Alfonso Cortijo Cabrera, o simplemente Cortijo, es un exfutbolista y entrenador español. Actualmente es entrenador del Football Club Bruno's Magpies de la Liga Nacional de Gibraltar. Sus hijos Alejandro y Pablo son también futbolistas.

Trayectoria como jugador

Cádiz CF
Pese a no poder disponer de una formación futbolística adecuada en su infancia, Cortijo despertó la atención de los ojeadores desde temprana edad, al despuntar en el equipo de su pueblo. Cuando contaba con quince años el Real Betis lo tuvo un mes a prueba con la promesa de incorporarlo al juvenil al año siguiente, pero diversas circunstancias hicieron que no se pudiera consumar el pase, continuando así en el Florida CD equipo de La Barca de la Florida, equipo con el que logró el ascenso a Regional Preferente. Entra en liza entonces el Cádiz CF, que acepta la disputa de un partido amistoso con el Florida CD como contraprestación al fichaje del prometedor lateral izquierdo. Se da la circunstancia de que dicho amistoso fue el debut en España del mítico ex-cadista Mágico González.

Con edad de juvenil pasa a formar parte del Cádiz CF "B" en la Temporada 1983/84, obteniendo el ascenso a la Tercera División. La siguiente temporada, debido a una huelga general de futbolistas, Cortijo debutará en Primera División, si bien hasta la Temporada 1987/88 con la llegada de Víctor Espárrago, no empieza a ser un fijo.

Sevilla FC

En la temporada 1991-92, el Sevilla FC ficha a Espárrago como técnico que se trae consigo al jugador, que permanecerá otras cuatro temporadas como jugador de este equipo, siempre en Primera División. Tras su titularidad en su primera temporada, en la segunda apenas cuenta, recuperando protagonismo en la 1993-94 y en la 1994-95, con Luis Aragonés.

En el verano de 1995, Cortijo obtiene la promesa verbal de Luis Cuervas, entonces presidente sevillista, de su renovación, pero finalmente esta no se produce, al quedar condicionada a la continuidad de Aragonés, que no se lleva a cabo. En el equipo hispalense marcó un total de seis goles. En esta etapa coincidió con Diego Armando Maradona.

Rayo Vallecano

Cortijo se compromente entonces por tres temporadas con el Rayo Vallecano, donde coincidiría con muchos jugadores que ya habían sido compañeros suyos en el Cádiz, como José González, Barla o Calderón. Disputa en dos temporadas 33 y 19 partidos respectivamente, pero la campaña 1996-97 acaba de manera fatídica con el descenso del conjunto rayista a Segunda División, y Cortijo, pese a que manifiesta su intención de cumplir el año que le resta y obtiene dorsal para la primera parte del campeonato, no entra en los planes del nuevo técnico Yosu Ortuondo, por lo que decide abandonar la entidad.

Pone rumbo a Soria en el mercado invernal, aceptando la oferta del CD Numancia, debutante por aquel entonces en la categoría. Se convierte en titular y es parte decisiva en la consecución de la permanencia, permaneciendo otra temporada más en el club, en la que disputa 25 partidos y contribuye a un sorprendente ascenso a Primera División, hito histórico para un club como el Numancia. Sin embargo, Cortijo decide no continuar como jugador numantino ante la posibilidad de volver a su provincia natal, y pese a que el Cádiz milita en Segunda División B, ficha por el equipo a sus 33 años. Acepta firmar un contrato con una cláusula de renovación automática anual según el número de partidos disputados. Cuelga las botas en el verano de 2002.

Trayectoria como entrenador

Pero no pasa mucho tiempo desde que se retira hasta que el que había sido su compañero José Manuel González López, recién nombrado entrenador del Cádiz Club de Fútbol para la temporada 2002-03, llama a su puerta para proponerle ser su ayudante. En dicha temporada, los dos preparadores consiguen por fin sacar al Cádiz CF del pozo de la Segunda División B de España, y en la siguiente firman una muy aceptable séptima plaza en la categoría de plata. En el verano de 2004, Cortijo y José reciben una oferta del Albacete Balompié (en el que el segundo se había desempeñado también como jugador) para entrenar nada menos que en Primera División. Sin embargo, la experiencia no resulta satisfactoria y el cuerpo técnico es destituido tras la jornada 24, debido a los malos resultados.

Cortijo decide entonces probar suerte por su cuenta y acepta entrenar al equipo juvenil de La Barca de la Florida, ascendiéndolo a Primera Provincial. Al año siguiente se enrola en el modesto Bornense, al que entrena durante dos temporadas consecutivas y la segunda parte de una tercera, marcando otro hito para la entidad: el ascenso a Primera Andaluza. En esta etapa recibe también la llamada como colaborador de José González, que había vuelto al Cádiz como primer entrenador.

En el verano de 2009, Cortijo acepta una propuesta para entrenar al equipo gaditano de Arcos de la Frontera, pero lo deja en noviembre, atraído de nuevo por su mentor José Manuel González López, que tras comenzar sin equipo esa campaña, había recibido una oferta para hacerse cargo del Real Murcia, en Segunda División, a partir de la jornada 11. Será una temporada en la que, debido a sanciones de José, Cortijo ocupará en dos ocasiones el banquillo del equipo pimentonero, bajo la atenta mirada de aquel desde la grada. Pero en esta ocasión, el tándem no cosecha éxito y el Real Murcia desciende a Segunda B.

Ya iniciada la campaña 2010-11, y tras la destitución de Hristo Vidakovic en la jornada 13, el Cádiz vuelve a llamar a la puerta de José y Cortijo, que pese a no obtener el ascenso, continuaron dirigiendo al primer equipo cadista en la 2011-12. Tras lograr la primera posición en el Grupo IV de 2ªB, y perder la primera eliminatoria contra el Real Madrid Castilla de los Jesé, Morata, Nacho Fernández, Carvajal, consiguieron llegar a la última ronda de playoff, donde se enfrentaron al Lugo, habiendo eliminado previamente al Albacete. Tras una eliminatoria disputada, que se decidió por penaltis, donde el Cádiz no tuvo suerte. No fueron renovados. Tras la marcha de su amigo José González al fútbol chino con Gregorio Manzano, Cortijo decide tomar el camino solo, primero en un club modesto como el C.D. Rivera y posteriormente, con el Balón de Cádiz CF, tercer filial del club amarillo. Fue mánager del FC St. Joseph's, club de Premier Division de Gibraltar durante 2 años y medio con buenos resultados en dicha liga.

El 3 de enero de 2017, emigra a China de la mano de José González, para convertirse en segundo entrenador del Beijing Guoan de la Superliga de China, donde trabajan durante 5 meses.

El 10 de agosto de 2018, firma por el Glacis United FC de la Liga Nacional de Gibraltar, al que dirige 7 partidos.

El 16 de octubre de 2019, firma como entrenador del Football Club Bruno's Magpies de la Liga Nacional de Gibraltar, al que dirige 5 partidos.

El 7 de abril de 2021, firma como segundo entrenador del DL Pro FC de la Superliga de China, para volver a formar parte del cuerpo técnico de José González, en el que trabaja hasta el 31 de enero de 2022.

El 1 de junio de 2023, regresa al banquillo del Football Club Bruno's Magpies de la Liga Nacional de Gibraltar.

Clubes

Como técnico

Referencias

El 6 de enero 2023 coge el San José Atlético de la escuela de Luis Alberto
Donde salva la categoría

Enlaces externos

Futbolistas del Cádiz Club de Fútbol "B"
Futbolistas del Cádiz Club de Fútbol en los años 1980
Futbolistas del Cádiz Club de Fútbol en los años 2000
Futbolistas del Sevilla Fútbol Club en los años 1990
Futbolistas del Rayo Vallecano en los años 1990
Futbolistas del Club Deportivo Numancia
Entrenadores de fútbol de Andalucía
Entrenadores del Conil Club de Fútbol

Alfonso Cortijo


Hyacintheae, tribus šparogovki. Opisan je 1827. Ime je došlo po rodu  Hyacinthus (zumbul).

Rod Pseudoprospero pripada vlastitom tribusu Pseudoprospereae, ili podtribusu Pseudoprosperineae, kao dijelu tribusa Hyacintheae, isto vrijedi i za rod Massonia i tribus Massonieae, odnosno podtribus Massoniinae .

Podjela
 Barnardia Lindl. (1 sp.)
 Zagrosia Speta (1 sp.)
 Alrawia (Wendelbo) K. Perss. & Wendelbo (2 spp.)
 Puschkinia Adams (8 spp.)
 Brimeura Salisb. (3 spp.)
 Hyacinthus L. (1 sp.)
 Pseudomuscari Garbari & Greuter (8 spp.)
 Fessia Speta (14 spp.)
 Hyacinthoides Heist. ex Fabr. (12 spp.)
 Leopoldia Herb. (32 spp.)
 Prospero Salisb. (15 spp.)
 Hyacinthella Schur (19 spp.)
 Muscari Tourn. ex Mill. (56 spp.)
 Bellevalia Lapeyr. (78 spp.)
 Scilla L. (65 spp.)

Postoji i podjela na podtribuse:
 Hyacinthinae Parl.
 Massoniinae Benth. & Hook.f.
 Pseudoprosperineae Manning & Goldblatt

Izvori

Scilloideae

Hyacintheae


බිත්තරයක් () යනු කලලයක් පළමුවෙන් වැඩීම ආරම්භ වන්නාවූ ඓන්ද්‍රිය වාහිනියක් වෙයි. විශේෂයෙන් කුරුල්ලන් බිත්තර මගින් පැටවුන් බිහි කරයි.

විවිධ නිදසුන්

බිත්තර

බිත්තරය


Die Aircel Chennai Open 2010 waren ein Tennisturnier, welches vom 2. bis 10. Januar 2010 in Chennai stattfand. Es war Teil der ATP World Tour 2010 und wurde im Freien auf Hartplatz ausgetragen. In derselben Woche wurden in Doha die Qatar ExxonMobil Open sowie in Brisbane das Brisbane International gespielt, die genau wie die Aircel Chennai Open zur Kategorie ATP World Tour 250 zählten.

Der Vorjahressieger im Einzel Marin Čilić konnte in diesem Jahr seinen Titel erfolgreich verteidigen. Er gewann in einem knappen Finale gegen den Schweizer Stan Wawrinka in zwei Sätzen jeweils im Tie-Break. Im Doppel schieden die topgesetzten Titelverteidiger, das US-amerikanische Doppel Eric Butorac und Rajeev Ram, bereits in der ersten Runde aus. Es gewann das an Position zwei gesetzte spanische Duo Marcel Granollers und Santiago Ventura gegen Lu Yen-hsun und Janko Tipsarević mit 5:7, 2:6.

Das Teilnehmerfeld des Einzelbewerbs bestand aus 32 Spielern, jenes des Doppelbewerbs aus 16 Paaren. Das Gesamtpreisgeld betrug 398.250 US-Dollar, die gesamten finanziellen Verbindlichkeiten lagen bei 450.000 US-Dollar.

Qualifikation
Die Qualifikation fand vom 2. bis 4. Januar 2010 statt. Ausgespielt wurden vier Qualifikantenplätze, die zur Teilnahme am Hauptfeld des Turniers berechtigten.

Folgende Spieler hatten die Qualifikation überstanden und spielten im Hauptfeld des Turniers:

Preisgelder und Weltranglistenpunkte
Es wurden die folgenden Preisgelder und Weltranglistenpunkte für das Erreichen der jeweiligen Runde ausgezahlt bzw. gutgeschrieben. Spieler, die über die Qualifikation ins Hauptfeld einzogen, erhielten die angegebenen Qualifikationspunkte zusätzlich zu denen für das Erreichen der jeweiligen Runde. Ansonsten sind die Beträge nicht kumulativ zu verstehen. Preisgelder für den Doppelwettbewerb gelten pro Team.

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks und Quellen
 Offizielle Homepage des Turniers

Turnier der ATP World Tour 2010
Tennisturnier in Chennai

Aircel Chennai Open 2010


An Staurochilus intermedius in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Louis Otho Otto Williams, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Hans Fessel och Emil Lückel. An Staurochilus intermedius in nahilalakip ha genus nga Staurochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Staurochilus

Staurochilus intermedius


An Scaphosepalum fimbriatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Alexander Charles Hirtz. An Scaphosepalum fimbriatum in nahilalakip ha genus nga Scaphosepalum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Scaphosepalum

Scaphosepalum fimbriatum


Miloš Rus (født 4. april 1962) er en tidligere slovensk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Slovenien

Miloš Rus


An Dendrobium greenianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Phillip James Cribb ngan Beverley Ann Lewis. An Dendrobium greenianum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium greenianum


Bure puede referirse a:

Localidades
 Bure, población y comuna francesa, en la región de Lorena, departamento de Mosa.
 Bure, comuna suiza del cantón del Jura.
 Bure-les-Templiers, población y comuna francesa, en la región de Borgoña, departamento de Côte-d'Or.

Otros
 Bure, tipo de cabaña o choza de madera y paja o palma, típica de Fiyi.

Bure (desambiguación)


Leonard Cernko (* 26. Oktober 1979 in Salzburg) ist ein österreichischer Koch.

Leben
Leonard Cernko ist Sohn des Bankmanagers Willibald Cernko. Die Familie übersiedelte 1986 nach Straß im Straßertale. 1995 bis 1999 ging er bei Toni Mörwald in Feuersbrunn in die Lehre und arbeitete zwei Jahre dort weiter. Von 2001 bis 2003 ging er ins Wiener "Korso". 2003 bis 2004 kochte er bei Heinz Winkler in der Residenz Heinz Winkler in Aschau.

2004 wurde er Küchenchef des Restaurants Mörwald im Kremser Kloster Und und wurde 2005 mit 17 Punkten vom Gault Millau Österreich zum "Koch des Jahres 2006" ausgezeichnet. 2011 wechselte er als Küchenchef im Hotel Adlon,

2017 wurde er Hotel Manager des Ritz-Carlton in Moskau.

Auszeichnungen
 2005 "Koch des Jahres 2006", Gault Millau Österreich

Weblinks
Leonard Cernko neuer Küchenchef im Adlon, AHGB vom 21. April 2011

Einzelnachweise

Koch (Österreich)
Österreicher
Geboren 1979
Mann

Leonard Cernko


DISCO – European Dictionary of Skills and Competences bzw. das Europäische Wörterbuch für Fertigkeiten und Kompetenzen  ist ein standardisiertes Vokabular zur Beschreibung von Fertigkeiten und Fähigkeiten für unterschiedliche Anwendungen und Zwecke, wie z. B. im Arbeitsmarkt, bei der  Aus- und Weiterbildung oder im Zusammenhang mit der Anerkennung von beruflichen Qualifikationen.

DISCO ist ein Thesaurus, der auf internationalen Standards und Klassifikationen beruht. Er ist geeignet für die Formulierung von  Lebensläufen, Stellenanzeigen,  Beschreibung von Lehrplänen, Darstellung von Kursen oder Formulieren von  Zeugnissen. DISCO unterstützt eine internationale Vergleichbarkeit von Kompetenzen in den europäischen Ländern CZ, DE, EN, ES, FR, HU, IT, LT, SE, SK.

Entwicklung
DISCO wird von der Europäischen Kommission (Leonardo) und dem Österreichischen Bundesministerium für Bildung, Kunst und Kultur gefördert und gemeinsam mit Partnern aus Österreich, Belgien, Deutschland, Frankreich, Italien, Litauen, Schweden, der Slowakei, Spanien, der Tschechischen Republik und Ungarn realisiert. DISCO gliedert sich ein Projekt von September 2004 bis Februar 2008 und ein zweites von November 2010 bis voraussichtlich Oktober 2012.

Disco I
 Mehrsprachiger Thesaurus, (CZ, DE, EN, FR, HU, LT, SE)
 Mehrsprachige Website (www.disco-tools.eu) für den praktischen Gebrauch des Thesaurus
 Muster für die Erstellung und Übersetzung von Kompetenzprofilen, Europass-Lebensläufen und Mobilitätspässen
 Dreisprachige Printversion

Der Thesaurus listet rund 10.000 Begriffe auf, davon ca. 7.000 Vorzugsbegriffe und rund 3.000 Synonyme pro Sprachversion. Verwandte Begriffe werden gegebenenfalls eingesetzt.

DISCO wurde in Übereinstimmung mit  bereits bestehenden Klassifikationen aus den Ländern der Projektpartner sowie mit internationalen Standards entwickelt:
 AMS-Qualifikationsklassifikation (AT)
 Kompetenzenkatalog (DE)
 Répertoire Opérationnel des Métiers et des Emplois – ROME (FR)
 Taxonomy database of Arbetsförmedlingen (SE)
 ISCED 1997 (International Standard Classification of Education)

Disco II
Zwischen November 2010 und Oktober 2012 wurde die Terminologie im Projekt DISCO II, dem Nachfolgeprojekt von DISCO I, erweitert. Im Rahmen von DISCO II sind vor allem Zeugniserläuterungen und andere nationale Beschreibungen von Berufsprofilen betrachtet worden. Ziel war, vergleichbare Kompetenzbeschreibungen für die Gebrauchspraxis in den Bereiche Gesundheit, IT, Umwelt und Soziales zur Verfügung zu stellen.

Auf europäischer Ebene wird im Rahmen der derzeitigen ESCO (European Skills/Competences, qualifications and Occupations) – einer mehrsprachigen Klassifikation, mit der für den Arbeitsmarkt und die Bildung der EU relevante Fähigkeiten, Kompetenzen, Qualifikationen und Berufe identifiziert und kategorisiert werden können – DISCO als eine Quelle verwendet. Das ESCO-Projekt hat das Ziel, den EU-Mitgliedsstaaten eine gemeinsame "Sprache" bzw. eine kompatible Taxonomie für unterschiedliche Zwecke und Probleme an die Hand zu geben.

DISCO wird ebenfalls in Projekten wie YOMTOOL (Youth on the Move Toolkit – zur Unterstützung vor allem der beruflichen Mobilität von Jugendlichen) oder Skillsbank, ein an ECVET orientierter Toolkit, der die Berufsberatung und individuelle Weiterbildung unterstützen soll, genutzt.

Disco kann auch national verwendet werden z. B. für Online-Glossare.

Literatur
 Markowitsch, J., Plaimauer, C. (2009) "Descriptors for competence: towards an international standard classification for skills and competences", Journal of European Industrial Training, Vol. 33 Iss: 8/9, pp. 817 – 837
 Markowitsch, J., Müller-Riedlhuber, H., eds. (2008): "Dictionary of skills and competences"
 Müller-Riedlhuber, H. (2009) "The European Dictionary of Skills and Competences (DISCO): an example of usage scenarios for ontologies"
 Müller-Riedlhuber, H., Ziegler, P. (2011) "The European Dictionary of Skills and Competences (DISCO) and its Impact on Supporting Geographical Mobility in Regional Labour Markets", Larsen C. et al. (eds.): Measuring Geographical Mobility in Regional Labour Market Monitoring. State of the Art and Perspectives (Rainer Hampp Verlag 2011), 247–257
 Müller-Riedlhuber, H., Ziegler, P. "DISCO II – prospects and challenges of a multilingual skills terminology"

Weblinks
 www.disco-tools.eu
 www.europass.hu

Einzelnachweise

Arbeitsmigration
Berufsbildung
Bildungspolitische Maßnahmen und Initiativen der Europäischen Union
Personendarstellung
Thesaurus

DISCO – Europäisches Wörterbuch der Fertigkeiten und Kompetenzen


Survivor Series este un eveniment anual de wrestling profesionist organizat în luna noiembrie de către World Wrestling Entertainment. Din cauza vechimi sale, este considerat unul dintre cele 4 mari evenimente ale companiei, împreună cu WrestleMania, Royal Rumble și SummerSlam, fiind organizate din 1987. Alături de cele 4 mari evenimente, de la separarea mărcilor în 2002, acest PPV poate împreuna wrestleri din RAW și SmackDown! și, în 2006, din ECW. De la separarea mărcilor din 2016, evenimentul va cuprinde wrestleri din Raw si SmackDown Live.

Date și locuri de desfășurare

Evenimente pay-per-view WWE

Survivor Series


فرانتشيك شافرانيك، من مواليد 2 يناير 1931، وتوفي في 27 يونيو 1987، لاعب كرة قدم تشيكوسلوفاكي سابق.

لعب مع منتخب تشيكوسلوفاكيا لكرة القدم 22 مباراة وسجل هدف واحد.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية تشيكيون
مدافعو كرة قدم رجالية
رياضيون من براغ
لاعبو دوكلا براغ
لاعبو سبارتا براغ
لاعبو كأس أمم أوروبا 1960
لاعبو كأس العالم 1954
لاعبو كأس العالم 1958
شافرانيك
لاعبو كرة قدم تشيكيون
لاعبو كرة قدم من براغ
لاعبو منتخب تشيكوسلوفاكيا لكرة القدم
مواليد 1931
مواليد في براغ
وفيات 1987
وفيات في براغ

فرانتشيك شافرانيك


Der 1845 in Paris gegründete Verlag für religiöse Druckkunst Bouasse-Lebel stellte insbesondere Andachtsbildchen her. Die Bildchen sind meistens signiert, der Name ist daher bei Sammlern wohlbekannt und die Spitzen- und Prägebildchen des Verlages wegen ihrer Qualität begehrt.

Geschichte
Die Druckerei Bouasse-Lebel wurde von Eulalie Bouasse in Paris gegründet.  Eulalie, geboren 1809 in Paris, war die einzige Tochter des Druckers Jacques-Auguste Lebel. Sie heiratete 1827 den Druckerei-Vorarbeiter Francois-Marie Bouasse. Als dieser sie und ihre zwei Kinder sitzen ließ, gründete sie in finanzieller Existenznot 1845 eine Druckerei für religiöse Bilder zunächst unter dem Namen "Madame Bouasse, nee Lebel". 1847 zog das Druckhaus nach St. Sulpice, Rue St. Sulpice 29, Paris, dem Zentrum der religiösen Druck-Industrie, um.

Eulalie Bouasse verkaufte 1852 den inzwischen erfolgreichen Betrieb an ihren ältesten Sohn Henri, der andere Sohn Emile arbeitete zunächst in dem Betrieb. In der ersten Zeit wurden Bücher, Karten und andere Druckwerke zusätzlich zu religiösen Bildern gedruckt. Die Firma erhielt bedeutende Anerkennungen für ihre religiöse Druckkunst, einschließlich einer päpstlichen Empfehlung im Jahre 1871 (Papst Pius IX.).
1867 verließ Emile die Druckerei und gründete einen Konkurrenzbetrieb unter dem Namen Bouasse-Jeune. Die Firma hatte ihren Sitz ebenfalls in St. Sulpice, sie begründete ein feindliches Verhältnis zwischen den beiden Brüdern.
Beide Druckereien waren berühmt für ausgefallenes Design ihrer religiösen Druckkunst, insbesondere für ihre filigranen, kostbaren Spitzenbildchen, beide Betriebe waren für die Anwendung moderner, innovativer Drucktechniken bekannt und führten in den 1870er Jahren die Chromolithografie ein.

In intensiver Zusammenarbeit mit Pariser Kunstverlagen, so auch mit Bouasse-Lebel, wurde das kleine Andachtsbild wie auch der religiöse Wanddruck von der 1872 gegründeten Pariser Künstlervereinigung Societe St. Jean gefördert.
Emile starb 1881 mit 49 Jahren, seine Witwe und seine Kinder übernahmen den Betrieb, den sie bis Anfang des 20. Jahrhunderts fortführten. Eulalie starb 1898, Henri 1912. Die Druckerei wurde von seinem Sohn Albert fortgeführt.
Nach dem Zweiten Weltkrieg ließ das Interesse an religiösen Bildern und kunstvollen religiösen Drucken nach oder wurde durch fotografischen Reproduktionen und billigen Massendruck verdrängt.
Albert Bouasse starb 1955, und die Firma Bouasse-Lebel stellte in den 1960er Jahren den Druckbetrieb ein.

Gestanzte Spitzenbildchen
Die maschinell gestanzten Spitzenbildchen des 19. Jahrhunderts ersetzten das im frühen 17. Jahrhundert als neuen Typus des kleinen Andachtsbild entstandene Papier- und Pergamentschnittbild, das durch die industrielle, reproduzierbare Herstellung weitere Verbreitung als das von Hand gefertigte Bild fand. Die Firma Bouasse-Lebel zählte in Frankreich zu den führenden Herstellern dieser Bildchen, die meistens den Firmennamen eingedruckt (siehe Abbildung) tragen.
Die empfindlichen Spitzen- und Prägebildchen sind heute begehrte Sammlerstücke und werden je nach Ausstattung (z. B. Spitzendekor, handcolorierter Stich, Chromolithographie) zwischen 5,00 und ca. 80,00 Euro gehandelt.

Einzelnachweise

Ehemaliges Unternehmen (Paris)
Verlag (Paris)
Druckerei (Frankreich)
Christliche bildende Kunst
Gegründet 1845
Aufgelöst in den 1960er Jahren

Bouasse-Lebel


O conflito aproximar-evitar é uma teoria do estresse apresentada pela primeira vez pelo psicólogo Kurt Lewin, um dos fundadores da psicologia social moderna.

Visão geral

Conflitos aproximar-evitar ocorrem quando há um objetivo ou evento que tem efeitos positivos e negativos ou características que tornam o objetivo atraente e desagradável simultaneamente. Por exemplo, o casamento é uma decisão importante que tem aspectos positivos e negativos. Os aspectos positivos (voltados ao aproximar) do casamento podem ser considerados união, compartilhamento de memórias e companheirismo, enquanto os aspectos negativos (voltados ao evitar) podem incluir considerações financeiras, discussões e dificuldades com os sogros. Os efeitos negativos da decisão ajudam a influenciar o agente evitar o objetivo ou evento, enquanto os efeitos positivos influenciam o agente a querer abordar ou prosseguir com o objetivo ou evento. A influência dos aspectos negativos e positivos cria um conflito porque o tomador de decisão tem que prosseguir em direção ao objetivo ou evitá-lo completamente.

O tomador de decisão pode iniciar a abordagem em direção ao objetivo, mas à medida que aumenta a consciência dos fatores negativos, pode surgir o desejo de evitar o objetivo, produzindo indecisão. Se houver sentimentos concorrentes para um objetivo, o mais forte dos dois triunfará. Por exemplo, se uma pessoa está pensando em abrir um negócio, ela se depara com aspectos positivos e negativos. Antes de realmente iniciar o negócio, a pessoa ficaria entusiasmada com as perspectivas de sucesso para o novo negócio e encontraria (aproximaria) primeiro os aspectos positivos: atrairia investidores, criaria interesse em suas ideias futuras e seria um novo desafio. No entanto, à medida que se aproximavam de realmente lançar o negócio, os aspectos negativos se tornavam mais aparentes; a pessoa reconheceria que exigiria muito esforço, tempo e energia de outros aspectos de sua vida.

Cognição

Conflito aproximar-evitar


Jean Khamsé Vithavong OMI (* 18. Oktober 1942 in Keng Sadoc) ist ein laotischer römisch-katholischer Ordensgeistlicher und emeritierter Apostolischer Vikar von Vientiane.

Leben
Jean Khamsé Vithavong trat der Ordensgemeinschaft der Oblaten (OMI) bei und empfing am 26. Januar 1975 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 19. November 1982 zum Apostolischen Koadjutorvikar von Vientiane und Titularbischof von Moglaena. Der Apostolische Vikar von Vientiane, Thomas Nantha, spendete ihm am 16. Januar 1983 die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Jean-Baptiste Outhay Thepmany, Apostolischer Vikar von Savannakhet, und Erzbischof Renato Raffaele Martino, Apostolischer Delegat in Laos.

Mit dem Tod Thomas Nanthas am 7. April 1984 folgte er ihm als Apostolischer Vikar von Vientiane nach.

Papst Franziskus nahm am 2. Februar 2017 seinen vorzeitigen Rücktritt an.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Apostolischer Vikar
Titularbischof
Oblate der Unbefleckten Jungfrau Maria
Laote
Geboren 1942
Mann
Person (Luang Prabang)
Römisch-katholische Kirche in Laos

Jean Khamsé Vithavong


The mountains of Whernside (), Ingleborough () and Pen-y-ghent () are collectively known as the
Three Peaks. The peaks, which form part of the
Pennine range, encircle the head of the valley of the River Ribble in the Yorkshire Dales National Park in the North of England.

Name

The long-standing designation "The Three Peaks" is well known locally, and in past times nationally. However, there are now a number of "National" Three Peaks adventure challenges involving Ben Nevis, Snowdon and Scafell Pike (respectively the highest summits in Scotland, Wales and England). The epithet "Yorkshire" is therefore now commonly added to differentiate Yorkshire's Three Peaks from those (although Whernside is partially in Cumbria, with the summit trig point being narrowly on the Cumbria side, the whole mountain is within the historic county of Yorkshire).

Geology
In common with neighbouring fells, the Three Peaks are carved from an almost flat-lying succession of sedimentary strata of Carboniferous age. The lower slopes of each of the fells are formed from massive limestones assigned to the Visean age Great Scar Group. The upper slopes of each of the fells are formed from alternating bands of limestone and mudstone grading up into sandstone, all of which are assigned to the Brigantian and early Namurian ages Yoredale Group. These alternations are considered to be a classic British example of cyclothems. Differential weathering and erosion of the various bands has given Ingleborough and Pen-y-ghent a distinctive, stepped appearance. The summits are capped by Grassington Grit, a variety of Millstone Grit.

Considerable areas of the flanks of each of the fells are covered by peat whilst other areas are blanketed by glacial till notably across the southern and eastern slopes of Pen-y-ghent. The Ribblehead drumlin field is considered to be one of the finest in England. Fringing Ingleborough on each side however are impressive areas of limestone pavement.

Extensive networks of caves have developed within the limestone strata such as the White Scar Caves, and potholes which attract cavers from all over the country. It is home to England's highest waterfall at Gaping Gill, where the Fell Beck drops  vertically down a pothole, into Britain's second largest cavern. The beck re-emerges further down the mountain adjacent to Ingleborough Cave, where visitors can take a guided tour of a floodlit part of the cave system. Whernside, being more rounded, is visually less imposing than its neighbours, but its summit is the highest point in North Yorkshire.

History
The area is rich in historical interest. The summit of Ingleborough has the remains of a huge Iron Age hill fort, while the Settle-Carlisle Railway runs between the mountains, crossing Ribblehead Viaduct at the foot of Whernside.

Leisure

Long-distance footpaths

The Pennine Way visits Horton and crosses the summit of Pen-y-ghent.
The Ribble Way follows the River Ribble from its source near the foot of Whernside to its mouth near Preston.

The Three Peaks walk

The Three Peaks walk of Pen-y-ghent, Whernside and Ingleborough is probably the original three peak walk within the UK.  The first recorded ascent of the three hills was in July 1887 by J. R. Wynne-Edwards and D. R. Smith in a time of 10 hours.  The walk covers a distance of  to  (depending on route) circuit of all three peaks with nearly  of ascent and descent.  A challenge that many walkers aim for when undertaking the walk is to complete the walk in under 12 hours, though as Alfred Wainwright says in his book Wainwright in the Limestone  Dales, "Some participants have chosen to regard the walk as a race, and this is to be greatly regretted, walking is a pleasure to be enjoyed in comfort"  (edited quote).  The route most walkers take varies from the fell race in that most traverse the 'nose' of Pen-y-ghent from Brackenbottom Moor and do not ascend from the Pennine Way. Additionally, Whernside is generally traversed along the right-of-way to the east, initially following the railway line, all of which can add extra distance to the route.

For most people the route starts in the village of Horton-in-Ribblesdale, though many start from various points in the circular route, such as Chapel-le-Dale or Ribblehead Viaduct.  Historically Chapel-le-Dale was the starting point though this probably changed when the Pen-y-ghent Cafe started running their clocking in and out service for walkers in 1968.  The cafe is currently closed (@ March 2020) and as a result walkers can no longer register the beginning and end of their walk or pay to join the Pen-y-ghent Cafe's privately owned 'Three Peaks of Yorkshire Club'.

The Yorkshire Dales National Park runs a voluntary Friends of the Three Peaks project.  The proceeds of this go towards the upkeep of the paths on the route. Certificates, medals and membership forms are awarded by local participating businesses.

The walking challenge
Understandably the Three Peaks Walk is seen by many as a challenge and it has become very popular for charity sponsored walks and Saturdays in early summer can see several hundred walkers make their way round the route.

The races
In addition to it being seen as a walking challenge it has also become a race for fell runners and cyclo-cross cyclists. However, there is no bridleway access to the peaks (except Ingleborough from the Ingleton side only) so any bicycle access is on a permissive basis on race days only.

The Three Peaks Race, has been held annually since 1954 and traditionally started at the Hill Inn until 1975, when the start moved to Horton.  In 2008 this race was also the World Long Distance Mountain Running Challenge.
The Three Peaks Cyclo-Cross race follows a longer,  , route across the peaks.
Yorkshire 3 Peaks Ultra, is a 70 km self navigation trails ultra marathon held annually in October. Starting in Hawes, joining the classic Yorkshire 3 Peaks route around Whernside, Ingleborough and Pen-y-ghent. Returning to Hawes via The Pennine Way.

Media
The Three Peaks were featured on the BBC Two programme Seven Natural Wonders as one of the wonders of Yorkshire.

Location of Peaks

Notes

References

External links
A guide to completing the Yorkshire Three Peaks Challenge
Route map, GPS waypoints and GPX Route for the Yorkshire 3 Peaks walk

Challenge walks

Yorkshire Three Peaks


Campanula shetleri er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá N-Kaliforníu.

Tilvísanir

Bláklukkur

Campanula shetleri


Condoleezza Rice (14 Kasım 1954, Birmingham, Alabama, ABD), 2005-2009 yılları arasında Amerika Birleşik Devletleri'nin eski Dışişleri bakanı, diplomat, siyaset bilimcidir. Şu anda Stanford Üniversitesi'ndeki Hoover Enstitüsü'nün direktörlük görevini sürdürmektedir.

Kariyeri
Rice, 2005'ten 2009'a kadar dört yıl boyunca Birleşik Devletler Dışişleri Bakanı ve 2001'den 2005'e kadar Ulusal Güvenlik Danışmanı olarak görev yaptı. Birleşik Devletlerin 66. dışişleri bakanıdır. İlk afro-amerikalı dışişleri bakanıdır. Madeleine Albright'tan sonra ikinci kadın dışişleri bakanı oldu.

Rice, Birmingham, Alabama'da doğdu ve Güney'de ırk ayrımcılığı içinde büyüdü. Lisans derecesini Denver Üniversitesi'nde, yüksek lisans derecesini ise Notre Dame Üniversitesi'nde siyaset bilimi alanında aldı. 1981'de Denver Üniversitesi Uluslararası Çalışmalar Okulu'ndan doktora derecesi aldı. Carter yönetiminde Dışişleri Bakanlığı'nda çalıştı ve 1989'dan 1991'e kadar Sovyetler Birliği'nin dağılması ve Almanya'nın yeniden birleşmesi sırasında Başkan George H.W. Bush'un Sovyet ve Doğu Avrupa İşleri Danışmanı olarak Ulusal Güvenlik Konseyi'nde görev yaptı. Daha sonra 1993'ten 1999'a kadar rektör olarak görev yaptığı Stanford Üniversitesi'nde burslu olarak çalıştı.

Dış bağlantılar
 Condoleezza Rice Biyografisi

Kaynakça

|-

|-

Yaşayan insanlar
1954 doğumlular
Birmingham, Alabama doğumlular
Amerikalı akademisyenler
Amerikalı diplomatlar
Amerikalı kadın siyasetçiler
Kadın diplomatlar
Kadın dışişleri bakanları
George W. Bush'un başkanlığı
20. yüzyılda Amerikalı piyanistler
Afrikalı Amerikalı Hristiyanlar
Amerikalı siyasetçiler
Amerikalı muhafazakârlar
20. yüzyıl kurgusal olmayan eserler veren Amerikalı yazarları
20. yüzyıl Amerikalı kadın yazarlar
21. yüzyıl kurgusal olmayan eserler veren Amerikalı yazarları
21. yüzyıl Amerikalı siyasetçileri
21. yüzyıl Amerikalı kadın yazarlar
Afrikalı Amerikalı yazarlar
Amerikalı Presbiteryenler
Amerikalı anı yazarları
Amerikalı siyaset bilimciler
Amerikalı siyasi yazarlar
Amerikalı kadın akademisyenler
Amerikalı kadın diplomatlar
Amerikalı kadın anı yazarları
Washington Yakın Doğu Araştırmaları Enstitüsü
Denver Üniversitesinde eğitim görenler
Notre Dame Üniversitesinde öğrenim görenler
Birmingham, Alabama doğumlu yazarlar

Condoleezza Rice


Moses Ashley Curtis (n. 11 mai 1808, Stockbridge, Massachusetts  – 10 aprilie 1872, Hillsborough, Carolina de Nord) a fost un doctor de teologie prezbiterian și un cunoscut botanist precum micolog american. Abrevierea numelui său în cărți științifice este M.A.Curtis.

Familie
Moses Ashley a fost descendentul unei familii de clerici foarte veche din America care s-a stabilit deja în secolul al XVII-lea acolo. Tatăl lui, Jared, a fost și el absolvent al Williams College, negustor, director al academiei din Stockbridge, pentru mult timp capelan al închisorii de stat din Charleston, Carolina de Sud, iar mama, Thankful (1785-1860), fiica generalului Moses Ashley (1749-1791), nepoata renumitului teolog și congregaționalist Samuel Hopkins (1721-1803). Tânărul Curtis s-a căsătorit la 3 decembrie 1834 cu Mary Jane de Rosset (1813-1903), o descendentă a nobilului refugiat hughenot Armand Jean de Rosset. Copii soților au fost: William White (1838-1843), Armand de Rosset (1839-1856), Moses Ashley (1842-1933), John Henry (1844-1865), Katharine  căs. Fullerton (1845-1922), Charles Jared (1847-1931), Mary Louisa (1849-1929), Magdalen de Rosset (aprilie–septembrie 1851), Caroline (1852–1862) și Elizabeth de Rosset (1854-1928).

Biografie

Activitate pastorală

După ce, în 1827, Curtis a absolvit studiile la Williams College, o universitate americană privată foarte prestigioasă în Williamstown, Massachusetts, unde a dezvoltat un interes de durată în domeniul științelor naturale sub influența profesorilor Chester Dewey (1784-1867) și Amos Eaton (1776-1842), a lucrat mai întâi 2 ani în Massachusetts, apoi a devenit mai întâi tutor pentru copiii fostului guvernator Edward Bishop Dudley (1789-1855) în Raleigh, Carolina de Nord. În 1833 s-a întors la Massachusetts, unde a început un studiu de teologie. După căsătoria lui, a fost ordonat în 1835 și a obținut un post de predare la școala episcopală de la Raleigh, Carolina de Nord. În 1841 a fost numit rector al Bisericii Episcopale Protestante de la Hillsborough în Carolina de Nord în 1841. Din 1847 a fost responsabil pentru o parohie la Society Hill în Carolina de Sud, înainte de a se întoarce zece ani mai târziu la biserica episcopală din Hillsborough în 1857, unde a rămas activ până la moartea sa. În 1852 i-a fost acordat titlul Doctor of Divinity ("doctor de teologie") de către Universitatea din Carolina de Nord.

Activitate științifică

Deja în cursul activității sale la Wilmington (1830-1833) a studiat, împreună cu medicul James Fergus McRee (1794–1869), flora variată a acestei regiuni de coastă, colectând stăruitor peste 1000 de specii. Prin urmare, a listat și descris rezultatele obținute în prima sa publicație în Journal of the Boston Society of Natural History, intitulat Enumeration of Plants Growing Spontaneously Around Wilmington, North Carolina, with Remarks On Some New and Obscure Species, ("Enumerarea plantelor care cresc spontan în jurul orașului Wilmington, în Carolina de Nord, cu observații despre unele specii noi și necunoscute") în mai 1835.

În calitate de botanist, Curtis a explorat Munții Apalași de sud și a pornit o expediție majoră în 1839. A creat și susținut un mare ierbar de specii uscate și a contribuit cu diverse soiuri pentru colecțiile altor botaniști, ca de exemplu cele ale lui John Torrey (1796-1873) sau ale lui Asa Gray (1810-1888). El a colectat de asemenea licheni pentru Edward Tuckerman (1817-1886), unui profesor universitar și specialist în acest domeniu. Mai departe a corespondat cu mulți alți botanici, în primul rând cu micologul Miles Joseph Berkeley (1803-1889), cu care a cooperat foarte intensiv. Astfel i-a trimis multe exemplare cu descrieri și note. Multe specii de ciuperci au fost descrise și determinate pentru prima dată de cei doi savanți împreună. Colaborarea dintre Berkeley și Curtis nu a fost numai profitabilă pentru ambii corespondenți interesați, ci de mare avantaj pentru progresul micologiei, în special în America. Curtis a transmis lui Berkeley nu numai colecțiile proprii ci de asemenea, ciupercile trimise de diverși corespondenți americani. Mai departe a stat în corespondență cu faimosul Elias Magnus Fries.

Curtis începuse să dezvolte deja din 1846 un interes deosebit în studiul ciupercilor, dar în timpul Războiului Civil American a făcut cercetări atât de vaste, încât a devenit o autoritate recunoscută în domeniul micologiei. În acest timp a scris o lucrare detailată despre Fungi esculenti, pentru care fiul său, Charles Jared, a contribuit cu desene colorate. Cartea a fost finalizată, dar nu a fost publicată niciodată, din cauza situației financiare nefavorabile în urma marelui conflict. Savantul a încercat și valorizat singur în apropierea domiciliului său, într-un perimetru de numai 2 mile, peste 40 de specii, descoperind marea calitate a bureților ca nutrienți. În 1869, Curtis a făcut declarația necontestată că ar fi mâncat o varietate mai mare de ciuperci decât oricare altul pe continentul american.

În calitate de muzician, a fost apreciat de un cerc larg de prieteni din întreaga țară, cu care a jucat în mai multe rânduri. Pianul, flautul și orga erau principalele sale instrumente; dar a știut și vioara. El a lucrat uneori ca organist al bisericii și, în mod obișnuit, și-a antrenat corul pentru a cânta lucrări muzicale faimoase, ca de exemplu corul Aleluia lui Georg Friedrich Händel, Gloria lui Wolfgang Amadeus Mozart și creațiile lui Joseph Haydn. El a compus și imnuri precum cântece bisericești. Una dintre compozițiile sale, "Cât de frumos este pe munți", a scris-o pentru propria hirotonire. Savantul, care a vorbit în afară de engleza încă 5 limbi (germana, franceza, greaca antică, ebraica și latina) și-a continuat studiile științifice până la data de 10 aprilie, când a murit brusc și mult prea devreme, probabil în urma unei boli cardiovasculare care l-a mâhnit ultimii 20 de ani ai vieții. Este înmormântat în cimitirul bisericii St. Matthews din Hillsborough. După moartea semnificativului om de știință, ierbarele colectate de el au fost împărțite și se află în prezent la Universitatea din Carolina de Nord, Universitatea Harvard, Universitatea din Nebraska-Lincoln și New York State Museum.

Specii descrise de Curtis (selecție)

Curtis a descris mai multe genuri și specii de ciuperci, aproape mereu împreună cu Miles Joseph Berkeley:

</div>

Publicații (selecție)

Curtis a contribuit cu articole științifice în multe reviste sau jurnale americane și britanice, dar a fost de asemenea autor respectiv coautor de cărți.
 Enumeration of Plants Growing Spontaneously Around Willmington, N.C. în: Boston Journal of Natural History (mai 1835 și 1843)
 Contributions to the mycology of North America, în: American Journal of Science and Arts, nr. 2 seria 6, noiembrie 1848, p, 349-353 și 444
 Contributions to the mycology of North America, în: American Journal of Science and Arts, împreună cu Miles Joseph Berkeley (1849-1850)
 The Woody Plants of North-Carolina, Editura W.W. Holden, Raleigh 1860
 A Catalogue of the Plants of the State, With Descriptions and History of the Trees, Shrubs, and Woody Vines, Editura W.W. Holden, Raleigh 1860
 Characters of new fungi, collected in the North Pacific exploring expedition by Charles Wright, în: Proc. of the Nat. Academy of Arts & Sci. USA, nr. 4 p. 111-130, împreună cu Miles Joseph Berkeley (1860)
 A Commentary on the Natural History of Dr. Hawks's 'History of North Carolina, în: University Magazine (1860)
 The Woods and Timbers of North Carolina, Editura E. J. Hale & Son, New York 1863, împreună cu Peter M. Hale
 Geological and Natural History Survey of North Carolina, partea III: Botany; containing a catalogue of the indigenous and naturalized plants of the state, Editura Institution for the Deaf the Dumb and the Blind, Raleigh 1867
 Fungi Cubenses, în: The Journal of the Linnean Soc. Botany, nr. 10, p. 280-392, împreună cu Miles Joseph Berkeley (1869)
 Botany : I. Lower Cryptogamia. II. Phanerogamia of the Pacific Coast of North America, Editura Sherman & Co., publicat: Philadelphia 1874, împreună cu alții

Note

Bibliografie
 John A. Garraty (ed.), Mark C. Carnes (ed.) "American National Biography", vol. 5, Editura Oxford University Press, New York 1999,  ISBN 978-0-19-520635-7
 Edmund Berkeley, Dorothy Smith Berkeley: "A Yankee botanist in the Carolinas: the Reverend Moses Ashley Curtis, D.D. (1808-1872)", Editura J. Cramer, Berlin 1986, ISBN 3-443-50005-6
 William Stevens Powell: "Moses Ashley Curtis, 1808-1872: teacher, priest, scientist", Editura University of North Carolina Library, Chapel Hill 1958, OCLC 1969756

Legături externe
 *

Nașteri în 1808
Nașteri pe 11 mai
Decese în 1872
Decese pe 10 aprilie
Botaniști cu abreviere de autor
Biologi din secolul al XIX-lea
Botaniști englezi
Micologi americani
Teologi americani

Moses Ashley Curtis


An Stegolepis guianensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johann Friedrich Klotzsch ngan Friedrich August Körnicke. An Stegolepis guianensis in nahilalakip ha genus nga Stegolepis, ngan familia nga Rapateaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Stegolepis

Stegolepis guianensis


Peter Taaffe (born April 1942) is a British Marxist (Trotskyist) political activist and journalist. He was the general secretary of the Socialist Party of England and Wales from its founding until 2020 and was a member of the International Executive Committee of the Committee for a Workers' International (CWI).

Taaffe was the founding editor of the Trotskyist Militant newspaper in 1964, and became known as a leading member of the entryist Militant group. Taaffe was expelled from the Labour Party in 1983, along with four other members of Militant'''s editorial board

Taaffe was influential in the policy decisions of Liverpool City Council of 1983–1987, according to the council's deputy leader Derek Hatton, in the formation of the Militant tendency's policy regarding the Poll Tax in 1988–1991, and the Militant tendency's "open turn" from the Labour Party in the late 1980s, becoming general secretary of Militant's eventual successor, the Socialist Party in 1997. He retired as general secretary after the party's February 2020 congress but remains on the party's executive committee as political secretary.

 Early life
Born in Birkenhead, Cheshire, one of six children of a sheet metal worker, Taaffe first joined the Campaign for Nuclear Disarmament, before joining the Labour Party where he was attracted to the radical element in the Liverpool Labour Party. In an interview for the BBC Radio 4 programme The Party's Over, Taaffe gave a few biographical details:

"I came into contact with Socialist Fight in 1960" writes Taaffe. Socialist Fight was the newspaper of a small group of mainly (but not entirely) industrial militants in Liverpool going by the name of the Revolutionary Socialist League (RSL), and led by Jimmy Deane and Ted Grant.

Taaffe "does not subscribe to the view that the struggles of small groupings are of no historical significance". This small group supported the ideas of Leon Trotsky, who proposed that genuine Marxism, followed by Lenin, had always argued that only the working class in the advanced capitalist countries could lead a revolution to establish socialism. These were the ideas to which Taaffe subscribed.

Taaffe argues that, "There is a long tradition going right back to the 1930s and Trotsky himself, of Trotskyist groups and organisations which endeavoured to find a base within the labour movement and working class."

 Peter Taaffe and the Militant newspaper
In 1964, Taaffe writes that the "youth supporters of Militant" drew on their experiences gained during the 1960 Clydeside apprentices' strike in "seeking to organise and mobilise the Liverpool apprentices. Ted Mooney and I played leading roles, together with Harry Dowling and Dave Galashan, in organising an apprentices' strike in one factory, English Electric, on the East Lancashire Road." About 20,000 of the 70,000 engineering apprentices downed tools in total. By this time, the second issue of the Militant had come out.

Earlier in 1964, Ted Grant, Liverpudlians Jimmy Deane (who was National Secretary) and Keith Dickenson, Ellis Hillman, John Smith, and others on the executive of the RSL decided to launch the Militant newspaper "without complete unanimity" Taaffe writes.

Peter Taaffe, who lived in Liverpool at that time, was appointed editor. He recalled this time in the Radio 4 programme, The Party's Over:

In 1965, Taaffe was able to move to London. He became full-time national secretary as well as editor of Militant, despite a serious shortage of money: "I was compelled first of all to sleep on the floor of a supporter in Balham... once or twice spending sleepless nights in the entrances of subways". Eventually, the group became known by the name of the paper, and was either referred to as Militant or the Militant tendency.

Many of Peter Taaffe's major signed articles in Militant during the first few years were on international topics: the Congo, Dominica, Latin America, Vietnam, Rhodesia, and China. In Issue 16, in May 1966, perhaps to coincide with the international working class celebrations on May Day, Taaffe's article led the front page with the banner headline 'Internationalism the Only Road'.

In September 1965, Militant, in issue no.9, ran a front-page article by Taaffe under the banner headline: "Nationalise the 400 Monopolies". This was the first instance of Militant's demand for the nationalisation of usually a specific number of multinational companies, which were said to control 80% or more of the economy, under workers' control and management, and the establishment of a socialist plan of production. Demands of this nature in Militant follow the Transitional Program written by Leon Trotsky, pushing beyond what the "bourgeois state" was willing to concede.

 Expulsion from the Labour Party
By the 1980s, the Militant tendency had become the most prominent Trotskyist organisation in Britain. Two books by Peter Taaffe: The Rise of Militant and Liverpool – A City That Dared to Fight (with Tony Mulhearn) describe this period. The Labour Party under Michael Foot (and later Neil Kinnock) moved to purge Militant from the party. In 1983, Peter Taaffe, along with the other four members of the Militant newspaper's editorial board (Ted Grant, Keith Dickinson, Lynn Walsh, and Clare Doyle), were expelled from the Labour Party.

A year later, speaking at the Wembley Conference Centre to several thousand supporters celebrating 20 years of the Militant newspaper, Taaffe highlighted the media attention now fixed on Militant. Speaking about a "marvellous article" in the Daily Mirror, by now under the ownership of Robert Maxwell, he said:

His speech contrasted on the one hand the determination showed by strikers during the miners strike in 1984–1985, and the Liverpool victory of the previous year under the leadership of the Militant tendency, and on the other the "five years of defeats" inflicted on workers as a result of poor Labour and trade union leadership.

Taaffe characterised Neil Kinnock, Labour leader from 1983, in this way: "The bourgeois recognized early that Kinnock's role in attacking Liverpool and the miners was an attempt to sanitise the Labour Party, ridding it of all that 'socialist nonsense'." Taaffe went on to predict "an enormous recoil towards the left" within the Labour Party. But this prognosis was overtaken by the profound changes which took place in the Labour Party.

In 1988, Taaffe began assessing with the Scottish Militant members the prospects of activism against the government's Poll tax (officially the Community Charge) legislation. But for Taaffe and the leadership of the Militant, the prospects for Militant in the Labour Party were poor.

 The Liverpool struggle 1983–1987
In the four-year Liverpool struggle, Taaffe was closely involved with developments, discussing with close friends and leading Liverpool Militant supporters, such as the former print worker Tony Mulhearn. He was President of the Liverpool District Labour Party during these events, in which the Liverpool City Council declared it was "Better to break the law than break the poor", agreed an illegal budget, and built 4,800 houses and bungalows, and improved 7,400 houses and flats (amongst other works), before the 47 councillors were surcharged and removed from office . Their opponents however argued that Liverpool was in chaos.

Taaffe wanted to take the Liverpool battle towards a split with the Labour Party at that stage. In the interview for the BBC Radio 4 programme The Party's Over, Taaffe makes the following remarks:

The Liverpool District Labour Party, which Taaffe says in the same interview had a very large attendance of 700, was suspended by the Labour Party in 1986. Thus Taaffe here indicates that he argued for defying the ban, which would have been in all essentials a split from the Labour Party.

 The Poll Tax 1989–1991
In Glasgow, in April 1988, a "one-day conference with delegates from every area of Scotland where Militant had supporters and influence", was held with Taaffe present. This conference decided to adopt the tactic of mass non-payment of the Poll Tax, and the "building of a Scottish-wide network of local anti-poll tax unions and regional federations" – a strategy which was clearly in tune with large swathes of the population. In fact Prime Minister John Major subsequently reported that 17.5 million people had either not paid or were in serious arrears just before abolishing it.

Anti-Poll Tax Unions were set up around the country, and brought together on an all-Scotland and then an all-Britain basis. These bodies, which brought Tommy Sheridan to prominence and are described in n Taaffe's 'The Rise of Militant', had to be built outside, and essentially in opposition to the Labour Party, which was implementing the Poll Tax at local level.

"The august Times (11 July 1984) thundered: 'Danegeld in Liverpool'.", writes Peter Taaffe in Liverpool – A City That Dared to Fight, chapter 8, p. 151 . The Poll Tax non-payment campaign has been widely credited for causing British Prime Minister Margaret Thatcher's downfall. The BBC, for instance, reports: "The unpopularity of the new charge led to the poll tax riots in London in March 1990 and – indirectly – to the downfall of the then Prime Minister Margaret Thatcher in the November of the same year". The headline of this 'On this day' retrospective is "1990: One in five yet to pay poll tax"  (See also Poll Tax Riots.) Peter Taaffe argues that:

 The Open Turn
From 1987, differences between Taaffe and others on the executive committee of Militant and the CWI, and Grant and his supporters became apparent.

The decisive issue between the two sides arose in 1991. It centred on whether the group should take an "open turn", initially called the "Scottish turn", which meant founding an independent political party outside of the Labour Party, or whether it should continue with entryism. Taaffe and the majority in Militant supported the Scottish turn and the creation of Scottish Militant Labour whilst Grant and a minority opposed it. These became known as the 'Majority' and the 'Minority' positions, and both produced documents which were circulated.

The "Open Turn" debate took place essentially between April and October 1991. In April 1991, the Militant executive body decided to support the "Scottish Turn" as it was initially termed. In January 1992, the majority leadership claimed that the minority was intending to split from Militant. Peter Taaffe published an extended editorial in Militant (24 January 1992) entitled "A parting of the ways" which announced that following the "Scottish turn" decision at the special conference in October 1991, Tommy Sheridan would be the group's Glasgow Pollock candidate in the approaching general election.

Taaffe stated that those ten months had been one of "profound debate" culminating in the special October 1991 in which the majority had overwhelming support. Many opponents of the "Scottish turn" will remain loyal supporters of Militant, Taaffe predicted. Immediately after the special conference, Taaffe stated that Ted Grant and his group took steps to set up "their own small premises and their own staff and are raising their own funds. We regret Ted Grant has split in this way. He made a vital contribution..."

Grant, Alan Woods, Rob Sewell, and other leading supporters of the 'Minority' were expelled, and reconstituted themselves as the Socialist Appeal tendency, after its paper, and Scottish Militant Labour eventually became the Scottish Socialist Party (SSP).

 "A parting of the ways"
In the Militant editorial and in the document "Two Trends: Political Roots of The Breakaway" in January 1992, and in his book about Militant, Taaffe identified other issues which had become problematic. Political disagreements within the group existed over Black Monday, Russia, Afghanistan and South Africa). Taaffe accused Grant of "never [being] prepared to enter into a dialogue. Ted effectively claimed a right of political veto" over the executive committee of the Militant. For Taaffe, there was a difference of views over the achievements of the last ten years. "They [Grant and his supporters] claim that over the last ten years Militant has relegated theory and moved towards activism. Incredibly, they dismiss as "activism" the outstanding interventions of Militant supporters in the miner's strike and the Liverpool council battle...Above all they relegate our successful leadership of the anti-poll tax movement which defeated Thatcher." On the contrary, counters Taaffe, it is Grant and his followers who have fallen into "dogmatism" and betray an atrophy of thought: "The former minority are political dinosaurs. They operate with outmoded formulas which no longer apply... an absolutely dogmatic, black and white, undialectical approach towards political phenomena, both in Britain and on an international scale.". He claimed that Grant "publicly asserted his views against the majority of the editorial board on crucial issues, [which] threatened to have a disorientating effect on some of our supporters".

One disagreement over current events was over 'Black Monday' – a sharp fall in the international stock markets in 1987. Grant believed a worldwide slump would arise from the fall of the stock markets. "From a capitalist point of view at best this will be the worst post-war slump, but it is possible that it will be worse than the slump of 1929–1933". Whilst Grant had the support of Alan Woods and Michael Roberts on this issue, he was opposed by Taaffe, Lynn Walsh, Bob Labi and what was to become the "majority". Here was first clearly delineated the dividing line that was drawn between the supporters of Grant and Taaffe. Taaffe writes that the discussion on the executive was "very sharp".

Taaffe argued that, "To other members of the Editorial Board it was clear that the major capitalist states, especially Germany and Japan, were stepping in to finance a stabilisation of the world financial system. This, we argued, would allow the boom to continue for a time, postponing a recession and other problems into the future. This was what happened." Despite the disagreements, Grant proceeded to publish his views in the Militant. Looking back in 1992 Taaffe argues that Grant should have been challenged in writing. Such a challenge would have meant the formation of factions in 1987.

A final issue was the approaching collapse of the Soviet Union, or for them, the crisis of Stalinism. Taaffe and the majority believed that the restoration of capitalism was possible in the Soviet Union. Grant disagreed. In fact in the same article on "Black Monday" Grant added his view that, "Any illusions in Gorbachev changing anything fundamental, will be shattered by the attitude of the Moscow bureaucracy to this crisis." The collapse of Stalinism was, Taaffe counters, "the end of an epoch", which led to capitalist triumphalism.

 The Socialist Party
The majority in the Militant tendency, led by Peter Taaffe, argued that the Labour Party had become a thoroughly bourgeois party which no longer represented the working class. Militant went on to become Militant Labour and then the Socialist Party in 1997, with Taaffe as general secretary. It campaigns in the trade unions to break the link with Labour and found a new party based on the working class, in contrast to the supporters of Socialist Appeal, who support a policy of work within the Labour Party and the trade unions in opposition to New Labour under Tony Blair.

Internationally, Taaffe won majority support in the Committee for a Workers' International (CWI). The opposition to the Open Turn internationally was expelled from the CWI and founded the Committee for a Marxist International and its in Defence of Marxism website. The CWI later founded a website Marxist resource from the Committee for a Workers' International in part to publish the documents written by Peter Taaffe and others in the CWI about these and other developments and debates, as a contribution to an analysis of what they perceive to be the complexities of the current period, and how to build the path to the working class for the ideas of Marxism.

Taaffe continued to play an important role in the Committee for a Workers' International, writing books and pamphlets such as the History of the CWI, Afghanistan, Islam and the Revolutionary Left (2002) and on the anniversary of the British general strike, 1926 General Strike – workers taste power (2006).

Taaffe's Marxism in Today's World (2006) arose from a visit to the CWI's offices in London by an Italian Marxist publishing collective, Giovane Talpa, who conducted a probing interview with Peter Taaffe and Bob Labi on CWI policy over several days, publishing the transcript in Italian. At the completion of the project the CWI published an additional English version. This book discusses the views of the CWI on war, capitalism the environment and other issues, and is now being published in India.

In November 2016, Taaffe publicly applied to rejoin the Labour Party as part of a group of 75 activists. With the aim of supporting party leader Jeremy Corbyn against his internal opponents, his objective was for Labour Party affiliation of the Socialist Party and the standing of joint candidates.

Following the 2020 national congress of the Socialist Party, the newly elected Socialist Party Executive Committee unanimously agreed that deputy general secretary Hannah Sell take over as general secretary from Peter Taaffe. He was elected political secretary and remains on the Executive Committee.

 Publications
Taaffe has written a number of books and pamphlets, including:Socialism and Left Unity, (2008)Marxism in Today's World, (2006)1926 General Strike – workers taste power, (April 2006)Upheavals in China (pamphlet), (April 2005).A socialist world is possible, (February 2005)Empire Defeated: Vietnam War – The Lessons For Today, (2003)Post-September 11: Can US Imperialism be challenged? (booklet), (September 2002) One of the CWI world conference documentsAfghanistan, Islam and the Revolutionary Left (pamphlet), (February 2002)Cuba: Socialism and Democracy – Debates on the Revolution and Cuba Today, (2000)Global Turmoil (CWI world conference document 1998) Joint production of the CWI international secretariatThe History of the CWI (pamphlet), (1997)The Rise of Militant: Militant's 30 years, (1995)A world in crisis (CWI world conference document 1994) Joint production of the CWI international secretariatThe Masses Arise: The Great French Revolution, 1789–1815, (1989)Liverpool – A city that Dared to Fight'', with Tony Mulhearn (1988)

References

External links
Socialist Party (England & Wales) website
Committee for a Workers' International website
Marxist resource from the Committee for a Workers' International
History of British Trotskyism By Ted Grant
Militant's Real History: In reply to Ted Grant and Rob Sewell by Peter Taaffe (this is a reply to Ted Grant's History of British Trotskyism and Rob Sewell's Postscript to it)

1942 births
Living people
British anti–nuclear weapons activists
British Marxists
British political writers
British Trotskyists
Committee for a Workers' International
British Marxist writers
Militant tendency supporters
People from Birkenhead
Socialist Party (England and Wales) members

Peter Taaffe


Viviz (), estilizado como VIVIZ , é um grupo feminino sul-coreano de três membros criado pela BPM Entertainment em 2021. É composto por Eunha , SinB e Umji, as três antigas integras do grupo GFriend, que se desfez em maio de 2021. Elas fizeram sua estreia com o extended play Beam of Prism em 9 de fevereiro de 2022.

Nome
O nome do grupo, VIVIZ, é uma abreviação da frase "VIVId dayZ", que reúne os conceitos de "claro", "intenso" e "dias", definidos pela agência como "o significado de se tornarem artistas que sempre orgulhosamente expressar suas próprias cores para o mundo.". Além disso, sua pronúncia coreana é "bi-bi-ji", que se refere ao nome dos três membros do grupo: Eunha (Jung Eun - bi), SinB (Hwang Eun - bi) e Um ji (Kim Ye- won), sílabas escritas em coreano como 비, 비 e 지.

História

2021-presente: Introdução, Beam of Prism, participação em Queendom 2 e Summer Vibe

Em 6 de outubro de 2021, foi informado publicamente que Eunha, SinB e Umji, que foram membros do antigo grupo GFriend, assinaram com a agência Big Planet Made Entertainment (BPM Entertainment). "Faz muito tempo. Sinto muito e agradeço aos fãs que esperaram por muito tempo. Vou recomeçar na BPM Entertainment junto com SinB e Umji! Obrigado por seu amor e apoio imutáveis, e quero retribuir com boa música e boas performances a todos vocês que eu realmente amo", disse a integrante Eunha por meio de suas redes sociais.

Em 8 de outubro, BPM Entertainment informou que Viviz seria o nome do novo grupo, que se estabeleceu como o segundo artista da agência, além da solista Soyou, antiga membro do grupo Sistar. Com o anúncio, foi publicado um vídeo das integrantes que anunciavam sua estreia em breve. Em 24 de janeiro de 2022, anunciou-se nas redes sociais oficiais da agência que o grupo realizaria sua estreia em 9 de fevereiro de 2022 com o extended play Beam of Prism.

Em 10 de fevereiro, o trio se apresentou pela primeira vez sua faixa-título de estreia, "Bop Bop!", no programa musical M Countdown de Mnet, e devido à programação dos Jogos Olímpicos de Inverno, não promoveram em outros programas. Em 16 de fevereiro, obtiveram o primeiro lugar no programa Show Champion de MBC Music, com apenas uma semana desde a sua estreia, o que tornou o trio, um dos mais rápidos a conseguir tal feito e no dia seguinte, ganharam pela segunda vez no M Countdown.

Em 21 de fevereiro de 2022, foi confirmado que o trio participaria da segunda temporada do programa de competição da Mnet, Queendom 2, que estreou em 31 de março e teve seu episódio final transmitido em 3 de março. O grupo terminou o reality show na terceira posição, sendo performado diversas canções durante sua participação no programa, como um cover de "Unnatural' de Cosmic Girls e sua canção original para a final, "Red Sun!". Em 29 de abril, foi divulgado que Viviz colaboraria com o DJ Belga Yves V como parte de sua campanha prévia a sua estreia ao mercado americano, também como parte de sua expansão internacional, a agência que representaria o grupo internacionalmente seria o The Unit Label.

Em 22 de junho de 2022, a agência BPM Entertainment anunciou que Viviz retornaria com seu segundo EP chamado Summer Vibe em 6 de julho de 2022 através de suas redes sociais.

Integrantes

 Eunha (), nascida Jung Eun-bi () em  em Seul, Coreia do Sul.
 SinB (), nascida Hwang Eun-bi () em  em Cheongju, ChungCheong do Norte, Coreia do Sul.
 Umji (), nascida Kim Ye-won () em  em Incheon, Coreia do Sul.

Discografia

Extended plays (EPs)

Singles

Outras canções que entraram nas tabelas musicais

Videoclipes

Filmografia

Televisão

Bandas de K-pop
Bandas formadas em 2022
Grupos de ídolos da Coreia do Sul
Girl groups da Coreia do Sul
Trios musicais
Fundações na Coreia do Sul em 2022
Viviz

Viviz


Streamlabs (anciennement TwitchAlerts) est une société de logiciels basée en Californie aux États-Unis, fondée en 2014. La société distribue principalement des logiciels de diffusion en direct. Streamlabs a été racheté par Logitech en 2019.

Aperçu
Streamlabs a été fondée en 2014 sous le nom de TwitchAlerts, un logiciel basé sur Open Broadcaster Software qui permettait aux streamers en direct d'ajouter des alertes visuelles à l'écran déclenchées par l'interaction des téléspectateurs, telles que de nouveaux followers, abonnés et dons. TwitchAlerts a ensuite été renommé Streamlabs en 2019 tout en changeant le nom de leur logiciel de diffusion en direct de Streamlabs OBS en Streamlabs fin 2021. Les deux re-marques étaient dues à n'avoir aucune affiliation avec leur homonyme. Streamlabs produit également CrossClip, un convertisseur vidéo ; Melon, un service de streaming de podcasts ; Oslo, un outil de montage vidéo, et Willow ; un constructeur de site Web.

Streamlabs a été fondé en 2014 sous le nom de TwitchAlerts, mais a été changé en raison de l'absence d'affiliation officielle avec Twitch. Logitech a acheté la société pour 89 millions de dollars le 26 septembre 2019 .

Critique
Le 16 novembre 2021, Streamlabs a publié « Streamlabs Studio », un logiciel de capture dans le cloud pour la Xbox One, la Xbox Series S et la Xbox Series X.  Après la sortie, le service de streaming Lightstream a accusé Streamlabs de plagier leur matériel promotionnel, jusqu'à chaque mot et mise en page marketing, comparant à des devoirs plagiés . Plus tard le même jour, l'équipe d'OBS Studio a tweeté que Streamlabs utilisait le nom "OBS" pour leurs produits, donnant la fausse apparence d'être en partenariat avec eux, bien qu'OBS Studio ait déjà refusé à Streamlabs l'autorisation de l'utiliser sur demande. Le principal logiciel en question, Streamlabs OBS, avait été considéré comme un « fork hostile » (un fork qui a été fait sans autorisation ni consultation du projet principal) d'OBS par les membres de la communauté du logiciel libre avant cette polémique. Légalement aucune autorisation n'est cependant nécessaire pour faire un fork, les deux logiciels étant open source. Le tweet d'OBS Studio a conduit les streamers Twitch, dont Pokimane et Hasan Piker, à menacer de boycotter leur produit si des modifications n'étaient pas apportées D' autres entreprises, comme Elgato et 1UpCoin, ont parlé sur Twitter à propos que Streamlabs copiait leurs produits . La société a par la suite promis de supprimer "OBS" du nom de son produit.

Produits
Streamlabs Desktop (anciennement Streamlabs OBS ) est un logiciel de streaming gratuit et open source basé sur un fork d'OBS et utilisant Electron pour l'interface utilisateur. Streamlabs distribue le contenu de ses utilisateurs sur des plateformes telles que Twitch, YouTube Live et Facebook Live .

Crossclip est un site Web de conversion vidéo qui permet aux utilisateurs de convertir, d'éditer et de partager du contenu en streaming en direct sur plusieurs plates-formes. Crossclip formate la vidéo dans les dimensions correctes pour les courts métrages TikTok, Instagram et YouTube.

Willow est un outil de lien dans les biographies qui vise à aider les utilisateurs à augmenter leurs revenus et à rendre leurs liens plus faciles à découvrir. Il comprend une fonction de pourboire et permet aux utilisateurs d'en donner un directement sur la page.

Melon est un studio de diffusion en direct basé sur un navigateur. Les utilisateurs peuvent diffuser leurs flux en direct sur Twitch, YouTube, Facebook, Linkedin ou une destination RTMP personnalisée.

Oslo est un outil de révision et de collaboration vidéo. Les utilisateurs peuvent télécharger et partager des projets dans le cloud, et les outils de gestion de projet et d'annotation d'Oslo permettent aux équipes de recevoir et d'examiner les commentaires, ainsi que de télécharger des vidéos directement sur YouTube.

Streamlabs Charity est une plateforme de collecte de fonds gratuite qui aide les organisations caritatives à collecter des fonds et à se connecter avec des streamers. Hors frais de traitement standard, la plateforme ne prélève aucune réduction sur les dons, permettant à tout d'aller à des œuvres caritatives.

Références

Logiciel pour Windows
Logiciel utilisant Qt
Pages avec des traductions non relues

Streamlabs


Kuglački klub "Poštar" (KK "Poštar"; Poštar Bjelovar; Poštar) je muški kuglački klub iz Bjelovara, Bjelovarsko-bilogorska županija. Republika Hrvatska.
U sezoni 2019./20. klub se natjecao u "3. hrvatskoj kuglačkoj ligi - Sjever - Zona Bjelovar", ligi četvrtog stupnja hrvatske kuglačke lige za muškarce.

O klubu
KK "Poštar" nastupa u nižiim stupnjevim hrvatske kuglačke lige. Službeno je registriran u rujnu 1997. godine, ali je klub postojao i ranije.

Uspjesi

Ekipno
 3. HKL (Sjever - Zona Bjelovar)
 doprvak: 2018./19.

Pojedinačno

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Povezani članci
 Bjelovar

Vanjske poveznice
 postar.freshcreator.com, wayback arhiva

 kuglanje.hr, Poštar Bj
 sportilus.com, KUGLAČKI KLUB POŠTAR BJELOVAR

Izvori

 arhiva.bjelovar.info, Sportske institucije i klubovi u Bjelovaru, objavljeno 16. travnja 2010., pristupljeno 15. lipnja 2020.
 poslovna.hr, Kuglački klub Poštar
 fininfo.hr, KK "Poštar"
 bisnode.hr, Kuglački klub "Poštar"
 companywall.hr, KK "Poštar"

Šport u Bjelovaru
Kuglački klubovi u Bjelovarsko-bilogorskoj županiji

Kuglački klub Poštar Bjelovar


Poporul cărții este un roman istoric al scriitoarei Geraldine Brooks, apărut în 2008. Romanul prezintă o poveste complexă care implică Hagada din Sarajevo. Este o lucrare de suspans, cu un teren plin de variații și completări.

Rezumat

Hanna Heath, ce deține un doctorat ca restaurator de cărți, este o profesionistă extrem de competentă ce a lucrat deja în diferite părți ale lumii. Într-o zi, ea primește o invitație de a lucra cu celebra Hagada din Sarajevo. Hagada este cartea așezată pe masa în jurul căreia se adună familia în timpul Paștelui evreiesc, pentru ca fiecărei generații să îi fie reamintită fuga din Egipt și eliberarea din sclavie. Aproape fiecare familie de evrei are una în casă. De ce Hagada de la Sarajevo era însă atât de importantă? Acest manuscris datat cu secolul al XV-lea, faimos datorită anluminurilor, disputat și apărat cu prețul vieții, a fost realizat în perioada în care două dintre cele mai influente religii ale lumii – Iudaismul și Islamul – interziceau pictarea ființelor umane. Sarcina Hannei este de a restaura misteriosul manuscris Hagada, păstrat (și salvat) de către un bibliotecar musulman. Dar când aceasta examinează paginile uzate – întotdeauna sub privirile unei  armate întregi de agenți de pază – descoperă indicii care pot dezvălui multe despre istoria acestei relicve: o aripă de insectă, un fragment de aripă, niște pete de culoare roșie ce păreau a fi de vin, um fir de păr alb, cristale de sare. Prin intermediul acestor elemente povestea acelei cărți este construită între paginile romanului.

Studiind îndeaproape pergamentul, Hanna poate să confirme că provine din pielea unei oi de munte cu părul gros, de origine spaniolă, specie dispărută acum. Hanna se opune "curățărilor chimice" și "restaurărilor grele", crezând că deteriorarea și uzura dezvăluie multe despre cum și unde a fost folosit manuscrisul. "Refacerea unei cărți la fel cum a fost atunci când a fost făcută este lipsa respectului față de istoria ei", îi spune lui Ozren Karaman, bibliotecarul musulman care și-a riscat viața pentru a salva Hagada în timp ce Sarajevo era atacat.

Cu puținele dovezi pe care reușise să le strângă și dezamăgită de comportamentul lui Ozren cu care avusese o legătură amoroasă în perioada în care lucra la restaurarea sfintei cărți, ea călătorește la Viena, Boston și Londra, întâlnindu-se cu experți care ar putea-o ajuta să răspundă la întrebările ei despre Hagada.

Cu fiecare indiciu analizat, narațiunea se întoarce în timp, desenând fragmente din viața manuscrisului.

Aripa unei insecte ne poartă în Sarajevo în anul 1940, în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, unde o cunoaștem pe Lola, evreu de origine, ce își petrecea zilele ajutându-și mama la spălatul rufelor pentru cei care încă își permiteau să plătească pentru astfel de servicii. Dar când familia îi fu deportată, Lola se văzu singură rătăcind prin orașul devastat de forțele naziste. După o perioadă petrecută alături de forța revoluționară, Lola fu salvată de um cuplu de musulmani, vechi clienți ai mamei - Stela și Serif Kamal (bibliotecarul-șef al Muzeului Național). Este pentru prima oară când se aduce în discuție Hagada, carte pentru care Serif își riscă propria viață, precum și a familiei pentru a o salva. Hagada fu înmânată lui Munib, prietenul lui Sherif, pentru a o ascunde. O bucățică din aripa unui fluture, ridicată de briza ușoară, pluti și se așeză, fără ca cineva să observe, pe pagina deschisă a Hagadei. Fu apoi ascunsă în biblioteca moscheii din munți. Era ultimul loc unde cineva s-ar fi gândit să o caute.

În Viena, 1996 – reîntorși deci în prezent – Hanna descoperi că acel fragmente de aripă aparținea unui Parnassius mnemosyne leonardiana – o specie de fluturi comună în întreaga Europă, dar limitată la regiunile alpine, în general, pe o rază de o mie de metri.

La Muzeul de Istorie din Viena, Hanna reușește să regăsească printre vechi documente o mențiune: M. Martel în 1894 lucrase la restaurarea unei perechi de închizători de argint sub forma unei flori învelite de aripi a Hagadei. Exista însă o problemă: Hagada pe care ea o restaurase nu conținea astfel de închizători. Ce se alesese din ele?

Pene și un trandafir Viena, 1894 – în această perioadă Hagada fusese vândută Muzeului Național din Sarajevo de către um om numit Joseph Kohen. Cum în acea perioadă, Sarajevo făcea parte din Imperiul Austro-Ungar, Hagada fusese transferată la Muzeul de Istorie din Viena, centrul cultural al imperiului și înmânată  împreună cu perechea de închizători, restauratorului Florien Mittl, ce suferea de demență și aproape că nu mai era capabil de nici o activitate. Acesta vânduse închizătorile pentru a plăti tratamentul care, conform doctorului Hirschfeldt, urma să îl vindece. La rândul său, doctorul Hirschfeldt plănuia să facă din ele o pereche de cercei pentru amantă.

Muzeul ascunse însă pierderea închizătorilor pentru a nu-i înfuria pe bosniaci și amânară înapoierea cărții către Muzeul din Sarajevo un timp suficient pentru ca nimeni să nu își mai amintească de existența vechilor închizători.

În Boston, Hanna se întâlnește cu amicul din facultate Razmus Kahana, acum Directorul Centrului Straus pentru Conservare. Împreună analizează pata roșie găsită pe una din foile manuscrisului și descoperă că era o mistură de vin cu sânge. Descoperirea ne poartă într-o nouă poveste în Veneția anului 1609 în perioada Inchiziției. Cu puțin timp înainte, în anul 1589, Papa Sixt al V-lea interzisese orice carte scrisă de evrei sau care ar conține vreun detaliu împotriva religiei catolice. Vistorini, paroh catolic, vorbitor de greacă, arabă, ebraică și aramaică, care era alegerea clară pentru a ocupa postul de censor al Inchiziției, îndeplinește dorința Papei. Acesta avea însă o slăbiciune pentru rabinul Judah Aryud, pe care îl considera ca având o minte strălucită, în ciuda faptului că era evreu. În 1609 Aryud primi de la Reyna de Serena – o femeie foarte bogată convertită la creștinism doar pentru a supraviețui în acele timpuri grele –  o carte cerându-i să încerce să obțină aprobarea lui Vistorini că nu încalcă nici o regulă catolică. Era vorba despre Hagada, și cu siguranță imaginile deținute încălcau toate regulile catolice. Reyna obținuse manuscrisul de la mama ei, care la  rândul ei, o avea de la um bătrân servitor ce reușise să fugă împreună cu mama lui în timpul expulzării evreilor din Spania.

Aryud ceru lui Vistorini să aprobe cartea dar acesta refuză. Giovanni Domenico Vistorini, după câteva pahare de vin își schimbă ideile și semnă cartea în semn de aprobare: Revisto per mi. Gio. Domenico Vistorini,1609. O picătură de vin amestecată cu um pic de sânge din degetul tăiat în marginea paharului căzu pe paginile Hagadei.

Cristalele de sare descoperite în paginile manuscrisului sunt de asemenea analizate sub microscop, dovedindu-se a fi reziduuri de apă maritimă ceea ce ne duce la următoarea poveste.

1492, anul în care evreii și maurii musulmani au fost alungați din Spania de către Inchiziție. În Tarragona, David Ben Shoushan tocmai ce cumpărase de la un refugiat (surdo-mut, fiul medicului ultimului emir) o mică colecție de pergamente frumos pictate. David le cumpărase cu ideea de a face o Hagada pe care să o ofere drept cadou de nuntă. Imaginilor David le adăugă texte și când în sfârșit fu mulțumit de rezultat, trimise manuscrisul unui legător de cărți. Manuscrisul nu se întoarse însă în mâinile lui pentru că David fu prins și ucis de Inchiziție. Fiica lui, Misha, reuși să fuga din calea inchizitorilor spanioli împreună cu manuscrisul valoros și cu fiul fratelui ei nou-născut. Cum copilul se născuse dintr-o mamă creștină, Misha îl boteză în apele mării, astfel cele câteva picături de apă sărată ajunseră să se așeze pe paginile Hagadei. În dimineața următoare, Misha plănuia să cumpere um bilet și să se îmbarce pe um vapor către oricare destin Dumnezeu îi oferea.

În Sevilla anului 1480 viața unei tinere musulmane de 14 ani este puternic schimbată atunci când este răpită de lângă propria familie și vândută ca sclavă. Pentru că avea darul de a desena, este trimisă la castelul emirului pentru a aduce la îndeplinire o cerință stranie: cum emirul călătorea foarte mult, dorea să aibă cu el imaginea soției favorite. Tânăra primi numele de al-Mora (femeia maur) și pictă prințesa Nura în nenumărate rânduri înainte ca aceasta să o încredințeze doctorului Netanel ha-Levi. Al- Mora își recuperă numele de botez, Zahra, și își reluă activitatea care o făcea să-și amintească de propriul tată: schițarea plantelor medicinale. Doctorul care o salvă, evreu de origine, avea un fiu – Benjamin. Pentru că era surdo-mut, Zahra decise să facă o serie de gravuri ale istoriei lumii așa cum evreii credeau că a fost creată. Folosi pentru asta restul de pergamente fine și pensulele din păr de pisică. Într-una din pagini, Zahira desenă cina de Paște cu doctorul în capul mesei, Benjamin alături de el și restul familiei în jurul mesei. Într-un  act de încredere, se incluse în portretul familiei. Cu ultima pensulă confecționată dintr-un singur fir de păr, își semnă lucrarea.

Întorși în prezent, Hanna descoperă că manuscrisul ce urma a fi prezentat publicului în Muzeul Național din Sarajevo era un fals, originalul la care lucrase ca restaurator fiind furat. Nimeni nu crede însă în versiunea ei și șase ani se scurg până la momentul în care Hagada originală revine la Sarajevo, cu ajutorul Hannei. Unul din profesorii de la universitate ai Hannei, renumitul Werner Heinrich, crezând că Hagada nu era în siguranță în Muzeu, făcuse o copie aproape identică și înlocuise originalul cu ajutorul lui Ozren.

După șase ani, Hanna este ajutată de același Ozren pentru a readuce manuscrisul în locul natal.

Structură
Romanul Poporul cărții este împărțit în următoarele secțiuni:

 Hanna - Sarajevo, primăvara anului 1996;
 Aripa unei insecte - Sarajevo, 1940;
 Hanna - Viena, primăvara anului 1996;
 Pene și un trandafir - Viena, 1894;
 Hanna - Viena, primăvara anului 1996;
 Petele de vin - Veneția, 1609;
 Hanna - Boston, primăvara anului 1996;
 Apă sărată - Tarragona, 1492;
 Hanna - Londra, primăvara anului 1996;
 O un fir de păr alb - Sevilla, 1480;
 Hanna - Sarajevo, primăvara anului 1996;
 Lola - Ierusalim, 2002;
 Hanna - Arnhem Land, Gunumeleng, 2002.

Romanul se încheie cu o postfață scrisă de autor, în care se explică ce este real și ce este ficțiune.

Nota autorului
În Postfața romanului se explică pe scurt ce părți se bazează pe fapte reale și care sunt imaginare. Geraldine Brooks a scris un articol pentru The New Yorker, în care oferă mai multe detalii despre Hagada din Sarajevo și salvatorii săi din viața reală, în special Dervis Korkut, care a ascuns manuscrisul de naziști. De asemenea, explică faptul că Lola, tânăra luptătoare din roman, este inspirată de o persoană reală numită Mira Papo, care fusese adăpostită de Dervis Korkut și de soția lui, Servet.

Critici
Romanul a fost comparat cu Codul lui Da Vinci al lui Dan Brown, în timp ce USA Today îl numește o versiune erudită a lui Brown. Alți comentatori au observat că acțiunea romanului se derulează mai încet, că nu există suficient suspans și că cititorii "nu sunt niciodată convinși (prin povestea sa personalizată)."

Premii
 2008: Premiul australian al industriei cărților (ABIA) Cartea Anului și Cea mai bună carte de ficțiune a Anului

Referințe

Legături externe
"I Have This Paper which I Know Comes from Israel" , interviu cu Davor Bakovic despre mama lui, Mira, luptătoare în trupele de gherilă împotriva naziștilor, din care s-a inspirat în crearea personajului Lola
"2nd Annual Interfaith Heroes Month No. 23: Dervis Korkut" - informații și fotografii despre Dervis și Servet Korkut, inspirație pentru crearea personajelor Serif și Stela Kamal

Romane din 2008
Romane americane
Romane de Geraldine Brooks
Cărți Viking Press
Romane istorice americane

Poporul cărții (roman)


An Psilochilus carinatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Leslie Andrew Garay. An Psilochilus carinatus in nahilalakip ha genus nga Psilochilus, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Psilochilus

Psilochilus carinatus


Bilge Karasu (9 Ocak 1930, İstanbul - 13 Temmuz 1995, Ankara), Türk öykü, roman, deneme yazarıdır. Aynı zamanda felsefeci yanı olan Karasu, metinlerinde felsefi sorunları işlemiş ya da onun metinleri felsefi incelemenin konusu olarak görülmüştür. Postmodern romanın Türkiye'deki önemli isimleri arasında değerlendirilmektedir.

Yaşamı
Bilge Karasu 1930'da İstanbul'da dünyaya geldi. Genellikle sanıldığının aksine, Musevi asıllı Osmanlı siyasetçi Emanuel Karasu ve onun yeğeni dünyaca ünlü yoğurt şirketi Danone Grubu'nun kurucusu İzak Karasu ile herhangi bir akrabalık ilişkisi bulunmamakla birlikte, Bilge Karasu'nun daha sonra Müslümanlığı seçmiş bulunan anne ve babası da Musevi asıllıdır. Şişli Terakki Lisesi'nde ve İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesi Felsefe Bölümü'nde öğrenim gördü. 1963 yılında, Rockefeller bursuyla gittiği Avrupa'dan 1964'te dönerek çevirmenliğe başladı. Basın-Yayın ve Turizm Genel Müdürlüğü'nde ve Ankara Radyosu dış yayınlar servisinde çalıştı. Ankara Radyosu için radyo oyunları yazdı. 1974 yılından ölümüne kadar Hacettepe Üniversitesi' Felsefe bölümünde öğretim görevlisi olarak çalıştı. Ankara'da Nilgün Sokak'ta yıllarca küçük bir bodrum katında yaşadı. 14 Temmuz 1995'te pankreas kanseri tedavisi sürerken Hacettepe Üniversitesi Hastanesi'nde öldü. Karşıyaka Mezarlığı'na gömüldü.

Çalışmaları
Yazmaya 17 yaşında başladı. İlk yazısı 1950'de, ilk öyküsü de 1952'de Seçilmiş Hikâyeler Dergisi'nde yayımlanan Bilge Karasu, bireyin sorunlarına ağırlık veren, onun günlük hayatındaki açmazlarını işleyen bir yazardır. Her insanın hayatında en az birkaç kere kafasından geçirdiği ya da yaşadığı "sevgi", "dostluk", "yalnızlık", "tutku", "inanç/inançsızlık", "korku" ve "ölüm" gibi kavramları imgesel bir dille anlatır. Okuyucu günlük hayatına tanıklık ettiği hikâyedeki kahramanda ya da kişilerde kendinden parçalar bulur. Böylece kullanılan imgeleri de rahatlıkla bilinçaltında kendi yaşamına göre şekillendirip yorumlar, hikâyeyle okur arasında bir bağ oluşur. Çünkü Karasu, insanla/insanüstüyü, olağanla/olağanüstüyü yapaylığa düşmeden, metnin doğal akışı/hayatın da kurgusal akışı içinde verir Okurun hayal gücünü bir noktaya kadar özgür bırakır. Karasu kelimelerini özenle seçer. Dili işlenmiş, üzerinde çok çalışılmış, oynanmış bir dildir. Kullandığı arı Türkçe başka yazarlarda yapay ve zorlama dururken, onun metinlerinde hoş bir tat bırakır. Çünkü ritim düşünülerek, ses düşünülerek, görsellik düşünülerek kurulmuş, kurgulanmış, kusursuz olması istenmiş bir dille yazılmıştır.

Türkçe edebiyatın en özgün kalemlerinden biri olan Karasu "Gece" adlı kitabıyla Amerika'da verilen "Pegasus Ödülü"nü kazanan tek Türk yazardır; bu ödülle birlikte kitapları İngilizceye çevrilmiş ve ABD'nin çeşitli üniversitelerinde romanı Türk edebiyatı üzerine konferanslar vermiştir.

Ölümünden önce yayınlanan kitabı Narla İncire Gazel (1995), ölümünden sonra 1996'da yayınlanan son kitabı ise Altı Ay Bir Güzdür.

2017 yılında, Mustafa Arslantunalı, bir nehir söyleşi olarak planlanan ancak Karasu'nun vefatıyla yarım kalan söyleşilerini Nasıl Yazıyorsam Öyleyimdir adıyla yayımladı.

Anısına
Bilkent Üniversitesi Türk Edebiyatı Merkezi 13-14 Aralık 2010 tarihlerinde Bilge Karasu'nun doğumunun 80, ölümünün 15.yılı dolayısıyla  "Altı Ay Bir Güz" başlığı altında Uluslararası Bilge Karasu Sempozyumu düzenledi.  Başkanlığını Talat Halman'ın yaptığı sempozyuma Bilge Karasu'dan İngilizceye yaptığı çevirilerle 2004'te ABD'nin en önemli çeviri ödülünü  (National Translation Award) kazanan Aron Aji ve kimi kitaplarını Fransızcaya çeviren Alain Mascarou ile edebiyat dünyasından isimler katıldılar.

Eserleri

Öyküleri
 Troya'da Ölüm Vardı (1963)
 Uzun Sürmüş Bir Günün Akşamı (1970)
 Göçmüş Kediler Bahçesi (1980)
 Kısmet Büfesi (1982)
 Lağımlaranası ya da Beyoğlu
 Susanlar (2008) (öykü, şiir, deneme, röportaj)

Romanları
 Gece (1985)
 Kılavuz (1990)

Denemeleri
 Ne Kitapsız Ne Kedisiz (1994)
 Narla İncire Gazel (1995)
 Altı Ay Bir Güz (1996) (ölümünden sonra yayınlandı)

Radyo oyunları
 Peter Pan (Radyo için oyunlaştıran Bilge Karasu) (1967), Ankara Radyosu
 Sevilmek, (Ocak 1970), Ankara Radyosu
 Kerem ile Kediler, (Mart 1970), Ankara Radyosu
 Gidememek
 Aşk

Çevirileri
 Abraham Lincoln, Emil Ludwing, 1953, Cep Kitapları
Doktor Martino, William Faulkner, 1956, Yenilik Yayınları
Bella'nın Ölümü, Georges Simenon, 1981, Karacan Yayınları
Salgına İnanıyorum, Jean Cocteau, 1968, Türk Dili (Sinema Ozel Sayısı), Ankara: Sayı: 196 (Ocak 1968), s. 422-425
İşin Özü Bir Öykü Anlatmaktır, Jean Renoir, Türk Dili (Sinema Ozel Sayısı), Ankara: Sayı: 196 (Ocak 1968), s. 426-428

Ödülleri
 1963 Türk Dil Kurumu Çeviri Ödülü, D. H. Lawrence'den çevirdiği Ölen Adam ile
 1970 Sait Faik Hikâye Armağanı, Uzun Sürmüş Bir Günün Akşamı ile
 1994 Pegasus Ödülü, Gece ile
 1994 Sedat Simavi Edebiyat Ödülü, Ne Kitapsız Ne Kedisiz ile

Hakkında Yazılmış Kitaplar
 Bilge Karasu Aramızda (1997) (Hazırlayanlar: Füsun Akatlı, Müge Gürsoy Sökmen)
 Yazının da Yırtılıverdiği Yer (Bir Bilge Karasu Okuması) (2007); yazar: Cem İleri; Metis Yayınları
 Bilge Karasu'yu Okumak (Hazırlayan: Doğan Yaşat), Metis Yayınları, 2013.
 Nasıl Yazıyorsam Öyleyimdir; hazırlayan: Mustafa Arslantunalı, Kırmızıkedi Yayınları

Ayrıca bakınız
 MEB 100 Türk edebiyatçısı listesi

Kaynakça

Notlar

1930 doğumlular
İstanbul doğumlu yazarlar
20. yüzyıl Türk yazarları
Türk felsefeciler
Sait Faik Hikâye Armağanı sahipleri
Şişli Terakki Lisesinde öğrenim görenler
İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesinde öğrenim görenler
Sedat Simavi Ödülü sahipleri
Resim aranan yazarlar
Yahudi asıllı Türkler
LGBT yazarlar
1995 yılında ölenler
Ankara'da kanserden ölenler
Karşıyaka Mezarlığı'na defnedilenler

Bilge Karasu


Delia Beatriz Bisutti (Buenos Aires, 31 de marzo de 1947) es una política y gremialista argentina de centro izquierda, exmiembro de la Cámara de Diputados de la Nación Argentina representando a la Ciudad de Buenos Aires.

Bisutti estudió para ser maestra, y después ingresó en la Universidad Nacional de Quilmes. Desde muy temprana edad tomó papel activo en los sindicatos, sirviendo como delegada sindical de 1970 a 1989. En 1977, durante el terrorismo de Estado, fue detenida por el gobierno militar, y encarcelada en el clandestino campo de concentración conocido irónicamente como El Sheraton. Su esposo también fue secuestrado y permanece desaparecido.

En 1989, Bisutti fue secretaria general del sindicato de docentes UTE (Unión de Trabajadores de la Educación), parte de la CTERA y de la CTA (sindicatos independientes). Y tuvo una representación en el Comité Nacional de CTERA. Desde 1995, fue miembro del Ejecutivo del partido de izquierda de Buenos Aires: el Frente Grande, y en 1997 fue elegida en la legislatura porteña por el partido como parte del FrePaSo, donde presidió varios comités, incluyendo el de desarrollo económico.

Bisutti había sido crítica en contra de la alianza del FrePaSo con el partido Unión Cívica Radical, que se había derechizado.
En 2001 se afilió al partido Coalición Cívica ARI (Coalición Cívica por una República Igualitaria, en esa época de centro izquierda) y se sentó en el ejecutivo del partido en la ciudad autónoma. En 2003 abandonó el bloque del ARI en esa Legislatura de Buenos Aires. Más tarde, en ese mismo año renunció a su puesto para asumir un papel menor en el gobierno de la ciudad, en el Departamento de Educación, cargo que ocupó hasta enero de 2005.

Bisutti fue elegida diputada por el ARI en las elecciones legislativas de octubre de 2005. Tras la integración del ARI en la Coalición Cívica en 2007, Bisutti y varios de sus colegas dejaron el partido en señal de protesta contra la nueva derechización del ARI. Inicialmente formando un bloque independiente en el Congreso conocida como ARI Autónomo, y en mayo de 2008, anunciaron la formación de un nuevo partido Solidaridad e Igualdad (SI).

En diciembre de 2009, asumió como Diputada de la Ciudad por el partido SI en el bloque de Proyecto Sur. En marzo de 2011 abandonó ese bloque y formó su nuevo espacio: el bloque SI en la Legislatura porteña. Desde allí presidió la Comisión de Desarrollo Económico, siendo vicepresidenta de la de Deportes y Turismo, e integrando las comisiones de Trabajo de Educación y de Derechos Humanos. En mayo del 2011 constituyó desde el SI un interbloque con Nuevo Encuentro.

Véase también
 Legislatura de la Ciudad de Buenos Aires

Referencias

Enlaces externos

 Perfiles de los diputados del ARI, en el sitio web del ARI.
 Perfiles del ARI Autónomo.

Diputados del Congreso de la Nación Argentina por la Capital Federal
Legisladores de la ciudad de Buenos Aires
Políticas de Argentina
Sindicalistas de la ciudad de Buenos Aires
Políticos de Nuevo Encuentro
Políticos del Frente para la Victoria
Políticos del Frente Grande

Delia Bisutti


Leimea-Sarinbalo (Leimea Sarinbala, Leimea Sorimbalu, Leimea Sorin Balu, Lemia Sorimbalu, Lemia-Sorimbalu, Leimea Sorin Balun) ist ein osttimoresischer Suco im Verwaltungsamt Hatulia (Gemeinde Ermera).

Geographie

Vor der Gebietsreform 2015 hatte Leimea-Sarinbalo eine Fläche von 8,61 km². Nun sind es 8,66 km². Der Suco liegt im Südosten des Verwaltungsamts Hatulia. Südwestlich liegt der Suco Leimea-Craic () und nördlich der Suco Coilate-Letelo. Im Süden grenzt Leimea-Sarinbalo an das Verwaltungsamt Atsabe mit seinem Suco Leimea Leten und im Osten an das Verwaltungsamt Letefoho mit seinen Sucos Catraileten und Hatugau. Die Grenze zu Coilate-Leten bildet der Fluss Meipu. Der Südgrenze folgt der Ladibau, der im Westen in den Meipu mündet. Die Flüsse gehören zum System des Lóis.

Im östlichen Teil des Sucos liegen die Dörfer Leo-Dato (Leodato), Etimano (Hieotmano) und Brug-Bou (Brogobo). In Etimano befindet sich die Grundschule Escola Primaria Leimea-Sorinbalo.

Im Suco befinden sich die zwei Aldeias Brug-Bou und Leo-Dato.

Einwohner
Im Suco leben 814 Einwohner (2022), davon sind 402 Männer und 412 Frauen. Im Suco gibt es 147 Haushalte. Fast 52 % der Einwohner geben Tetum Prasa als ihre Muttersprache an. 34 % sprechen Kemak und fast 13 % Mambai.

Geschichte

Aus Leimea-Sarinbalo flohen 1975 nach dem Bürgerkrieg zwischen UDT und FRETILIN 120 Menschen für ein Jahr nach Haekesak in Westtimor.

Politik
Bei den Wahlen von 2004/2005 wurde Evaristo Soares Martins zum Chefe de Suco gewählt und 2009 in seinem Amt bestätigt. Bei den Wahlen 2016 gewann Leonel dos Santos.

Wirtschaft
In Leimea-Sarinbalo wird Vanille angebaut. 2020 wurde dafür eine Fläche von 160 Hektar bewirtschaftet.

Weblinks

 Ergebnisse des Zensus 2010 für den Suco Leimea-Sarinbalo (tetum; PDF-Datei; 8,08 MB)
 Ergebnisse des Zensus 2015 für den Suco Leimea-Sarinbalo (tetum; PDF)
 Seeds of Life: Suco information sheets Hatulia (tetum)

Einzelnachweise

Suco in Ermera (Gemeinde)

Leimea-Sarinbalo


PEBKAC ou PEBCAK est un acronyme humoristique utilisé en argot Internet pour signifier que le problème informatique résulte d'une mauvaise manipulation de l'utilisateur.
Il existe plusieurs variantes de cet acronyme, dont la plus utilisée, PEBCAK signifie  «  », littéralement le problème se situe entre la chaise et le clavier, désignant bien entendu l'utilisateur. L'objectif de cet acronyme est de ne pas dévoiler immédiatement à l'utilisateur qu'il est en cause, à des fins humoristiques.

ID10T
L'erreur PEBCAK porte aussi le numéro ID-Ten-T ou 1D107, ayant pour but de traiter l'utilisateur d'idiot en langage .

Variantes
 POBCAC («  »)
 PRBKAC («  »)
 PIBKAC («  »)
 PEBCAC («  »)
 PEBMAC («  »)
 PEBCAK («  »)
 EBKAC («  »)
 PICNIC («  »).

Voir aussi
Liste de termes d'argot Internet

Notes et références

Lexique d'Internet
Culture informatique

PEBKAC


محمد بلوزداد من مواليد 3 نوفمبر1924 توفي في 14 يناير 1952 هو شخصية ثورية وأحد مهندسي ثورة نوفمبر 1954 الجزائرية.

يعتبره الكثير من الجزائريين على أنه الأب الروحي للثورة الجزائرية وهو المسؤول الأساسي للمنظمة العسكرية السرية التي إنبثقت من حزب الشعب الجزائري والتي كانت تهدف إلى العمل المسلح من أجل إرجاع السيادة الوطنية والاستقلال للشعب الجزائري.

بعد الاستقلال، سميت منطقة بلكور بالجزائر العاصمة حيث ولد باسمه.

مولده ونشأته
ولد يوم 3 نوفمبر 1924 من عائلة بسيطة تقطن بأحد أحياء بلكور اصلها من ڨنزات في القبائل الصغرى بمدينة سطيف حيث كان والده يملك كشكا.

حيـاته العلمية
تحصل محمد بلوزداد على شهادة الباكالوريا سنة 1944 بعد أن درس بمدرسة كوسمي بالحامة وثانوية ميدان المناورات. ومن ثم عمل لدى مصالح مديرية الشؤون الإسلامية للحكومة العامة وواصل تعليمه وهو يناضل في نفس الوقت في صفوف حزب الشعب الجزائري بخلية بلكور.

دوره في حزب الشعب والمنظمة السرية
أثناء عمله بالحكومة العامة كان ينقل معلومات سرية للحزب ويعمل على نشر فكرة الحركة الوطنية. وعقب الأحداث الدامية التي جرت بسطيف وقالمة والتي أسفرت
عن توقيف القادة ومعظم المناضلين تم اختيار محمد بلوزداد سنة 1945 للتكفل بمناضلي الشمال القسنطيني باعتباره عضوا ناشطا بالحزب. وبعد عمل جبار تمكن
محمد بلوزداد من إعادة تنظيم هياكل الحزب وإنشاء خلايا في المناطق التي لم يكن فيها الحزب موجودا حيث تم إنشاء الخلية الأولى بمساعدة محمد عصا مي
والذي كان مصطفى بن بولعيد أحد أعضائها الأولين.

في فيفري 1947 قرر الحزب خلال مؤتمره إنشاء منظمة شبه عسكرية سرية للشروع في الكفاح المسلح واختير محمد بلوزداد لإدارة المنظمة التي سميت بالمنظمة الخاصة حيث تولى بعزم مسؤولياته الجديدة إلى غاية سنة 1949.بعدها عاش محمد بلوزداد في الخفاء.

وفــاته
توفي في 14 يناير 1952 عن عمر يناهز 28 سنة بسبب مرض بالسل. يرقد جثمان محمد بلوزداد بمقبرة سيدي محمد بالحي الشعبي بلكور الذي أصبح اليوم يحمل اسمه«شارع بلوزداد».

طالع أيضا

مواضيع ذات صلة
 قائمة أعلام الجزائريين
 أمينة بلوزداد
 عثمان بلوزداد
 بلدية بلوزداد
 مقبرة سيدي أمحمد بوقبرين

مراجع

سياسيون من مدينة الجزائر
وفيات السل في فرنسا
أشخاص في حرب الجزائر
جزائريون مهاجرون في فرنسا
سياسيون جزائريون
سياسيون جزائريون في القرن 20
مواليد 1343 هـ
مواليد 1926
مواليد في مدينة الجزائر
وفيات 1371 هـ
وفيات 1952
وفيات بسبب السل في القرن 20
وفيات في باريس

محمد بلوزداد


විසකුරු සතුන් අතරින් ප්‍රධාන තැනක් ගන්න සත්වයකි. උරග කාණ්ඩයට අයත් වන අතර සම මත කොරල වැස්මක් පිහිටා ඇත.
උරගයෙකි.
සත්වයෝ

සර්පයා


Decúbito es una postura corporal que implica estar tumbado, acostado o yacente. Deriva de la palabra latina decumbere («tumbarse», «acostarse», «yacer»).

Puede realizarse de varias formas:
 Decúbito supino, también llamado decúbito dorsal (haciendo referencia a que el sujeto se encuentra boca arriba, por lo tanto está recostado sobre el dorso).
 Decúbito prono, también llamado decúbito ventral (haciendo referencia a que el sujeto se encuentra boca abajo, por lo tanto está recostado sobre la pared ventral, el abdomen).
 Decúbito lateral, que a su vez puede ser:
 Decúbito lateral derecho.
 Decúbito lateral izquierdo (angina decubius, vinculado al dolor en el pecho).
 Como medida de seguridad se utiliza un tipo de decúbito lateral específico denominado posición lateral de seguridad.

En consideración a la inclinación de la superficie, puede distinguirse entre:

 Decúbito horizontal.
 Decúbito inclinado, que a su vez puede ser:
 Decúbito declive o posición de Trendelenburg (los pies arriba, la cabeza abajo), empleado en fisioterapia respiratoria.
 Decúbito proclive (los pies hacia abajo, la cabeza hacia arriba).

Especial consideración tiene la denominada posición ginecológica o «dorsal supina», con las piernas plegadas a 90 grados; una variante de ésta es la denominada posición litotómica.

En consideración a la naturalidad de la posición, se considera:

 Decúbito indiferente (que puede ser mantenida naturalmente).
 Decúbito obligado (que no puede ser mantenida naturalmente).

Véase también
 Síndrome de decúbito mandibular
 Disnea de decúbito

Referencias

Anatomía
Términos médicos
Posiciones del cuerpo humano

Decúbito