Panamá, Paraguay, Perú, Puerto Rico, España, EE. UU., Uruguay, Venezuela)

Aplicaciones destacables
Google Voice Search
El 14 de junio de 2011, Google hizo público que lanzaría esta aplicación y que ofrecería a los usuarios la búsqueda con reconocimiento de voz utilizando Google Chrome, con un simple clic en el icono del micrófono puedes hacer una búsqueda con tu voz.

Google Maps con búsqueda por voz
En el verano de 2008, Google añadió la búsqueda de voz para móviles de Google Maps, permitiendo a los usuarios decir sus búsquedas, además de escribirlas.

Google Mobile App
Esta aplicación permite a los usuarios buscar en Google por voz, aplicación muy parecida a la de Google Voice Search pero para móviles.

Limitaciones
Las limitaciones que hay en este momento son que los buscadores de voz llamados anteriormente se realizarán con el navegador Google Chrome y todos los idiomas que no son el Inglés tienen problemas para reconocer las sílabas y no tener malas búsquedas.

Enlaces interesantes
SEO para búsquedas por voz
Video Google voice search (Inglés)
Videos de Google maps i Google Mobile App

Referencias

Software en desarrollo
Tecnologías audiovisuales
Introducciones relacionadas a la ciencia de la computación de 2002

Buscadores de voz


Cotylorhiza es un género de cnidarios escifozoos de la familia Cepheidae.

Especies
Según el ITIS:
 Cotylorhiza ambulacrata Haeckel, 1880
 Cotylorhiza erythraea Stiasny, 1920
 Cotylorhiza pacifica Mayer, 1915
 Cotylorhiza tuberculata (Macri, 1778)

Referencias

Enlaces externos

Rhizostomae
Taxones descritos por Louis Agassiz

Cotylorhiza


Agrilus palmerleei é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Knull, 1944.

Referências

palmerleei

Agrilus palmerleei


Jean Elaine Slater (previamente: Walters), es un personaje ficticio de la serie de televisión británica EastEnders, interpretada por la actriz Gillian Wright desde el 16 de diciembre del 2004 hasta el 17 de septiembre del 2013. Gillian regresó a la serie el 4 de agosto del 2014 y se fue nuevamente el 11 de agosto del mismo año. De nuevo Gillian regresó brevemente a la serie el 3 de julio del 2015.

Antecedentes
Jean se casó con Brian Slater en 1982, la pareja le dio la bienvenida a su primer hijo Sean Slater en 1983 y más tarde a Stacey Slater en 1988. Brian murió en diciembre de 1999 después de sufrir un accidente en una obra, sin embargo más tarde se reveló que Sean lo había golpeado lo que ocasionó que Brian se callerá del andamio en el que estaba, poco después Sean decidió alejarse de su familia y unirse al ejército, Jean incapaz de soportar la muerte de su esposo y creyendo que Sean había muerto en combate comienza a sufrir de trastorno bipolar, esto ocasionó que Jean sacara a Stacey de su hogar en el 2004 al ver que los medicamentos no la ayudaban.

Stacey más tarde se mudó con su tío abuelo paterno Charlie Slater y su familia a Waldford, y poco después Jean se les unió.

Biografía
En el 2012 Gillian se vio envuelta en problemas cuando e prestó dinero a Michael Moon y más tarde descubrió que este la había estafado.

En septiembre del 2013 Gillian finalmente decide irse de Walford para comenzar una nueva vida con su novio Ollie Walters.

Jean regresó a Walford en julio del 2015 y se casó con su novio Ollie, antes de irse nuevamente.

Notas
 Entre sus historias más importantes se encuentran: haber intentado suicidarse, por haber sido ingresada en el psiquiátrico, por haber caído en depresión y por haberse fijado en Norman Simmonds y no haber sido correspondida.
 Gillian se fue por un tiempo de la serie el 13 de enero del 2011 sin embargo regresó el 29 de marzo del mismo año.,

Referencias

Enlaces externos
 BBC EastEnders Official Website:: Character:: Jean Slater
 EastEnders > Who's Who > Character > Jean Slater

Personajes de EastEnders
Camareros ficticios
Cocineros ficticios

Jean Slater


Reinaldo Alagoano (født 13. april 1986) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Reinaldo Alagoano


Whorf is a surname. Notable people with the surname include:

Benjamin Lee Whorf (1897–1941), American linguist
Richard Whorf (1906–1966), American film director, actor and producer, brother of Benjamin Whorf
Mike Whorf (1932–2020), American radio personality, nephew of Benjamin Whorf

See also
 Worf, a fictional Star Trek character
 Worf (disambiguation)
 Wharf (disambiguation)

Whorf (surname)


Darıözü, Sinop ilinin Boyabat ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1487 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 90 km, Boyabat ilçe merkezine ise 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Boyabat belde ve köyleri

Darıözü, Boyabat


Planinarsko društvo "Dilj gora" iz Slavonskog Broda je udruga građana koja je osnovana davne 1924. godine. Tada malobrojni brodski planinari odlučili su među prvima u Hrvatskoj osnovati planinarsko društvo.

Povijest društva

Začetnik planinarstva u Brodu je poznati brodski ljekarnik Eugen Šrepel s nekolicinom prijatelja, koji je tada izabran na čelo društva. Premda nema niti jedne "prave planine" niti vrha višeg od 461 metra(Cinkovac i Degman), Dilj gora opčinila je ljepotom Šrepela i prijatelje koji su zajedno 1924. osnovali Planinarsko društvo "Dilj gora".

Broj planinara brzo je rastao, a 1935. godine izgrađen je i prvi planinarski objekt Torbarovo sklonište na Lipovici. Popularizirajući novi oblik druženja i aktivnosti, planinari su imali i knjižnicu, izložbe fotografija, poučna predavanja. Ideju da Pljuskara postane svojevrsni turistički centar, sa skloništem, bazenom i raznim sadržajima nisu uspjeli ostvariti, a gotovo pola stoljeća poslije (1984.) na Pljuskari su postavljeni temelji za brvnaru, međutim tek 2000. godine, nesebičnim radom brodskih planinara, niknula je planinarska kućica s terasom - najčešća destinacija planinara, gljivara, dobronamjernika i zaljubljenika u netaknutu prirodu. Planinarska kuća na Pljuskari temeljito je obnovljena zalaganjem brodskih planinara u jesen 2019. godine.

Godine 1951. na korištenje planinarima dana je kuća sa zemljištem i hrastovom šumicom u Brodskom Vinogorju, na 169 metara nadmorske visine, koja je postala planinarski dom nazvan po jednom od osnivača planinarstva u Hrvatskoj, Brođaninu Đuri Pilaru. Danas je u vlasništvu grada Slavonskog Broda, a njime upravljaju planinari iz Planinarskog društva "Dilj gora", koji ga održavaju uz pomoć sponzora i donacija samih članova.

Aktivnosti društva

Planinarsko društvo "Dilj gora" već tradicionalno organizira manifestaciju nazvanu "Od Ivane do Tadije" posvećenu velikim brodskim književnicima Ivani Brlić-Mažuranić i Dragutinu Tadijanoviću. Isto tako, društvo je u jesen 2020. godine u suradnji s Muzejom Brodskog Posavlja u Slavonskom Brodu organiziralo izložbu "Pljuskara - izvor života" na kojoj su posjetitelji mogli pobliže upoznati kanjon Pljuskare te razgledati fosilne ostatke ježinaca i drugih životinja nastalih na području nekadašnjeg Panonskog mora.

Društvo aktivno radi i na osposobljavanju i podučavanju planinara te su u posljednje tri godine(2018. i 2020. godine) organizirane čak dvije opće planinarske škole u skladu s pravilima Hrvatskog planinarskog saveza a za proljeće 2021. godine u planu je i održavanje male planinarske škole za učenike osnovnih škola

Današnji predsjednik društva je Vlado Lađarević, izabran na redovnoj izbornoj skupštini 2020. godine, a društvo ima oko 200-tinjak članova.

Izvori

Vanjske poveznice

PD Dilj gora na Facebooku

PD Dilj gora na YouTubeu

PD Đuro Pilar na Planinarskom portalu

EBrod Planinarsko društvo Dilj gora Slavonski Brod poziva na Manifestaciju koja spaja svijet planinarstva i književnosti, a posvećena je velikim književnicima Ivani Brlić-Mažuranić i Dragutinu Tadijanoviću
Slavonski Brod
Dilj

Planinarsko društvo Dilj gora


Rafael Rodríguez-Ponga Salamanca (Madrid, 1960) es un lingüista y alto funcionario español, con amplia actividad administrativa, académica y política. Es rector de la Universidad Abad Oliva CEU de Barcelona. Ha sido secretario general del Instituto Cervantes.

Formación
Es doctor en Filología por la Universidad Complutense de Madrid, donde previamente había obtenido el grado de licenciado en Lingüística Hispánica, con maestros tan destacados como Manuel Alvar, Fernando Lázaro Carreter y Gregorio Salvador.

En 1984, ganó las oposiciones a Técnico de Información y Turismo del Estado, para luego integrar el Cuerpo Superior de Administradores Civiles del Estado. Su primer destino fue la Oficina del Portavoz del Gobierno, en Presidencia (Complejo de la Moncloa).

Trayectoria profesional
En 1987 fue destinado en la Embajada de España en México (como consejero de Información y Prensa). De vuelta en Madrid en 1990, fue nombrado subdirector general de la Secretaría Técnica del Ministerio del Portavoz del Gobierno (siendo ministra Rosa Conde). En 1991 pasa a ocupar la Subdirección General de Relaciones y Cooperación, en el mismo ministerio, que en 1993 se integra en el Ministerio de la Presidencia (con Alfredo Pérez Rubalcaba como ministro).

En 1996, a propuesta de la ministra de Educación y Cultura, Esperanza Aguirre, fue nombrado director general de Cooperación y Comunicación Cultural, puesto que mantuvo en 1999 con el nuevo ministro, Mariano Rajoy. Pasó al Ministerio de Asuntos Exteriores en 2000, como director general de Relaciones Culturales y Científicas. Un año después, en 2001, fue nombrado secretario general de la Agencia Española de Cooperación Internacional (AECI), con rango de subsecretario, con el ministro Josep Piqué. Se mantuvo en el cargo con Ana Palacio.

Como consecuencia de los cargos anteriores, ha sido miembro directivo del Instituto Cervantes, la Academia de España en Roma, la Casa de América; miembro del patronato de la Fundación Centro Nacional del Vidrio (Real Fábrica de Cristales de La Granja) y de la Fundación Carolina; y de órganos asesores como la Comisión Asesora de Libertad Religiosa, el Consejo Escolar del Estado, el Consejo de Cooperación al Desarrollo o el Consejo Jacobeo.

Actividad política
Con motivo del cambio electoral, en mayo de 2004 abandonó la Administración y se incorporó a la oficina central del Partido Popular, como miembro de su Comité Ejecutivo Nacional, en el que permaneció hasta 2012. Como secretario de Comunicación, reorganizó la estructura del PP en el exterior y fue elegido diputado por Madrid en las elecciones generales de 2008 (tomó posesión en 2011).

En mayo de 2008, fue nombrado miembro del Consejo de Administración del Ente Público Radio Televisión Madrid (Telemadrid).

Fue elegido diputado en las elecciones generales de 2011, en las que concurrió como número 2 del Partido Popular por la provincia de Cáceres. Durante los primeros meses de la legislatura ejerció de portavoz de la Comisión de Cultura del Congreso.

En el 17.º Congreso del PP, celebrado en Sevilla en febrero de 2012, fue elegido miembro de la Junta Directiva Nacional del partido. Ya no formó parte de la nueva Junta Directiva Nacional del PP elegida en 2018.

Actividad académica y de investigación
En paralelo a su actividad administrativa y política, ha mantenido su actividad intelectual, centrada en lengua y cultura española, en especial sobre Asia-Pacífico.

En abril de 2012 fue nombrado secretario general del Instituto Cervantes, por lo que renuncia a su acta de diputado. Permaneció en el cargo hasta octubre de 2018. Fue elegido vicepresidente y después presidente de European Union National Institutes for Culture (EUNIC) para el periodo 2013-2016.

Desde febrero de 2019 es rector de la Universidad Abat Oliba CEU de Barcelona. Entre julio de 2019 y marzo de 2020 fue presidente de la Red Vives de Universidades.

En 1985 obtuvo sendas ayudas a la investigación de la Fundación Juan March y del V Centenario (con el Instituto de Cooperación Iberoamericana), lo que le permitió viajar por primera vez a Filipinas, Marianas y Japón. A partir de su investigación redactó su tesis doctoral, centrada en el idioma chamorro de las Islas Marianas, por la que obtuvo en 1996 el grado de doctor en Filología por la Universidad Complutense, con la calificación de Sobresaliente Cum Laude por unanimidad.

En 2009, creó en Bremen, junto a un grupo internacional de estudiosos del idioma chamorro, la Chamorro Linguistics International Network (CHiN), de la que fue elegido presidente.

Ha sido profesor en cursos organizados por la Universidad de Extremadura y la Academia Europea de Yuste, la Universidad SEK de Segovia, el Instituto Cervantes o la Universidad de Alcalá, entre otros. Ha dirigido cursos de verano en la UIMP (Santander).

Ha sido miembro del Consejo Asesor de UniverSOS Revista de Lenguas Indígenas y Universos Culturales (Universidad de Valencia); y del Consejo de Redacción de la Revista Española del Pacífico.

Ha sido miembro del Consejo Social de la Universidad de Alcalá.

Ha publicado diversos estudios centrados en el castellano y la diversidad cultural y lingüística. Destaca el libro Del español al chamorro: Lenguas en contacto en el Pacífico (Madrid, Ed.Gondo, 2009) que fue declarado libro de la semana por el Instituto Cervantes, y su participación en el libro La influencia económica y comercial de los idiomas de base española, publicado por el Ministerio de Economía. Asimismo, ha escrito sobre el escritor extremeño Alfonso Albalá (Coria, 1924 - Madrid, 1973), el filósofo británico Bertrand Russell y la pensadora andaluza —pionera del feminismo filosófico— María Laffitte (Sevilla, 1902 - Madrid, 1986).

En 2023 ha publicado Poesía para vencer a la muerte  (Madrid,  Pigmalión,  2023), estudio y selección de poemas de más de cien autores.

Actividad social

En 1986 fundó la Asociación Cultural Islas del Pacífico, que en 1988 se incorpora a la Asociación Española de Estudios del Pacífico (AEEP), de la que es su presidente.

En 2007 fue nombrado presidente de la Fundación Humanismo y Democracia, vinculada al Partido Popular, de la que ya era patrono desde 2004. Dimitió en octubre de 2018.

En unión con otras asociaciones europeas, fundó la Plataforma Internacional de Cooperación y Migración (PICM), de la que es también presidente.

Referencias

Enlaces externos
 Hispanidades, blog personal de Rafael Rodríguez-Ponga
 Asociación Española de Estudios del Pacífico
 Rodríguez Ponga, portavoz de la comisión de Cultura del Congreso y presidente de la Fundación Humanismo y Democracia

Rectores de la Universidad Abad Oliva CEU
Alumnos de Filología de la Universidad Complutense de Madrid
Políticos del Partido Popular
Diputados por la provincia de Madrid
Diputados por la provincia de Cáceres
Diputados de la IX Legislatura de España
Diputados de la X Legislatura de España
Administradores Civiles del Estado
Nacidos en Madrid

Rafael Rodríguez-Ponga


Fanny Biascamano (Sète, Hérault, 16 de septiembre de 1979), conocida simplemente como Fanny, es una cantante francesa de ascendencia española e italiana.

Biografía
Fanny Biascamano nació el 16 de septiembre de 1979 en Sète, Hérault, Francia, de madre española y padre italiano. Se hizo conocer como cantante en 1991, participando en eventos musicales a la edad de 12 años en una secuencia de "Numéro 1 de demain" en los shows Sacrée Soirée conducido por el presentador de televisión Jean-Pierre Foucault en la cadena televisiva de TF1. Su interpretación de género rock de Édith Piaf interpretó uno de sus éxitos titulado "L'Homme à la moto", lo cual le permitió publicar su primer sencillo. En la que se ubicó en uno de los primeros lugares de las listas musicales de Francia, con el cual obtuvo un disco de oro.

Ese mismo año, lanzó su primer álbum, titulado Fanny, y su segundo sencillo, "Un poète disparu". En 1993, lanzó su segundo álbum, escrito por Didier Barbelivien, pero su éxito fue confidencial.

En 1997, fue elegida para representar a Francia en Eurovisión en Dublín, Irlanda, con un tema musical titulado "Sentiments songes". Se clasificó en el séptimo lugar con 95 puntos.

Discografía

Álbumes de estudio
 1992: Fanny
 1993: Chanteuse populaire

Sencillos
 1991: "L'Homme à la moto"
 1992: "Un poète disparu"
 1992: "On s'écrit"
 1993: "Chanteuse populaire"
 1994: "P'tit Paul"
 1997: "Sentiments songes"

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial
 Discografía de Fanny Biascamano

Cantantes en francés
Cantantes femeninas de Francia
Cantantes hispano-franceses
Cantantes italohispanos
Nacidos en Sète

Fanny Biascamano


El término Sac Nicté (también Sak Nikté), puede referirse a:

 Sac Nicté, una hacienda localizada en el municipio de Izamal, Yucatán, México.
 Sac Nicté, una hacienda y población localizada en el municipio de Mérida, Yucatán, México.
 Sac Nicté, una población localizada en el municipio de Umán, Yucatán, México.
 Sac Nicté, uno de los personajes principales de la leyenda Chichén Itzá y la princesa Sac Nicté.
 Sak Nikté, arbolillo de flor blanca perteneciente a la flora de la península de Yucatán de la familia de las apocináceas.

Vocablos en lengua maya

Sac Nicté


Sotskjær est une petite île rocheuse de Norvège située dans la commune de Sør-Varanger dans la mer de Barents.

Annexes

Liens externes

 Île de Sotskjær sur le site Norgeskart.no

Île en Norvège
Île de la mer de Barents

Sotskjær


Jessnes Station (Jessnes stasjon) er en tidligere jernbanestation på Dovrebanen, der ligger ved området Jessnes i Ringsaker kommune i Norge.

Stationen åbnede 15. november 1894, da banen mellem Hamar og Tretten blev taget i brug. Oprindeligt hed den Furnes efter den nærliggende bygd af samme navn, men navnet blev ændret til Jesnes 1. oktober 1896 og til Jessnes 23. april 1921. Stationen blev fjernstyret 29. april 1966 og gjort ubemandet 2. maj samme år. Betjeningen med persontog ophørte 29. maj 1988, hvorefter den tidligere station har fungeret som fjernstyret krydsningsspor.

Fra starten og til op i efterkrigstiden fungerede stationen som forbindelse mellem områdets jordbrug og industri og resten af landet. Blandt andet lå der en mølle og en kartoffelmelsfabrik i nærheden af stationen, som der stadig kan ses rester af. Selve stationsbygningen blev tegnet af jernbanearkitekten Paul Due og opført i schweizerstil med dragehoved på tagryggen og hvide paneler under taget.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Dovrebanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1894
Jernbanestationer i Hedmark

Jessnes Station


Agrilus deliciosus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Kerremans, 1897.

Referências

deliciosus

Agrilus deliciosus


Ion Tudose (n. 1884, sat. Țiplestii Noi, com. Hadfieni, jud. Bălți – d. secolul al XX-lea) a fost un deputat din Sfatul Țării, organismul care a exercitat puterea legislativă în Republica Democratică Moldovenească, în perioada 1917-1918.

Biografie
Ion Tudose (ortografiat uneori Tudor Ion, precum și Tudos Ion) a făcut studiile gimnaziale la Școala de subchirurgi militari. De asemenea a fost voluntar in armata Alianței Bulgaro-Sârbo-Elene.

Activitatea politică
Formația sa politică a fost S.R., făcând, totuși, parte din fracția B.M.

Congresul ostășesc de la 29 octombrie 1917 îl propune pentru a face parte din Sfatul Țării, din partea județului Cetatea Albă. Este numit, de asemenea, membru la biroul de organizare a Sfatului Țării. A fost deputat de la 21 noiembrie 1917 până la 27 noiembrie 1918. A fost membru în comisiile: de Decizii și a Doua Comisie Agrară. La 6 ianuarie 1918 încearcă să discute cu membrii Front Otdel-ului, filială a RUMCEROD-ului din Odesa, care masacraseră o parte dintre foștii prizonieri ardeleni în trecere prin gara Chișinău, dar este arestat și scos sub escortă din gară.

La 27 martie a votat pentru unirea Basarabiei cu România.

Recunoașteri
A fost decorat cu:
 Crucea Roșie;
 Sfânta Ana (rusești);
 Regele Ferdinand I

Note

Bibliografie
 Chiriac, Alexandru, Mic dicționar al membrilor Sfatului Țării din Chișinău, (21 noiembrie 1917 — 27 noiembrie 1918), în "Patrimoniu. Revistă de cultură istorică", Chișinău, nr.4/1991
 Figuri contemporane din Basarabia, vol. I-III, Editura ARPID, Chișinău, 1939

Lectură suplimentară
 Chiriac, Alexandru, Membrii Sfatului Țării (1917-1918) - dicționar, Editura Fundației Culturale Române, București, 2001
 Cojocaru, Gheorghe E., Sfatul Țării - itinerar, Editura Civitas, Chișinău, 1998
 Colesnic, Iurie, Sfatul Țării - enciclopedie, Editura Museum, Chișinău, 1998

Vezi și
 Sfatul Țării

Membri ai Sfatului Țării
Nașteri în 1884
Politicieni basarabeni
Oameni din ținutul Bălți

Ion Tudose


246 (CCXLVI) perşembe günü başlayan bir yıldır.

Olaylar
 Roma imparatoru Philippus, Tuna yakınlarında Cermenlere karşı saldırıya geçti.

Doğumlar
 Cao Huan, Çin imparatoru (ö. 302)

Ölümler
 Dong Yun, Çinli general ve siyasetçi
 Gu Tan, Çinli siyasetçi (d. 205)

246


Miriam Mafai, née à Florence le , morte à Rome le , est une journaliste, écrivaine et femme politique italienne.

Biographie
Fille des artistes Mario Mafai et Antonietta Raphaël, juive lituanienne, fondateurs de l'École romaine de peinture, Miriam Mafai grandit avec ses sœurs Simona et Giulia (1930-2021), dans un environnement culturel riche, proche des antifascistes.

Expulsée de l'école publique par la promulgation des lois raciales de 1938, elle est inscrite dans des écoles privées puis la famille déménage à Gênes à l'été 1939.

De retour à Rome après la chute du régime fasciste, Simona et Miriam Mafai participent à partir de septembre 1943 à l'organisation clandestine du Parti communiste. En 1944, au bureau de presse du ministère de l'Italie occupée, dirigé par Mauro Scoccimarro, elle rencontre Giancarlo Pajetta dont elle devient l'amie. Après la guerre, elle rejoint le Parti communiste italien et épouse Umberto Scalia, secrétaire de la Fédération PCI de L'Aquila, de l'union duquel sont nés sa fille Sara et son fils Luciano.

Au début des années cinquante, elle est conseillère municipale de Pescara en charge de l'aide aux personnes déplacées et démunies. Elle commence alors une carrière de journaliste.

À la fin des , Miriam Mafai est correspondante à Paris pour l'hebdomadaire Vie Nuove, puis elle travaille pour L'Unità et du milieu des  à 1970, elle est directrice de la revue féministe Noi donne. En 1962, elle entame une relation avec Giancarlo Pajetta qui durera jusqu'à la mort de ce dernier en 1990.

Elle contribue à la naissance de La Repubblica en 1976. De 1983 à 1986, elle a également été présidente de la Fédération nationale de la presse italienne. Dans les années 1980, Miriam Mafai ajoute au journalisme l'écriture de livres.

En 1994, elle rejoint le parti  Alleanza Democratica et est élue à la Chambre des députés, dans la  législature. Elle participe au jury de  la Mostra de Venise 1996.

En 2005, elle a remporté le prix Indro Montanelli, pour son activité consacrée au développement de la culture italienne du , avec une attention particulière au monde féminin. En 2010, Elle affronte Silvio Berlusconi pour ses propos sexistes dans le cadre du Scandale du Rubygate.

Dans ses articles, Miriam Mafai est intervenue sur le divorce, l'avortement, le référendum, la laïcité de l'État, la loi sur la fécondation assistée et la condition de la femme, ainsi que sur la politique et le droit des travailleurs.

Elle est enterrée au cimetière anglais de Rome.

Livres

 Lombardi, Milano, Feltrinelli, 1976.
 L'apprendistato della politica. Le donne italiane nel dopoguerra, Roma, Editori Riuniti, 1979.
 L'uomo che sognava la lotta armata. La storia di Pietro Secchia, Milano, Rizzoli, 1984.
 Pane nero. Donne e vita quotidiana nella seconda guerra mondiale, Milano, Arnoldo Mondadori Editore, 1987.
 Il lungo freddo. Storia di Bruno Pontecorvo, lo scienziato che scelse l'Urss, Milano, Mondadori, 1992.
 avec Ginevra Conti Odorisio et Gianna Schelotto Il morso della mela. Interviste sul femminismo, Rionero in Vulture, Calice, 1993.
 éditrice Le donne italiane. Il chi è del '900, Milano, Rizzoli, 1993.
 Botteghe oscure, addio. Com'eravamo comunisti, Milano, Mondadori, 1996.
 Dimenticare Berlinguer. La sinistra italiana e la tradizione comunista, Roma, Donzelli editore, 1996.
 Il sorpasso. Gli straordinari anni del miracolo economico, 1958-1963, Milano, Mondadori, 1997.
 avec Vittorio Foa e Alfredo Reichlin Il silenzio dei comunisti, Torino, Einaudi editore, 2002. , traduit par Jean-Pierre Vincent Le silence des communistes Paris : l'Arche 2007. La pièce est présentée au festival d'Avignon en juillet 2007 dans une mise en scène de Jean-Pierre Vincent
 Diario italiano, 1976-2006, Roma-Bari, Laterza éditrice, 2006.
 Una vita, quasi due, Milano, Rizzoli, 2012.

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1926
Naissance à Florence
Décès à Rome
Décès en avril 2012
Décès à 86 ans
Femme politique italienne
Personnalité du Parti communiste italien
Député de la douzième législature de la République italienne
Résistant italien
Féministe italienne

Miriam Mafai


Vestibulul vaginal (Vestibulul vulvar) reprezintă o depresiune delimitată de labiile mici ale vulvei, în care sunt amplasate orificiul vaginal și meatul urinar. Granițele vestibulului sunt marcate de linia lui Hart. Din punct de vedere embriologic, vestibulul vaginal reprezintă porțiunea distală a sinusului urogenital.

Anatomie
Suprafața vestibulului este o regiune netedă, de culoare roz, fiind acoperită cu epiteliu pavimentos pluristratificat. În mod obișnuit, vestibulul vaginal este un spațiu virtual, labiile mici fiind alipite între ele. Poate fi vizualizat după îndepărtarea labiilor. Vestibulul se extinde de la clitoris, situat anterior, până la furșeta – locul de joncțiune a labiilor mici. Marginile laterale sunt redat de linia lui Hart. Această linie reprezintă granița din epiteliul cheratinizat al labiilor mici (marginea liberă pigmentată, mai închisă la culoare) și epiteliul necheratinizat – situat la baza labiilor. Lungimea medie a vestibulului măsoare 7-8 cm, lărgimea de 3 cm.

Suprafața vestibulului este ocupată de orificiul uretrei și orificiul vaginal, care la fetele virgine este prezintă o membrană numită himen. Pe părțile laterale ale vestibulului se deschid canalele glandelor lui Skene, în apropiere de meatul urinar, și canalele glandelor lui Bartholin, în partea posterioară a orificiului vaginal.

Funcție
Datorită secrețiilor glandelor sebacee, bogate pe suprafața labiilor, și vaginale, epiteliul vestibulului are un rol important în menținerea umidității vulvare și a microflorei sănătoase.

Referințe

Vulvă

Vestibul vaginal


Die Estnische Badmintonmeisterschaft 1978 fand im Februar 1978 in Tallinn statt. Es war die 14. Austragung der Titelkämpfe.

Medaillengewinner

Weblinks
Statistiken zum estnischen Badminton

1978
Badminton 1978
Badmintonwettbewerb in Tallinn

Estnische Badmintonmeisterschaft 1978


Căile ferate montane din India se referă la liniile de cale ferată construite în munții din India. Trei dintre aceste căi ferate, Darjeeling Himalayan Railway, , și , constituie împreună un loc în patrimoniul mondial UNESCO sub numele de "Căile ferate montane din India". O a patra linie, , este pe lista tentativă a Patrimoniului Mondial UNESCO. Toate acestea sunt căi ferate cu ecartament îngust;  este, de asemenea, singura cale ferată cu cremalieră din India.

Unele căi ferate montane, cum ar fi , au fost convertite la ecartament larg de , standardul la nivel național, în timp ce unele căi ferate, cum ar fi , sunt în proces de a fi convertite la ecartament larg. Altele, cum ar fi linia Jammu–Baramulla, sunt în prezent în construcție, iar altele sunt în faza de planificare, inclusiv linia Bilaspur–Manali–Leh linie, linia Jammu–Poonch, linia Srinagar–Kargil–Leh, și calea ferată Chota Char Dham. Toate căile ferate montane construite în perioada recentă folosesc ecartament larg.

Sit în patrimoniul mondial
Trei linii de cale ferată, Darjeeling Himalayan Railway, , și , sunt împreună desemnate ca loc în Patrimoniul Mondial UNESCO sub numele de "Căile ferate montane din India". Cea de-a patra cale ferată, , este pe lista tentativă a Patrimoniului Mondial UNESCO.

Baza listării de către UNESCO este aceea că ele sunt "exemple remarcabile de soluții inginerești îndrăznețe și ingenioase pentru problema stabilirii unei legături feroviare eficiente pe un teren muntos și accidentat." Darjeeling Himalayan Railway a fost prima inclusă în 1999 pe lista UNESCO, fiind urmată de Nilgiri Mountain Railway în 2005. Kalka–Shimla Railway a fost și ea inclusă în sit în 2008. Cele trei rute împreună au fost intitulate "Căile ferate montane din India" de către UNESCO, și clasificate sub criteriile ii și iv, în regiunea . Matheran Railway, a patra linie montană, a fost nominalizată și este în așteptarea aprobării de către organismul internațional.

Darjeeling Himalayan Railway

Darjeeling Himalayan Railway (DHR), poreclită "trenul de jucărie", este o cale ferată cu ecartament îngust de , și o lungime de  între Siliguri și Darjeeling. Darjeeling este o stație importantă pe timp de vară în zona de deal, centrul unei regiuni înfloritoare în cultivarea ceaiului în Bengalul de Vest. Calea ferată este operată de către . Cota traseului la capătul de pornire este de  în  și drumul urcă până la aproximativ  altitudine la Darjeeling. Cea mai mare altitudine se găsește în stația  la .

Orașul Siliguri, începutul căii ferate, era conectat cu Calcutta (astăzi Kolkata) pe cale ferată în 1878, dar orice călătorie suplimentară până la Darjeeling trebuia făcută cu  (căruțe trase de cai), pe un drum de praf. La recomandările unui comitet numit de Sir , au început lucrările la calea ferată în 1879 și au fost finalizate până în iulie 1881. Linia a suferit mai multe îmbunătățiri de-a lungul anilor, cum ar fi îndulcirea pantelor pentru a crește manevrabilitatea. Prin 1909-1910, Darjeeling Himalayan Railway transporta aproximativ 174.000 de pasageri și 47.000 de tone de mărfuri anual.

Printre caracteristicile importante încorporate în această linie se numără patru bucle () și patru inversări în "Z" (). Introducerea vagoanelor cu boghiuri a permis înlocuirea vagoanelor simple cu patru roți, utilizate anterior pentru sprijin și stabilitate. În 1897, un cutremur major a deteriorat calea ferată, care a necesitat reconstrucția traseului, inclusiv îmbunătățiri extinse la linie și la stații. Alte modernizări au avut loc ca parte a Zonei Feroviare a Frontierei de Nord-Est. Cele mai multe trenuri de pe rută încă sunt acționate cu motoare cu aburi, trenul  este echipat cu un motor diesel modern. Calea ferată este remarcabilă și pentru semnele din punctele importante, care marchează locații cu denumiri ca Punctul Agoniei și Colțul Senzației. O altă caracteristică sunt spiralele pe dealuri abrupte, care oferă priveliști pitorești către valea de jos.

În 1999, linia Darjeeling a fost prima care a fost recunoscută de către UNESCO și introdusă pe Lista Patrimoniului Mondial. O condiție a includerii în listă a fost ca locomotivele cu abur să continue să fie folosite de-a lungul traseului.

Calea ferată montană Nilgiri

Calea ferată montană Nilgiri are  lungime și ecartament metric, pe o singură linie, conectând orașul Mettupalayam cu stația montană Udagamandalam (Ootacamund). Traseul este situat în statul Tamil Nadu și traversează , cunoscute popular ca "", din . Nilgiri Mountain Railway este singura cale ferată cu cremalieră din India, și folosește un sistem de cremaliere Abt. Acesta necesită utilizarea de  locomotive cu abur speciale. Linia conține 208 curbe, 16 tuneluri, și 250 de poduri, ceea ce face ca o călătorie de urcare să dureze circa  (), și una de coborâre  ().

Inițial, orașul  a fost ultima stație, dar în septembrie 1908 linia a fost extinsă până la Fernjill și apoi Udagmandalam în . Sistemul a fost descris de către  într-un raport din 1886:

O caracteristică unică a liniei, care este încă pe deplin operațională, este că cele mai vechi și mai abrupte linii folosesc tehnologia cu . În prezent, linia parcurge  până la stația  de la poalele dealurilor, unde începe porțiunea cu cremalieră, care se termină la stația Coonoor. Cel mai lung tunel din această secțiune măsoară . Traseul are o pantă de 1:12.5 până la  și, de la stația Coonoor până la capăt, 1:23.

Calea ferată montană Nilgiri a fost listată în Patrimoniul Mondial UNESCO în iulie 2005.

Calea ferată Kalka–Shimla

Calea ferată Kalka–Shimla se întinde între Kalka și Shimla pe o distanță de , cu ecartament îngust de . Shimla este capitala modernă a statului Himachal Pradesh și este situată la o altitudine de  la poalele munților Himalaya. Orașul era fosta  a Indiei Britanice, începând cu 1864, și, de asemenea, a servit drept cartier general al Armatei Britanice din India.

Înainte de construirea căii ferate, singurul acces la Shimla era pe drumul rural de căruțe. Linia de cale ferată a fost construită de către Compania Feroviară Delhi–Ambala–Kalka, începând cu anul 1898 în Dealurile Siwalik, și a fost finalizată în 1903.

Calea ferată Kalka–Shimla are 103 tuneluri și 864 de poduri. Multe dintre poduri sunt cu arcade multiple, amintind de apeductele din Roma Antică, în timp ce un pod, cu o deschidere de , este realizat cu grinzi de oțel și tablier.  a căii ferate este de 1:33 sau 3%, și are 919 curbe,  fiind de 48 de grade (cu o rază de ). Linia urcă de la  până la o altitudine maximă de  la Shimla. Cel mai lung tunel de pe linie este Tunelul Barog (Nr. 33), cu o lungime de , legând Dagshai și Solan. Buclele de la Taksal, Gumman, și Dharampur ajută la îndulcirea pantelor.

Calea ferată Kalka–Shimla s-a alăturat căilor ferate Nilgiri și Darjeeling în Patrimoniul Mondial UNESCO în 2008.

Calea ferată Matheran Hill

Calea ferată Matheran Hill se întinde pe o distanță de  între  și  în Munții Ghats de Vest.

Construcția căii ferate Matheran Hill a fost coordonată de Abdul Peerbhoy și a fost finanțată de către tatăl acestuia, Sir  de la . Traseul a fost proiectat în anul 1900, iar construcția a început în 1904 și s-a finalizat în 1907. Liniile originare au fost construite folosind șină de 30 de livre pe yard, dar ulterior au fost înlocuite cu șine mai grele, de 42 de livre pe yard. Până în anii 1980, calea ferată se închidea în timpul sezonului musonic din cauza riscului crescut de alunecări de teren, dar acum este ținută deschisă pe tot parcursul anului. Linia este administrată de către .

O trăsătură unică a acestei liniei o constituie terasamentele în profil de potcoavă. Caracteristici notabile ale traseului sunt stația Neral, prima de pe traseu; secțiunea Herdal Hill; panta abruptă Bhekra Khud; Tunelul Un Sărut (singurul tunelul de pe traseu, și-a dobândit porecla deoarece este doar suficient de lung pentru a schimba un sărut cu partenerul); o stație de conducte de apă, care nu mai este în funcțiune; Muntele Berry, cu două zig-zaguri abrupte; Punctul Panorama; și în cele din urmă, capătul traseului la bazarul Matheran. Calea ferată cu ecartament larg între Mumbai și Pune se află în apropiere de linia Matheran Hill, cele două linii întretăindu-se în două locații. Panta maximă a căii ferate este de 1:20 (5%) și curbele strânse necesită ca viteza trenului să fie limitată la .

Calea ferată Valea Kangra

Calea ferată Valea Kangra se află în zona subhimalayană și se întinde pe o distanță de  între  și , o zonă cunoscută pentru natura sa și pentru străvechile  . Cel mai înalt punct de pe această linie este stația Ahju, la o altitudine de , iar capătul de la Joginder Nagar se află la .

Linia, care face parte din Northern Railway și are un ecartament de , a fost proiectată în luna mai 1926 și dată în folosință în anul 1929. Este cunoscută popular ca Trenul de Jucărie Kangra.

Linia are 971 de poduri proiectate unic și două tuneluri. Două poduri deosebit de importante  sunt  peste Reond nalah și  peste . Deși înclinația linie este, în general, blândă, zona critică cu pante abrupte este pe porțiunea de , o zonă cu lățime de  cu o pantă de 1:19 și pante de abordare de 1:31 și 1:25. Ultima porțiune, între  și , are o pantă de 1:25.

Linia Jammu–Baramulla

Linia Jammu–Baramulla este o cale ferată cu ecartament de  construită în India pentru a conecta statul Jammu și Kashmir cu restul țării. Calea ferată pornește din Jammu și va acoperi  până în orașul Baramulla la marginea nord-vestică a Văii Kashmir.

Traseul traversează zone seismice majore și este supus unor temperaturi extreme de frig și de căldură, precum și terenului neospitalier, ceea ce îl face să fie un proiect dificil de inginerie. Linia de cale ferată este în construcție din 2002, când a fost declarată proiect național. Ea va lega capitala de iarnă a statului, Jammu, cu capitala de vară, Srinagar, și de acolo mai departe. Linia de cale ferată a fost construită din Jammu până la Katra, și linia de la Katra la Banihal poate fi finalizată până în 2020.

Secțiunea Lumding–Badarpur
 din Assam este formată dintr-o linie de cale ferată de  de la  la . Ea are numeroase poduri și tuneluri. Lungimea totală traseului este de  și traversează .

Căi ferate propuse
 este o propunere de cale ferată care să ducă din Srinagar prin orașul  la Leh pentru a fi operată de către . Linia a fost desemnată proiect național la .

 este o propunere de linie de cale ferată care să conecteze Bilaspur din Himachal Pradesh cu Leh din regiunea Ladakh a statului Jammu și Kashmir. Linia Bilaspur–Manali–Leh ar urma să fie cea mai înaltă cale ferată din lume la terminarea ei, depășind recordul actual al  căii ferate Qinghai–Tibet din China.

 este o propunere de linie de cale ferată de la gara  prin orașul istoric  până la  pe ruta –Doori Dager––––. Linia a fost desemnată proiect național la . Noua linie de cale ferată între Jammu și Poonch cu o lungime de  va costa 7228 crore.

 este compusă din două linii intersectate în Y, cuprinzând următoarele patru porțiuni individulae de cale ferată: , de ; , de  care se ramifică din cea de mai sus la ; , de ; și , de  care se intersectează în Y cu cea de sus la Saikot. , și ea în curs de construcție, este o nouă legătură feroviară pornind din  spre .

Note

Căi ferate din India
Patrimoniul mondial în India

Căile ferate montane din India


Inhalation (or inspiration) is the process of drawing air or other gases into the respiratory tract, primarily for the purpose of breathing and oxygen exchange within the body. It is a fundamental physiological function in humans and many other organisms, essential for sustaining life. Inhalation is the first phase of respiration, allowing the exchange of oxygen and carbon dioxide between the body and the environment, vital for the body's metabolic processes. This article delves into the mechanics of inhalation, its significance in various contexts, and its potential impact on health.

Physiology
The process of inhalation involves a series of coordinated movements and physiological mechanisms. The primary anatomical structures involved in inhalation are the respiratory system, which includes the nose, mouth, pharynx, larynx, trachea, bronchi, and lungs. Here is a brief overview of the inhalation process:
Inspiration: Inhalation begins with the contraction of the thoracic diaphragm, a dome-shaped muscle that separates the chest cavity from the abdominal cavity. The diaphragm contracts and moves downward, increasing the volume of the thoracic cavity.
Air entry: When a person or animal inhales, the diaphragm, located below the lungs, contracts, and the intercostal muscles between the ribs expand the chest cavity. This expansion creates a lower pressure inside the chest compared to the atmosphere, causing air to flow into the lungs.
Air filtration: The nasal passages and the mouth act as entry points for air. These passages are lined with tiny hair-like structures called cilia and mucus-producing cells that help filter and humidify the incoming air, removing particles and debris before it reaches the lungs.
Gas exchange: Once the air enters the lungs, it travels through a branching network of tubes known as the bronchial tree, ultimately reaching tiny air sacs called alveoli. In the alveoli, oxygen from the inhaled air diffuses into the bloodstream, while carbon dioxide, a waste product of metabolism, is released from the blood into the alveoli for exhalation.
Expiration: Exhalation is a passive process, primarily driven by the relaxation of the diaphragm and the elastic recoil of the lungs. This expels carbon dioxide from the body.

Other substances – accidental
Examples of accidental inhalation includes inhalation of water (e.g. in drowning), smoke, food, vomitus and less common foreign substances (e.g. tooth fragments, coins, batteries, small toy parts, needles).

Other substances – deliberate

Recreational use
Legal – helium, nitrous oxide ("laughing gas")

Illegal – various gaseous, vaporised or aerosolized recreational drugs

Medical use

Diagnostic

Various specialized investigations use the inhalation of known substances for diagnostic purposes. Examples include pulmonary function testing (e.g. nitrogen washout test, diffusion capacity testing (carbon monoxide, helium, methane)) and diagnostic radiology (e.g. radioactive xenon isotopes).

Therapeutic

Gases and other drugs used in anaesthesia include oxygen, nitrous oxide, helium, xenon, volatile anaesthetic agents. Medication for asthma, croup, cystic fibrosis and some other conditions.

Mechanism
Inhalation begins with the contraction of the muscles attached to the rib cage; this causes an expansion in the chest cavity.  Then takes place the onset of contraction of the thoracic diaphragm, which results in expansion of the intrapleural space and an increase in negative pressure according to Boyle's law.  This negative pressure generates airflow because of the pressure difference between the atmosphere and alveolus.

The inflow of air into the lungs occurs via the respiratory airways. In health, these airways begin with the nose. It is possible to begin with the mouth, which is the backup breathing system. However, chronic mouth breathing leads to, or is a sign of, illness. They end in the microscopic dead-end sacs(alveoli) always opened, though the diameters of the various sections can be changed by the sympathetic and parasympathetic nervous systems. The alveolar air pressure is therefore always close to atmospheric air pressure (about 100 kPa at sea level) at rest, with the pressure gradients that cause air to move in and out of the lungs during breathing rarely exceeding 2–3 kPa.

Other muscles that can be involved in inhalation include:
 External intercostal muscles
 Scalene muscles
 Sternocleidomastoid muscle
 Trapezius muscle

Hyperinflation

Hyperinflation or hyperaeration is where the lung volume is abnormally increased, with increased filling of the alveoli. This results in an increased radiolucency on X-ray, a reduction in lung markings and depression of the diaphragm. It may occur in partial obstruction of a large airway, as in e.g. congenital lobar emphysema, bronchial atresia and mucus plugs in asthma.

Yoga
Yogis such as B. K. S. Iyengar advocate both inhaling and exhaling through the nose in the practice of yoga, rather than inhaling through the nose and exhaling through the mouth. They tell their students that the "nose is for breathing, the mouth is for eating."

See also

 Exhalation
 Inhalant – psychoactive drugs consumed through inhalation
 List of terms of lung size and activity
 Mouth breathing
 Obligate nasal breathing
 Respiratory system
 Smoking - a specific inhalation route
 Breathing
 Work of breathing

Further reading

References

Respiration
Respiratory physiology

Inhalation


في المملكة العربية السعودية، هناك ما مجموعه 30 بنكا مرخصة حاليًا من قبل البنك المركزي السعودي (SAMA): 13 مصرفًا محليًا و 17 فرعًا من البنوك الأجنبية.

التطور الزمني للبنوك السعودية

البنوك التجارية الوطنية المرخصة في السوق السعودية
يوجد 11 بنكاً محليًا مرخصًا في المملكة العربية السعودية:

 البنك الأهلي السعودي
 بنك ساب
 البنك السعودي للاستثمار
 مصرف الإنماء
 البنك السعودي الفرنسي
 بنك الرياض
 مصرف الراجحي
 البنك العربي الوطني
 بنك البلاد
 بنك الجزيرة
 بنك الخليج الدولي / ميم (GIB-SA)

البنوك الأجنبية المرخصة في السوق السعودي
يوجد 17 بنكًا أجنبيًا مرخصًا في المملكة العربية السعودية:

 بنك الإمارات دبي الوطني
 بنك البحرين الوطني (NBB)
 بنك الكويت الوطني (NBK)
 بنك مسقط
 دويتشه بنك
 بي إن بي باريبا
 جي بي مورغان تشيس N.A
 البنك الوطني الباكستاني (NBP)
 بنك الدولة الهندي (SBI) تم إيقاف عمل البنك بناءً على طلب البنك
 T.C.ZIRAAT BANKASI A.S.
 البنك الصناعي والتجاري الصيني
 بنك قطر الوطني (QNB)
 بنك إم يو أف جي
 بنك أبوظبي الأول (FAB)
 المصرف العراقي للتجارة (مرخص - لم يبدأ بعد )
 ستاندرد تشارترد (مرخص - لم يبدأ بعد )
 كريدت سويس العربية السعودية (مرخص - لم يبدأ بعد )
 بنك مصر :في 6 إبريل 2021م، صدرت موافقة مجلس الوزراء السعودي على الترخيص لبنك مصر بفتح فرع له في المملكة.
 بنك صحار الدولي

أكبر البنوك السعودية
أكبر 10 بنوك في المملكة العربية السعودية(بناءً على إجمالي أصول البنوك المدرجة في نهاية عام 2018).

انظر أيضًا
 قائمة أكبر الشركات السعودية

مراجع

بنوك إسلامية سعودية
قوائم الشركات السعودية
سعودية
سعودية

قائمة البنوك في السعودية


Sosyal bilimler, toplumsal bilimler veya toplum bilimleri; insanın muhatabı olan her şey ile ilişkisini araştıran, olayları incelerken merkeze insanı ve insanların oluşturduğu toplumu koyan akademik disiplinler bütünüdür. İnsan ile yazı bulunduktan sonraki zamanın ilişkisini araştıran tarih, insan ile bulunduğu çevrenin ilişkisini araştıran coğrafya, insanların oluşturduğu toplumu araştıran sosyoloji gibi bilim dalları sosyal bilimlere örnek olarak gösterilebilir. Türkiye'de zaman zaman sözel bilimler olarak da anılırlar. Sosyal bilimlerin sanat ve beşeri bilimlerden temel farkı, insanlığı incelerken nitel ve nicel bilimsel yöntemlerin kullanımını içermesidir. Bu terim, 19. yüzyılda, "toplumun özgün bilimi" sosyolojiyi ifade etmek için kullanılmaktaydı. Ancak günümüzde antropoloji, arkeoloji, iktisat, beşeri coğrafya, dil bilimi, işletme, müzik bilimi, siyaset bilimi, psikoloji, hemşirelik ve  sosyal tarihi içeren birçok akademik branşı ifade eder.

Disiplinler arası dalların çoğalmasıyla ve sosyal bilimler ile sosyal bilimler dışındaki bilimler arasındaki sınırlar büyük oranda muğlaklaşmıştır; nöropsikoloji dalı buna örnek teşkil edebilir.

Sosyal Bilim Dalları

Sosyal bilimler başlığı altında genellikle aşağıda listelenen bilim dalları incelenir. Bununla birlikte bu dalların bir kısmı diğer akademik disiplin gruplarının da altında yer alabilir.
 Tarih Bilimleri
 Tarih
 Sanat Tarihi
 Bilim Tarihi
 Arkeoloji
 Nümizmatik
 Paleografi
 Jeneoloji
 Kronoloji
 Filoloji
 Etnoğrafya
 İktisadî ve İdarî Bilimler
 Uluslararası ilişkiler
 Siyaset Bilimi
 İşletme
 Ekonomi
 Çalışma Ekonomisi ve Endüstri İlişkileri
 Coğrafya (beşeri, ekonomik, sosyal, siyasi, kültürel)
 Demografi
 Dilbilim
 Sentaks (söz dizimi)
 Fonetik (ses bilgisi)
 Fonoloji (Ses bilimi)
 morfoloji (biçimbilim)
 pragmatik (edimbilim)
 Hukuk
 Psikoloji
 Sosyoloji
 Antropoloji (sosyal ve kültürel)
 Teoloji
 İletişim bilimleri
 Eğitim bilimleri
 Sosyal Politika
 Sosyal hizmet
 Müzikoloji
 Kriminoloji (Suç Bilimi)
 Etnoloji

Kaynakça

Akademik bilim dalları

Sosyal bilimler


Basananthe scabrifolia je biljka iz porodice Passifloraceae, roda Basananthe. Sinonim za ovu biljku je Tryphostemma scabrifolium  Dandy.

Raste u Ugandi i Keniji.

Izvori

Vanjske poveznice
Basananthe na Germplasm Resources Information Network (GRIN) , SAD-ov odjel za poljodjelstvo, služba za poljodjelska istraživanja.

Basananthe

Basananthe scabrifolia


James Douglas Morrison (8 Aralık 1943 - 3 Temmuz 1971), Amerikalı şarkıcı, söz yazarı, besteci ve şairdir.

Melbourne, Florida'da doğmuş ve Amerikalı rock grubu The Doors'un söz yazarı ve vokali olmuştur. Birkaç şiir kitabı, dokümanları, kısa film denemeleri ve "The Unknown Soldier" için bir müzik video klibi denemesi vardır. James'in daha 27 yaşındayken Paris'te ölümü nedeniyle gömülürken ve gömüldükten sonra bile sonsuz bir söylenti James'in arkasından devam etmiştir; gizemi hala sürmektedir. Onlarca farklı ölüm teorisi vardır. Bu iddialardan bazıları; şöhretten bıktığı için ölü taklidi yaparak Hawaii'ye kaçtığı ve yaşamını orada sürdürdüğü (bu iddianın temeli mezarının boyutunun Jim'den küçük olduğu söylencesine dayanmaktadır), aşkı Pamela Courson'nın o sıralarda onu başka biriyle aldatmasına dayanamayarak intihar ettiğidir.

Takma adı Lizard King'dir. Bu takma adın kaynağı Not To Touch The Earth'de geçen "I'm the lizard king, I can do anything." dizesidir. Çoğu hayranına göre yapmak isteyip yapamadığı tek şey "0" (sıfır) adında siyah beyaz bir film çekmek olmuştur. Bu noktadan hareketle, pek çok sinema - TV öğrencisinin tez olarak böyle bir film çekmesi, Morrison'ı her dönem genç kuşak arasında "ikon" haline getiren bir başka sebeptir.

Biyografi

Kariyer öncesi
İskoçya'da yaşayan babası George Stephen Morrison ve annesi Clara Clark Morrison 1942 yılında Hawaii'de tanışmışlardır; yani Stephen'ın subay olduğu geminin demir attığı zaman.

1943 yılında Clara Morrison hamile kaldı ve kayınlarının yanına Clearwater, Florida'ya taşındı. Bu sırada Stephen Morrison, askeriyede pilotluk eğitimi alıyordu. 1944'ün baharında Stephen, eğitimi tamamlandıktan sonra II. Dünya Savaşı için Pasifik Okyanusu'na yollandı (daha sonradan rütbesi yükseltilip büyük bir amiral gemisi yönetir). Böyle bir babanın geldiği aile ve babanın kendisinden de beklenebileceği gibi ailesi inanılmaz disiplinli ve sertti. Clara Florida'da ilk oğlunu doğurdu. Fakat babası 1946'ya kadar hiç uğramadı. Bir süre sonra Lee (1948 yılında Los Altos, California) dünyaya geldi.

Morrison'a göre hayatındaki en önemli anlardan biri 1949 yılında New Mexico'da yaptıkları aile gezisi sırasında olmuştur. Ve şöyle anlatır:

"Ölümü ilk keşfettiğim an... Ben, annem, babam, büyükannem ve büyükbabam gün batarken çölde ilerliyorduk. Bir kamyon dolusu Kızılderili başka bir kamyona ya da bir şeye çarpmıştı. Kızılderililer bütün ana yola dağılmıştı ve kanlar içinde ölümü bekliyorlardı. Babam ve büyükbabam, arabadan neler olduğuna bakmak için inmişlerdi. Ben daha çocuktum, o yüzden arabada oturup beklemem gerekiyordu. Ben bir şey görmedim. Tek gördüğüm şey garip, kırmızı boya ve yerde yatan insanlardı ama bir şey olduğuna emindim. Çünkü onların yaydıkları dalgaları hissedebiliyor ve birden yerde yatan insanların da olay hakkında benim bildiğimden daha fazlasını bilmediklerini fark ettim. İşte o an ilk kez korkuyu tattım." Ve işte o zaman etrafta koşuşturan Kızılderili ruhlarından bir ya da birkaç tanesi gelip olmadığını iddia etmektedir. Bu olay hakkında diğer yorumlara göre, Morrison bu olaya çok üzüldüğünden annesinin ve babasının "sadece kötü bir rüya" gördüğünü söyleyip yatıştırmaya çalışmışlardır. Gerçek de olsa, uydurma da olsa Morrison bu olaya takılmış ve şarkılarında, şiirlerinde ve röportajlarında bu olayı araya sokmaktan çekinmemiştir.

Morrison, 1961 yılında George Washington Lisesinden mezun olur. Morrison'ın babası yüzünden aile Güney Kaliforniya'ya transfer olur. Morrison tekrar babaannesinde kalmak için Clearwater, Florida'ya gönderilmiştir. Orada St. Petersburg Junior College'inde okumayı denemiştir.

Aslında taşınma işi ekonomik bir mantık içinde yapılmıştı. Babasının en başından beri sahip çıktığı evini askeri bir servise bağışlayarak oğlunun okul harcını çıkarmaya çalışıyordu. Fakat tutucu ve içki içmeyen ailesiyle epey sorunlar yaşadı. Daha sonra Florida Eyaleti üniversitesine geçti. Daha sonra da üniversitenin yakınlarına taşınıp, George Greer'in oda arkadaşı oldu. Daha sonraları Morrison toplama bir ekiple çekilen bir filmde rol aldı.

1964 yılında üniversitedeki profesörlerden biri Morrison'ın sinema üzerine olan yeteneğini fark eder ama müzik sinemanın önüne geçecektir. Üç arkadaşıyla kurduğu The Doors grubu onu dünyaca ünlü bir yıldız yapacaktır. Bir rock yıldızı... Jazz Rock'ın babası olarak sayılabilir. 1966'da başlayan profesyonel kariyeri 1971 yılına kadar uzanır. O yıl dinlenmek ve alkolle uyuşturucuyu bırakmak için sevgilisi Pam ile Paris'e giden Jim, çok genç bir yaşta ve sadece 5-6 senelik bir kariyerle aramızdan ayrılmıştır. Bir küvette ölü bulunmuş ve son sözleri de "Orada mısın Pam?" olmuştur. Hayatı boyunca, hatta günümüzde bile anlaşılamamış adam olan Morrison kötü çocuk imajının arkasındaki dahiyi ne gizledi ne de teşhir etti. Tahmini IQ'su 149 olarak belirlenmiştir. James bir konserinde seyircilere karşı sinirini belli etmek için cinsel organını pantolonunun üstünden tutmuştur, polis memurlarının iddia ettiğinin aksine herhangi bir gösterme bulunmamaktadır. Ayrıca James'in 1 ağır 3 hafif suçu bulunmuş ancak beraat edip kurtulmuştur. Muhafazakar ve Katolik çevrelerce hiç sevilmemiştir. Bunda babasının payı şüphesiz büyüktür.

Ölümüyle ilgili çeşitli spekülasyonlar hâlâ daha ortaya atılmaktadır. Bazıları intihar ettiğini savunurken, bazıları Hawaii'de yaşadığını öne süregelir. Birçok hayranı da Doğu ülkelerinden birisinde yıllardır inzivaya çekilmiş olduğuna inanmak ister. Ancak bu teoriler ve spekülasyonlar Elvis Presley'de olduğu gibi sadece lafta kalır.

1943 doğumlular
Florida doğumlular
1971 yılında ölenler
20. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
20. yüzyıl Amerikalı şairleri
Amerikalı erkek rock şarkıcıları
Amerikalı erkek şarkıcı-şarkı yazarları
20. yüzyıl Amerikalı bestecileri
Amerikalı söz yazarları
İskoç asıllı Amerikalılar
The Doors üyeleri
Ölüm ile ilgili komplo teorileri
İntihar eden müzisyenler
Uyuşturucuya bağlı ölümler
Père Lachaise Mezarlığı'na defnedilenler
Amerikalı baritonlar
Kaliforniya Üniversitesinde öğrenim görenler

Jim Morrison


Kulturni krajolik poluotoka Marjana, zaštićeno kulturno dobro u Splitu. Nalazi se na poluotoku Marjanu.

Opis dobra
Prostor poluotoka Marjana izniman je u svojoj spomeničkoj složenosti. Na uskom području preklapaju se i prožimaju prapovijesna, antička i srednjovjekovna arheologija, elementi ruralnog krajolika, srednjovjekovne i renesansne crkvice, prostrano židovsko groblje, šuma alepskog bora nastala pošumljavanjem od kraja 19. stoljeća do Drugoga svjetskog rata, arhitektura secesije i moderne te stubišta, šetnice i vidikovci koji su prostor učinili dostupnim građanima. Upravo je spomenička slojevitost najveća vrijednost poluotoka Marjana koja ga čini evidentnim kulturnim krajolikom. Unutar zaštićenog područja poluotoka Marjana nalaze se sljedeća nepokretna kulturna dobra: crkva sv. Jurja na rtu Marjana (Z - 3427), crkva sv. Nikole na Marjanu (Z - 3426), crkva Gospe od sedam žalosti (Z - 4800), crkva sv. Jerolima (Z - 4684), crkvica Betlehem ne južnim padinama Marjana (Z - 4643), židovsko groblje (Z - 5554), zgrada Meteorološke stanice (Z-5399), secesijske zgrade u sklopu Zoološkog vrta na Marjanu (Z - 5945), zgrada Instituta za oceanografiju i ribarstvo (Z-5502) i ostatci crkve sv. Benedikta i arheološko nalazište u predjelu Bene na Marjanu (Z – 6122).

Zaštita
Pod oznakom Z-6401 zavedeno je su kao nepokretno kulturno dobro - kulturni krajolik, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "planirani krajolik".

Izvori

Građevine u Splitu
Zaštićeni planirani krajolici u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Kulturni krajolik poluotoka Marjana