1916 este un roman scris de Felix Aderca și publicat pentru prima oară în 1936 de către Editura "Socec & Co" S.A. din București. Autorul realizează o frescă amplă a societății românești din perioada Primului Război Mondial și din perioada interbelică.

Romanul prezintă drama sufletească a moșierului mehedințean Costache Ursu, erou al Primului Război Mondial, care este obsedat de trădarea propriului fiu, Titel, pe care nu o poate înțelege. Evenimentele postbelice influențează puternic conștiința protagonistului. Urmărit permanent de năluca fiului său, Costache Ursu încearcă să șteargă orice amintire a existenței lui Titel, se căsătorește cu fosta logodnică a acestuia și apoi, dezorientat, ajunge un susținător al forțelor politice naționaliste. Deruta sufletească evoluează către demență, iar personajul se sinucide în cele din urmă în urma unei crize de nebunie.

Apariția romanului a fost salutată în presa literară a epocii, fiind apreciată capacitatea de creație obiectivă a autorului în evocarea unor evenimente politico-istorice recente și în descrierea unei drame individuale. Romanul lui Aderca a fost comparat, prin modul convingător de urmărire a evoluției unei obsesii, cu proza psihologică cu accente naturaliste a lui I.L. Caragiale și Gib Mihăescu. Cei mai reputați critici literari au considerat însă că 1916 are o structură dezechilibrată, fiind format din două părți inegale valoric: o evocare admirabilă a războiului și o prezentare tendențioasă a ascensiunii politice a organizațiilor naționaliste, pe fundalul cărora se desfășoară patetica dramă individuală a ofițerului Costache Ursu.

În ciuda tuturor defectelor sale, acest roman rămâne una dintre dintre cele mai valoroase opere literare închinate Primului Război Mondial, dovedind maturitatea artistică a autorului.

Rezumat

Mobilizat într-un regiment de artilerie din Severin după înfrângerea Armatei Române în Bătălia de la Turtucaia, căpitanul Costache Ursu, moșier din satul mehedințean Broșteni, conduce un detașament care nu mai apucă să participe în Bătălia de la Târgu Jiu din 17 noiembrie 1916, fiind rupt de restul oștirii după căderea frontului românesc. Detașamentul condus de Ursu rătăcește în cerc prin Oltenia și rezistă eroic atacurilor germane (atitudine catalogată de superiori ca "un eroism inutil, o nebunie sublimă") spre uimirea și admirația inamicului. Joncțiunea cu restul diviziei are loc în timpul atacului asupra orașului Turnu Severin, unde căpitanul Ursu este rănit la brațul stâng de un glonț de mitralieră. Divizia Cernei, supranumită "divizia martiră", se retrage greu și în dezordine din capătul vestic al Olteniei până în sudul Moldovei.

Căpitanul Ursu, considerat erou și decorat apoi cu Ordinul "Mihai Viteazul", rămâne invalid după ce brațul său, care se cangrenase în timpul retragerii, este amputat în spitalul militar din Bârlad. Spre deosebire de tatăl său, care-și făcuse datoria cu eroism, locotenentul Titel Ursu consideră însă că intrarea României în război împotriva Germaniei este o gravă eroare politică și refuză să lupte alături de aliați. Asupra lui planează acuzația de trădare după ce, în timpul Bătăliei de pe Neajlov, fuseseră descoperite manifeste filogermane în automobilul pe care-l conducea. Tânărul refuză să semneze o declarație de nevinovăție și să ceară să fie trimis pe front împotriva nemților, în ciuda rugăminților tatălui său și a intervențiilor făcute de unchiul său, generalul Vasile Ursu, așa că este condamnat la moarte și executat la Iași.

Nereușind să înțeleagă gestul fiului său, Costache Ursu este urmărit ziua și noaptea de vedenia execuției. Previziunile lui Titel par o vreme să se îndeplinească: destrămarea Imperiului Rus, Revoluția Rusă din 1917, încheierea păcii cu Puterile Centrale și pierderea unei părți a teritoriului național în 1918. Căpitanul Ursu trece cu unitatea sa în Basarabia în urmărirea trupelor rusești ce se retrăgeau în dezordine, apoi revine la Iași și se gândește să se sinucidă pe locul unde fusese executat Titel, stăpânit de sentimentul culpabilității. Refuză o lungă perioadă să fie demobilizat și intră cu brigada sa de artilerie în Ardeal și apoi, în 1919, ia parte la campania militară împotriva Ungariei, fiind înaintat pe rând până la gradul de colonel. Chipul fiului executat îl urmărește însă ca o nălucă chiar și după ce se întoarce la Broșteni, deși au trecut șase ani de la încleștările dramatice ale războiului, iar tatăl îndurerat încearcă să șteargă orice amintire a existenței lui Titel: îi ucide câinele, îi arde cărțile, scrisorile și obiectele personale, se căsătorește cu Nuni, fosta logodnică a fiului său, și în cele din urmă dă foc conacului pe care-l credea bântuit de fantoma fiului său.

În acest timp, generalul Vasile Ursu, care intrase în politică și spera să devină ministru de război după venirea la putere a Partidului Poporului condus de generalul Averescu, încearcă zadarnic să-l determine pe Costache să deschidă un proces pentru reabilitarea postumă a fiului executat. Costache sosește la București chiar în timpul instalării guvernului Averescu și, dezorientat ideologic, este antrenat într-o mișcare politică naționalistă și antisemită (condusă de "pandurul" Ion Tunsu) pe care ajunge să o sponsorizeze cu banii obținuți din vânzarea moșiei de la Broșteni. Viața imorală pe care o duce (escapadele amoroase cu surorile Vătreanu) și implicarea tot mai intensă în acțiunile huliganice ale grupării studențești îl îndepărtează de propria familie: se rupe de fratele său, pe care-l acuză de trădarea interesului național, și este părăsit de Nuni, care-i născuse un copil. Suferă unele dezamăgiri politice în anii următori și, după ce își părăsește foștii camarazi aflați acum în solda unui partid fascist german care avea ca simbol svastica, începe să înțeleagă zădărnicia acțiunilor sale politice și atitudinea fiului său. Arestat în urma unei crize de nebunie suferite în timpul vizionării filmului Dezonorata (1931) în care spioana austriacă interpretată de Marlene Dietrich este executată, colonelul Costache Ursu se spânzură în biroul prefectului de poliție.

Structură
Romanul 1916 este împărțit în patru părți, cu un total de 19 capitole numerotate cu cifre arabe și fără titluri.

 Dezastrul – cu 4 capitole
 Foc! Foc! – cu 5 capitole
 Năluca – cu 5 capitole
 "Deșteaptă-te, române..." – cu 5 capitole

Personaje
 Costache Ursu — moșier de la Broșteni, originar dintr-o veche familie de răzeși mehedințeni ce au cumpărat proprietățile boierilor Caragea. Este încorporat cu gradul de căpitan în Armata Română după intrarea României în Primul Război Mondial și săvârșește acte de vitejie în fruntea unui detașament militar în campania militară din Oltenia. Devine invalid de o mână și este decorat, apoi se căsătorește cu fosta logodnică a fiului său. Ajuns la București, intră într-un partid naționalist și duce o viață imorală. Urmărit permanent de moartea fiului său, se sinucide într-un acces de nebunie.
 Titu ("Titel") Ursu — fiul moșierului Costache Ursu și al soției lui, Magda (n. Hotonog), ofițer de stat major, fost atașat militar la Berlin, în vârstă de 23 de ani. Consideră că intrarea României în război împotriva Germaniei este o gravă eroare politică și sabotează eforturile de război, fiind acuzat de trădare, condamnat la moarte și executat.
 Vasile Ursu — fratele mai mare al moșierului Costache, ofițer de stat major cu studii la Academia Militară Prusacă de la Potsdam, devenit apoi general și comandant al corpului de armată care a pătruns în Transilvania pe la Predeal și apoi a luptat eroic la Oituz. Căsătorit cu Alberta Costescu (fiica unui fost ministru al industriei și comerțului), intră în politică după război și devine ministrul apărării și apoi ministru de interne în guvernele generalului Averescu. Este implicat în afaceri de proporții cu samsari străini.
 Didina ("Dida") Sorbier — sora lui Vasile și a lui Costache Ursu, văduva inginerului naval francez Sorbier. Tristă și singură, o adoptă pe Nuni.
 Nuni — fiica unei nefericite familii de greci din portul Severin, adoptată de Dida; logodnică lui Titel, femeie tânără și fragilă. Se căsătorește după război cu Costache Ursu, pe care-l părăsește mâhnită de viața imorală dusă de acesta.
 Antigona Caragea ("Mămuca") — descendenta boierilor Caragea, crescută la curtea boierească de la Broșteni, văduva unui negustor grec. A vândut moșiile Broșteni și Florești arendașului Petre Ursu și, după ce și-a risipit banii în străinătate, s-a stabilit la Turnu Severin.
 Mèri Caragea — fiica boieroaicei Antigona, cu un destin de cocotă. Are legături cu mai mulți bărbați. Se căsătorește în străinătate cu industriașul Naum din Ploiești și nu se mai întoarce în țară.
 Luchi Caragea — fiul boieroaicei Antigona, pictor, mobilizat în război ca locotenent de roșiori în divizia căpitanului Ursu. A fost luat prizonier în timpul luptelor de pe valea Oltului și transportat în lagărele germane. S-a întors acasă cu membrele paralizate (ambele picioare și mâna dreaptă) și trăia dintr-o pensie de invaliditate pe insula Ada Kaleh, unde învăța să picteze cu mâna stângă.
 Lența și Vivi Vătreanu — două surori, studente la Facultatea de Drept din București, fiicele unui grefier din Călărași. Se implică activ în politică ca membre ale echipei de propagandă ale partidului naționalist "Deșteaptă-te, române" și trăiesc cu colonelul Costache Ursu. Criticul Nicolae Manolescu le considera a fi "două propagandiste nimfomane".
 Erna Schuhmazer — bona lui Titel și amanta lui Costache Ursu, originară din satul Frieburg din munții Bavariei. Se întoarce în Germania, unde preia conducerea birtului familiei și se căsătorește cu un frizer.
 Paraschiva — țărancă bulgăroaică de pe malul Dunării, care îl găzduiește pe rănitul Costache Ursu după trecerea Oltului în plină iarnă și cu care căpitanul are o aventură erotică. Îi amintește criticului Pompiliu Constantinescu de personajele din "grădinăriile" romanului Femeia cu carnea albă (1927).
 Viktor Kühne — general german, comandantul armatelor germane de pe valea Jiului. Este unul dintre primii ce remarcă, cu o furie greu stăpânită, eroismul căpitanului Ursu.
 Samuel Rosen — bătrân deputat evreu din Cernăuți, ales în mai multe legislaturi și huiduit și înjurat de fiecare dată când vorbea de la tribuna Parlamentului. El îi oferă în final lui Costache Ursu o pildă de înțelepciune iudaică.
 Ion Tunsu — tânăr jurist originar din Muscel, doctorand în drept, conducătorul partidului naționalist și antisemit "Deșteaptă-te, române", autointitulat "pandur". Organizează manifestații antisemite în numele patriotismului românesc.

Scriere și publicare

Surse de inspirație
Principala sursă de inspirație a romanului 1916 o constituie experiența personală de combatant a autorului în cursul Primului Război Mondial. Aflat la studii la Paris în 1914, Aderca a fost martor al izbucnirii Primului Război Mondial și, după ce a revenit în România în anul următor, și-a înregistrat experiența în volumul Sânge închegat. Note de război (1915), în care, cu toate că se declara "românofil", își manifesta susținerea pentru ideologia pacifistă a mișcărilor politice socialiste.

A lucrat o perioadă ca ziarist, publicând articole de opinie pacifiste și socialiste, în care a condamnat în egală măsură țările Antantei și Puterile Centrale. A avut pentru o vreme o orientare germanofilă, argumentând că Puterile Centrale erau cele mai progresiste dintre două părți. Mobilizat în armată în 1915, Aderca a colaborat la ziarul filogerman Seara al lui Alexandru Bogdan-Pitești, scriind articole elogioase despre generalul Mackensen și angajându-se în polemici cu privire la război cu Constantin Rădulescu-Motru și Constantin Antoniade. A fost arestat și a riscat să fie deferit Curții Marțiale, dar a scăpat doar cu o pedeapsă disciplinară.

După intrarea României în război în 1916, Aderca a participat ca sanitar la luptele de pe Frontul din Oltenia, făcând parte din Regimentul 1 Infanterie Dolj (unitate componentă a Brigăzii 2 Infanterie din cadrul Diviziei 1 Infanterie, comandată la intrarea României în război de colonelul Alexandru D. Sturdza) și având o conduită militară "eroică", potrivit istoricului cultural Andrei Oișteanu. A fost luat prizonier și apoi decorat cu Medalia Bărbăție și Credință. Ulterior, ca urmare a faptului că era un bun cunoscător al limbii germane, a fost repartizat ca translator la un spital pentru prizonierii grav răniți. În perioada cât a fost civil, Aderca a continuat să fie apropiat cercurilor intelectuale anti-Antantă: în timpul perioadei de pace din 1918 el a colaborat la ziarul germanofil Scena al lui A. de Herz, dar a publicat doar poezii și eseuri literare. Mai târziu, în 1919, a luat parte la campania militară a României din 1919 împotriva Ungariei sovietice.

Evenimente reale

Faptele de vitejie ale detașamentului gorjean, descrise de Aderca, sunt reale. În toamna anului 1916 Divizia 1 Infanterie, aflată în nord-vestul Olteniei, a rămas izolată de restul armatei după ce armatele germane au învins în A doua bătălie de pe Valea Jiului (1916) și au pornit către Craiova. Trei unități militare românești au rămas dincolo de Olt: grupul Cerna la Orșova, detașamentul Tăutu în Gorj și detașamentul de Dunăre la Băilești.

După victoria în Bătălia de pe Valea Jiului, Grupul german de la Jiu, condus de generalul Viktor Kühne, a înaintat spre Craiova, fiind reluată în același timp ofensiva împotriva Grupului de la Cerna în zona muntelui Alion. Grupul condus de Kühne a ocupat Craiova și a înaintat către râul Olt, dar generalul german, îngrijorat de siguranța spatelui său, a trimis Batalionul întărit Picht pentru a înfrânge rezistența inamicului; batalionul german a ocupat orașul Turnu Severin în seara zilei de 9/22 noiembrie 1916.

Detașamentul Tăutu, format în seara zilei de 2/15 noiembrie 1916 de comandamentul Diviziei 1 Infanterie din trei batalioane de infanterie (dislocate din Grupul de la Cerna) și o baterie de artilerie și având un efectiv de peste 2.000 de militari, a fost trimis prin Baia de Aramă la Târgu Jiu pentru a participa la A doua bătălie de pe Valea Jiului (29 octombrie/11 noiembrie – 2/15 noiembrie 1916), dar nu a putut ajunge la timp și a trebuit să se întoarcă din drum după ce s-a confruntat cu inamicul la Peștișani pe 4/17 noiembrie. Neștiind că frontul se deplasase către sud, colonelul Tăutu a ordonat un marș tot către sud, pe valea Bistriței, iar detașamentul s-a învârtit în cerc, ducând o luptă eroică de partizani în spatele frontului, în special pe linia Târgu-Jiu – Bumbești, și obținând victorii rapide în luptele de la Peștișani, Bălcești, Bolboci, Severinești și Turnu Severin, consemnate atât în documentele militare românești, cât și în documentele militare germane. Felix Aderca descrie această odisee a detașamentului gorjean, păstrând numele unor comandanți militari intrați în istorie ca Ioan Dragalina și Viktor Kühne, dar schimbând unele nume ale combatanților: comandantul detașamentului, colonelul Teodor Tăutu (1868–1937), devine în roman Costache Ursu, iar căpitanul Benedict Popescu, eroul de la Bolboci, care a fost lăsat să apere un pod cu o mitralieră și trei soldați, este numit aici Benedict Ionescu.

De asemenea, scriitorul menționează alte evenimente reale: actul de trădare al colonelului Alexandru D. Sturdza (numit în roman colonelul Stavri), care a dezertat la inamic, arestarea lt.col. Constantin Crăiniceanu, comandantul Regimentului 25 Infanterie, fiul generalului Grigore Crăiniceanu și nepotul generalului Constantin Prezan, care a avut o întrevedere între linii cu col. Sturdza și s-a înapoiat cu un sul de manifeste prin care militarii români erau îndemnați să treacă la inamic, și acuzarea generalului Alexandru Socec (numit în roman generalul Macec) de părăsire de post pe timpul Bătăliei pentru București, care a fost condamnat de Tribunalul Militar și degradat în fața trupelor pe care le-a comandat, apoi reabilitat după război.

Scrierea romanului
Participant la campania României din Primul Război Mondial (1916–1918) și apoi la campania militară din Ungaria (1919), Aderca a purtat în el timp de aproape două decenii subiectul Primului Război Mondial, frământând nucleul epic timp de aproape un deceniu. Scrierea romanului s-a datorat nu unui imbold interior, ci unei necesități materiale. Scriitorul era strâmtorat financiar la mijlocul anilor 1930 și s-a angajat către editorul Emil Ocneanu de la Editura "Socec & Co" să-i predea manuscrisul unui roman în schimbul unui onorariu. Avea intenția să scrie un roman erotic pe gustul publicului larg, dar procesul de elaborare mergea greu, după cum mărturisește Aderca într-un interviu acordat confratelui Dan Petrașincu:

În aceeași perioadă scriitorul terminase elaborarea unui roman anunțat cu titlul Lucifer, care a fost refuzat de editori din cauza dimensiunii (800 de pagini) și a subiectului istoric ingrat, care va apărea intitulat A fost odată un imperiu... abia în 1939, din care unele fragmente fuseseră publicate încă din 1930 în diferite ziare și reviste (Excelsior, Vremea, Realitatea ilustrată, România literară, Magazinul, Adevărul literar și artistic). În acest roman, care prezenta prăbușirea Rusiei țariste și figura legendară a lui Grigori Rasputin (1869–1916), Aderca reconstituia literar o perioadă istorică de mari frământări în care Rusia era angrenată în Primul Război Mondial.

Romanul 1916 a fost scris pe durata a 40 de zile, ca urmare a faptului că întâmplările reale trăite de autor în timpul războiului i se imprimaseră în memorie și dobândiseră deja în subconștient o formă literară. Decalajul temporal între perioada războiului și momentul scrierii romanului a permis o detașare de întâmplările relatate, dar, cu toate acestea, Aderca a mărturisit că a trebuit să lupte din greu cu "demonul subiectivității" pentru a prezenta "tocmai această aparentă platitudine, aparentă banalitate a faptelor care se succed, se îngrămădesc sau se încheagă dincolo de conștiința autorului". Sursele dezbaterilor politice din roman cu privire la necesitatea intrării României în război și la posibilele consecințe ale acestei decizii sunt memoriile reginei Maria și a fostului prim-ministru britanic Lloyd George. Odată scris într-o formă brută, textul romanului a fost cizelat prin găsirea cuvintelor potrivite și prin stabilirea unui ritm fluid și armonios. Aderca a trebuit să renunțe, ca urmare a cererii editorului, la peste o treime din paginile manuscrisului.

În opinia autorului, anul 1916 marchează "o cotitură atât de însemnată în istoria țării și a poporului românesc", deoarece evenimentele istorice care au început în acel an puteau să aducă România în situația de stat vasal așa cum fusese anterior Războiului de Independență, dar s-au încheiat prin voia destinului cu unirea neamului românesc și cu întregirea teritoriului național.

Publicarea romanului

Romanul a fost publicat în mai 1936 de Editura "Socec & Co" S.A. din București într-un volum de 364 de pagini, care a fost lansat în "Săptămâna Cărții". În același an, pe 16 mai 1936, a apărut un scurt fragment din roman în nr. 28 al revistei de stânga Cuvântul liber, conduse de Tudor Teodorescu-Braniște (Cuvântul liber, anul III, 16 mai 1936, nr. 28, p. 4). Publicarea romanului a avut loc într-un context politic tulbure în care forțele politice naționaliste începeau să dețină poziții tot mai puternice în dauna forțelor politice tradiționale. Trecuseră 20 de ani de la intrarea României în Primul Război Mondial, iar suferințele începuseră să fie uitate. Foștii combatanți trăiau o derută ideologică speculată cinic de o serie de grupări politice care încercau să alimenteze nemulțumirile pentru a provoca un nou război.

În acest context, apariția romanului a fost remarcată de principalii critici literari ai vremii precum Pompiliu Constantinescu (14 iunie 1936), Vladimir Streinu (23 iunie 1936) și George Călinescu (26 iulie 1936), care au publicat recenzii favorabile, deși cu unele rezerve. S-a remarcat revenirea autorului la proza obiectivă, după mai mult de zece ani de subiectivism epic. Poetul și jurnalistul Eugen Jebeleanu observa într-un articol publicat pe 11 iulie 1936 în revista Cuvântul liber "impresionanta schimbare a procedeelor artistice ale d-lui F. Aderca" de la viziunea erotică freudiană din romanele anterioare către viziunea socială obiectivă, ce relevă noi "sensuri umane și sociale".

Prima ediție a cărții a rămas mult timp singura ediție apărută, deși autorul a încercat să-i convingă pe editori să-i retipărească romanul. Ediția definitivă inițiată în 1946 de Editura "Cugetarea-Georgescu Delafras" conținea doar romanele Domnișoara din strada Neptun, Zeul iubirii și Omul descompus, nemaicontinuând apoi și cu celelalte scrieri. Ca urmare a faptului că proza sa modernistă nu se potrivea realismului socialist, ideologia literară oficială a regimului comunist, Felix Aderca a fost cvasimarginalizat în perioada postbelică ca exponent al literaturii "imorale" și "decadente" și a publicat doar biografii romanțate (precum cea a lui Cristofor Columb) și cărți pentru tineret (printre care romanul de aventuri În valea Marelui Fluviu, cu acțiunea în Epoca Comunei Primitive, și povestirea "Un călăreț pierdut în stepă", cu acțiunea în vremea lui Petru cel Mare). Singura promisiune a venit în anii 1964–1965 din partea romancierului Ion Pas, care era pe atunci director al Radiodifuziunii Române, dar demersul lui a fost anulat de opoziția noului regim Ceaușescu, care-și însușise unele idei ale vechii morale legionare, precum și de prezența unor idei rusofobe în contextul lipsei de implicare a Armatei Ruse în campania României din Primul Război Mondial. Ediția a doua, îngrijită și prefațată de Henri Zalis, a fost tipărită abia în 1997, după mai mult de 60 de ani, de către Editura Hasefer din București.

Receptare critică și polemici
Autorul, care avea impresia că a scris o carte importantă, a fost mâhnit și chiar revoltat de unele analize critice care i s-au părut că au un orizont îngust de înțelegere a esenței romanului, consumându-se enorm, după cum i-a mărturisit Marcel Aderca (fiul prozatorului) lui Henri Zalis, și sperând că evaluările ulterioare îi vor face dreptate. A fost deranjat, se pare, cel mai mult de acuzațiile formulate de George Călinescu în monumentala lucrare Istoria literaturii române de la origini până în prezent (1941), apărută într-o perioadă când scriitorii evrei erau marginalizați, și a scris o lungă replică în care a încercat să-și prezinte punctul de vedere. Mihail Sebastian, care a citit o variantă a acestui răspuns în timpul unei vizite în casa lui Aderca, a admirat efortul scriitorului într-o notă de jurnal din 18 august 1941: "[Răspunsul este] foarte frumos, foarte just – dar cum de a avut puterea, gustul, curiozitatea să o scrie? Semn de tinerețe, de vitalitate."

Călinescu a devenit victima unui dublu atac: al presei de extrema dreaptă care-l învinuia de filosemitism prin includerea lui Aderca în studiul său cu menționarea tuturor operelor sale și cu aprecieri elogioase la adresa lor (Chemarea vremii, anul XV, 14 septembrie 1941, nr. 67, p. 4) și mai târziu al lui Aderca însuși care-l acuza de antisemitism, nemulțumit că opera sa a fost catalogată ca pacifistă. Se pare că scriitorul, sensibilizat de perioada de persecuție, a considerat că observația cu privire la pacifismul operei ar reprezenta o acuzare a lipsei sale de patriotism. Răspunsul lui Aderca, publicat pe 21 ianuarie 1945 în articolul "Lupta de noapte. În jurul unei «Istorii a literaturii române»" ce a apărut în ziarul Democrația (anul II, 21 ianuarie 1945, nr. 16, p. 3), contesta dur valoarea lucrării călinesciene, considerată a fi "un monument de erori", în timp ce criticul era acuzat de lipsă de obiectivitate, opacitate și neînțelegere estetică, ba chiar și de o "adjectivare huliganică mergând până la denunț calomnios". În opinia lui Alexandru Piru, discipolul lui Călinescu, acest răspuns a reprezentat o "izbucnire violentă", "curioasă".

Unele dintre observațiile criticului au fost citate de unii cercetători ca o dovadă a antisemitismului rezidual al lui Călinescu, despre care se susține că a ieșit la suprafață atunci când a analizat operele autorilor evrei. Într-un articol publicat în 2009 istoricul literar Alexandru George a ținut partea lui Călinescu împotriva lui Aderca: acuzația de antisemitism era "foarte puțin convingătoare", iar scrisoarea de răspuns a venit într-o perioadă când Călinescu fusese acuzat de filosemitism de către revista de extremă dreaptă Gândirea. Alții afirmă, de asemenea, că menționarea numelui lui Aderca în lucrarea lui Călinescu era o dovadă clară a disidenței lui Călinescu.

Analiză literară
După ce a debutat ca poet și jurnalist, F. Aderca s-a consacrat prozei, asimilând inovațiile tehnicii literare și dovedind originalitate și mobilitate în conceperea operei sale. El s-a inspirat în general din mediul citadin suburban și a îmbinat într-un stil propriu lirica iubirii cu atracția acută către analiza psihologică de origine freudiană. Proza lui Aderca este impregnată masiv de evenimentele actualității, reflectând principalele evoluții politico-sociale contemporane din istoria României. În prim plan se află, prin amploarea și impactul lor, Primul Război Mondial și mișcările revoluționare ce au determinat prăbușirea Austro-Ungariei și a Imperiului Rus.

Primul Război Mondial produsese traume adânci generației de combatanți, care se maturizase forțat în tranșee. A rezultat astfel o întreagă literatură ce a încercat să prezinte confruntările dramatice de pe front și încercările de reintegrare socială a foștilor militari.

Proza de război a lui Aderca
Încă din anul 1922, criticul simbolist Pompiliu Păltănea îl descria pe Aderca drept un scriitor "ideologic" cu tendințe pacifiste, alături de Eugen Relgis, Ioan Alexandru Brătescu-Voinești și Barbu Lăzăreanu. Participant activ la luptele din Primul Război Mondial, Felix Aderca a evocat întâmplări trăite, auzite sau imaginate în unele povestiri emoționante publicate încă din anii 1920. Experiența războiului constituie o temă frecventă a operei sale literare. Privit în ansamblu, prin intermediul căprarului Aurel (alter ego al autorului) din "Scurt roman al unei baterii de munte", războiul este considerat un eveniment crucial, în comparație cu care majoritatea celorlalte evenimente își pierd importanța și devin meschine. Într-o cronică a literaturii românești de război Aderca susține că un roman de război ar trebui să conțină mărturii, să evidențieze idei și să păstreze eventual senzațiile de neliniște și de psihoză, evitând să confere evenimentelor un caracter strict memorialistic.

Scriitorul a realizat o cronică vastă a Primului Război Mondial, dezvăluind cititorilor suferințele trăite de combatanți: marșuri lungi și obositoare, frigul și foamea, retragerea dezordonată din calea inamicului, amărăciunea înfrângerii, dezorganizarea administrativă etc. Imaginea războiului este în general golită de eroism în secvențe realiste ce oferă "chipul unei umanități ultragiate". Aderca prezintă în unele cazuri o viziune caricaturală a conflictului, cu false ostilități, discursuri teatrale și înțelegeri între părțile beligerante ("Învingători... învinși..."). Alteori condamnă absurditatea războiului, surprinzând teroarea trăită de combatanți, unele atitudini antisemite, dar și manifestări de omenie ("Fugarul").

Există pagini de război și în romanele lui Aderca. Astfel, țăranul Păun Oproiu din Domnișoara din strada Neptun (1921) moare inutil și absurd pe front, determinând întoarcerea familiei sale în satul pe care-l părăsiseră cu speranța obținerii unui trai mai bun. Romanul Moartea unei republici roșii (1924), scris pe baza însemnărilor făcute chiar în timpul campaniei militare împotriva Ungariei sovietice, urmărește unele idei utopice de sorginte marxistă cu privire la organizarea unei societăți postbelice noi și are un tezism ideologic observat cu regret de Liviu Rebreanu. Autorul combina reportajul de război cu analiza psihologică și pe alocuri chiar cu pamfletul. Personajul principal, căprarul Aurel, alter ego literar al autorului, suferă schimbări ideologice pe parcursul campaniei, evoluând de la marxism la anarhism și în cele din urmă la un solidarism universal al cărui chip nu reușește să-l întrevadă. Având o structură eterogenă ca efect al experimentării de către autor a unor formule de creație diverse, Moartea unei republici roșii nu are o semnificație literară deosebită, dar conține pagini descriptive valoroase.

Primul Război Mondial era considerat de autor un "fenomen universal" care a distrus liniștea antebelică a României și i-a împins pe oameni în mijlocul evenimentelor istorice, oferindu-le unora un destin eroic și altora un sfârșit tragic. Cei care s-au supus curentului istoric au avut șansa să supraviețuiască, iar cei care au încercat să i se opună au căzut victime acestui flagel.

Teme principale

Reconstituirea imaginii Primului Război Mondial

Marcând o evoluție în creația literară a lui Aderca, romanul 1916 a reprezentat o surpriză pentru unii critici contemporani prin faptul că a însemnat o revenire a autorului la proza epică obiectivă, după mai mult de un deceniu de proză analitică subiectivă, după cum remarca Dan Petrașincu în articolul "Convertirea d-lui F. Aderca la epică!" (publicat în Rampa, anul XIX, 1936, nr. 5505 și 5507, p. 1 și respectiv pp. 1 și 3). Autorul reconstituie aici cu obiectivitate epopeea participării României la Primul Război Mondial, eveniment istoric pe care îl cunoscuse în calitate de participant direct la ostilități. Cei douăzeci de ani scurși de la întâmplările trăite până la publicarea cărții au permis sedimentarea și decantarea impresiilor, precum și privirea lor cu detașare și fără exces de patetism.

Romanul transpune epic întâmplările prin care a trecut o divizie românească, supranumită "divizia martiră" (din care a făcut parte Aderca), care a rămas izolată de restul Armatei Române prin spargerea frontului de către armatele Puterilor Centrale și a trebuit să-i atace din spate pe germanii care înaintau către București. S-au dat lupte grele în nord-vestul Olteniei în cursul cărora unitățile militare române au fost nevoit să avanseze și să se retragă, învârtindu-se ca un șarpe în jurul cozii. Aderca descrie evenimente istorice cunoscute (intrarea României în război, bătăliile din munții Severinului, de pe Jiu și de pe Olt, retragerea în Moldova), modificând în unele cazuri numele protagoniștilor: colonelul trădător Alexandru D. Sturdza devine în roman Stavri, generalul Alexandru Socec degradat în fața trupelor în urma acuzațiilor de părăsire de post pe timpul Bătăliei pentru București este denumit Macec etc. În paginile acestei cărți autorul prezintă starea proastă de înzestrare a armatei, ordinele contradictorii primite, nesiguranța și superficialitatea comandanților, trădarea și lașitatea unor militari, lipsa implicării militare a aliaților ruși și răspândirea ideilor revoluționare în armată.

Războiul este golit de eroism în viziunea lui Aderca, fiind înfățișat realist cu suferințele și dilemele sale. Primele secvențe urmăresc marșurile epuizante ale armatei după înfrângerea Armatei Române în Bătălia de la Turtucaia. Rupt de restul armatei, detașamentul căpitanului Costache Ursu săvârșește inconștient acte de "eroism inutil", stârnind nemulțumirea, dar și admirația comandanților militari germani într-o "discuție copilărească" purtată între ei (după cum o considera Anton Holban). Victoriile sunt scurte și nu schimbă soarta războiului, iar Armata Română se retrage umilită din fața inamicului până în Moldova. Rănit, devenit invalid și decorat apoi cu Ordinul "Mihai Viteazul", căpitanul Ursu simbolizează eroul anonim care își face datoria din patriotism fără a judeca deciziile luate de comandanții militari sau de conducătorii țării.

Pe fundalul războiului au loc drame individuale ce evidențiază lipsa de importanță a omului în confruntarea cu evenimentele istorice; omul devine un pion în angrenajul general, fiind luat de un vârtej căruia trebuie să i se supună pentru a putea supraviețui. Urmările moral-politice ale războiului sunt urmărite prin intermediul destinului tragic al unui fost combatant, colonelul Costache Ursu. Personajul se simte descumpănit de trădarea idealului național de către fiul său și, observând imoralitatea din politica de după război, nu-și mai găsește locul în noua societate și își pierde rațiunea, îndreptându-se astfel către un final tragic.

În opinia criticului Valeriu Râpeanu, 1916 se încadrează ca roman de război mai degrabă în categoria romanului-cronică al lui Cezar Petrescu, ce conține numeroase observații sociale, decât în categoria romanului psihologic, reprezentat de Pădurea spânzuraților al lui Liviu Rebreanu.

Recrudescența naționalismului

Romanul 1916 surprinde concomitent recrudescența naționalismului în atmosfera de diversiune politică din anii de după război. Profitând de modificarea granițelor și de schimbarea componenței etnice a țării apar grupări politice de dreapta care promovează și mențin o stare de nesiguranță, pregătind calea către un nou conflict militar mondial. Contextul politic al apariției romanului era unul tulbure, cu confruntări intense între forțele tradiționale și forțele naționaliste. În mai multe țări europene partidele fasciste câștigaseră alegerile sau aveau poziții tot mai puternice, speculând cinic tema naționalismului.

Preocupat încă din tinerețe de retorica naționalismului, F. Aderca a publicat în 1910 eseul politic Naționalism? Libertatea de a ucide, care a fost reeditat în 1922 cu titlul Personalitatea. Drepturile ei în artă și în viață (dedicat filosofului și fondatorului publicației Noua Revistă Română Constantin Rădulescu-Motru). Cu prilejul reeditării eseului Rădulescu-Motru îi scria în prefață: "Iubite domnule Aderca, am fost tot timpul contra monopolizatorilor de ideal național, fiindcă de mult am recunoscut în aceștia forma cea mai periculoasă a parazitismului social (...) Naționaliștii pe care îi ai d-ta în vedere sunt paraziți – și încă din cei mai periculoși. Te felicit că ai început lupta contra lor. Servești o cauză dreaptă și mare".

În mod evident Aderca a fost alarmat de ascensiunea forțelor politice fasciste și, aflat în plină putere creatoare, a căutat să atragă atenția asupra pericolului în creștere. Această efervescență polemică a lui Aderca a fost sesizată de unii confrați ca Eugen Ionescu, care îl descria drept un "spirit mobil" ostil "staticului" și "fixității" (într-un articol publicat în 27 mai 1936 în revista polemică Facla), și Liviu Rebreanu, care îl considera "un veșnic răzvrătit. Parcă ceea ce face azi nu-i mai place mâine. Ironia îl întovărășește pretutindeni". În consecință a hotărât să participe activ la viața comunității evreiești, solicitând inițierea unor acțiuni de combatere a antisemitismului; efectul acestei implicări politice poate fi observat în romanul 1916.

Personajul principal al romanului său, colonelul Costache Ursu, dezorientat ideologic de atitudinea propriului fiu, este atras de propaganda naționalistă și participă la acțiunile huliganice ale unei organizații politice de extrema dreaptă finanțată de la Berlin. Membrii grupării se numesc "haiduci" și sunt conduși de un tânăr jurist, doctorand în drept, pe nume Ion Tunsu, care și-a atribuit titulatura de "pandur". Aceste aluzii tendențioase clare (în ultima parte intitulată "Deșteaptă-te, române...") la Mișcarea Legionară și la "căpitanul" Corneliu Zelea Codreanu au contribuit la ațâțarea unor spirite mai înfierbântate asociate mișcărilor politice de dreapta și au diminuat valoarea literară a cărții. Cu toate acestea, prin intermediul unor "comentarii polemice inteligente", romanul lui Aderca respinge retorica legionară și "face procesul unei orbiri ideologice, susținea criticul Ov.S. Crohmălniceanu.

Este descrisă aici o mentalitate dezechilibrată a unui tineret furios, cu o memorie afectivă încă necoagulată, manipulat de propovăduitorii intoleranței și ai violenței; această realitate tot mai irațională îl uimește pe autor. Acești indivizi trăiesc o stare inexplicabilă de exasperare, asemănătoare celor prezentate de Emil Cioran în cărțile sale de eseuri. Manifestările huliganice și antisemite, de origine străină, justificate prin sloganuri demagogice presupus patriotice și tolerate tacit de autorități, dezvăluie imaginea unei societăți aflată în criză democratică cu o evoluție clară către fascism. Strigătul isteric al lui Costache Ursu în sala de cinema ("Foc! Foc!...") reprezintă o condamnare finală a demagogiei și trădării de neam și o autoexorcizare a personajului idealist înșelat de mascarada propagandistică.

Autorul își manifestă stupoarea și consternarea față de pasivitatea evreilor în fața asaltului forțelor fasciste și față de predispoziția lor martirică prin prezentarea atitudinii istoricului evreu Iosephus Flavius care inițial a luptat împotriva romanilor și apoi s-a predat legionarilor lui Vespasian pentru a salva Templul din Ierusalim și odată cu el identitatea evreiască. Această morală a istoriei, expusă de bătrânul deputat evreu Samuel Rosen din Cernăuți, dobândește în opinia criticului Ion Negoițescu un "iz de milenară și obosită înțelepciune", asemănătoare cu filozofia mujicului Iliov din romanul A fost odată un imperiu (1939).

Urmărirea unei obsesii
Romanul urmărește în paralel evoluția obsesiei trăite de Costache Ursu, care, privită din interior, a determinat comparații cu proza psihologică cu accente naturaliste a lui I.L. Caragiale și Gib Mihăescu. Moșierul mehedințean, prezentat inițial ca o figură simplă, bonomă și candidă, fără complicații sufletești, își îndeplinește datoria atât în vreme de pace, când administrează cu o mână dârză moșia de la Broșteni, cât și în vreme de război, când conduce atacuri curajoase împotriva germanilor; el dobândește statura unui personaj legendar după cum reiese din dialogul ironic purtat în gara Filiași de generalul von Kühne, comandantul armatelor germane de pe valea Jiului, cu colaboratorii săi care nu reușesc să-l captureze.

Tatăl erou se confruntă într-o închisoare din Moldova cu fiul său, arestat pentru trădare: în timp ce Titel își așteaptă execuția, tatăl său indignat îl îndeamnă să se sinucidă și să-și salveze onoarea – un moment "cheie", potrivit lui Cubleșan. În sufletul tatălui se trezește o ură față de trădător, care, deși contrabalansată de milă și regret, i-a uimit pe criticii literari ai acelor vremuri. Autorul descrie astfel într-un fragment sentimentele trăite de Costache Ursu: "pe Titel îl ura, îl ura cu un nestins jar între pleoape, cu o lespede pe piept, care-i tăia răsufletul. [...] Existența pe lume a fiului i se părea o cumplită greșeală". Odată cu trecerea timpului această portretizare a început să fie privită cu mai multă înțelegere de către critici: Zalis a susținut că Aderca "culege din cortegiul măcelului efectul de conștiință al exasperării și al perplexității".

Neînțelegerea actului de trădare al fiului său și asistarea la execuția lui Titel declanșează resorturi psihologice latente și îl face să-și piardă instinctul judecății chibzuite. Oscilând între dragostea paternă și disprețul față de un trădător, Costache Ursu alege să-și facă datoria, iar gestul lovirii cu cizma în cadavrul propriului fiu o dovedește. Tatăl își sacrifică fiul, iar acel moment declanșează o trezire a conștiinței.

Prăbușirea sufletească a personajului după război este cauzată în principal, ca și în cazul lui Radu Comșa (personajul romanului Întunecare), de neîmplinirea idealurilor sociale și morale pentru care au luptat toți combatanții. Năzuința celor care au luptat în tranșee a fost atât idealul unității naționale, cât și realizarea unor reforme social-politice care să îmbunătățească situația economică a maselor umane și să reducă decalajele între clasele sociale. Pentru împlinirea acestor năzuințe au luptat cu elan majoritatea combatanților români. A rezultat, astfel, după război, o stare generală de dezamăgire în societatea românească. Dezamăgirea trăită de Costache Ursu a fost agravată de suprapunerea permanentă a imaginii fiului său care n-a vrut să lupte, parcă presimțind că nu vor avea loc schimbările dorite. "Năluca" lui Titel începe să-l bântuie tot mai mult, amplificându-i confuzia și împingându-l către forțele politice de dreapta. În părțile mediane ale romanului ("Foc! Foc!" și "Năluca") autorul descrie evoluția progresivă, din interior, a tulburării sufletești a moșierului către demență obsesivă până în momentul căderii definitive suferite în timpul vizionării filmului Dezonorata (1931).

Perpessicius afirma că romanul prezintă "ravagiile psihologiei de campanie", comparând dezagregarea sufletească a lui Costache Ursu cu cea a lui Radu Comșa, eroul romanului Întunecare al lui Cezar Petrescu. În opinia lui Vladimir Streinu cele două părți mediane ale romanului pot fi incluse între cele mai valoroase texte literare românești scrise pe tema "conștiinței omenești morbide".

Stil literar
Romanul 1916 se distinge printr-o compoziție epică obiectivă și prin folosirea unor mijloace literare sobre. Autorul reconstituie realist fresca războiului în pagini memorabile ce redau dezumanizarea și tragismul confruntărilor armate, făcând ca panorama să dobândească o valoare de generalitate. Eroismul armatei române rezultă din prezentarea obiectivă a unor situații precise privite din punctul de vedere al ambelor părți beligerante: al militarilor români implicați în conflict și al inamicului german. Relatarea seacă a întâmplărilor prin care trece detașamentul căpitanului Ursu este combinată cu dialogul stenografiat, pictural și plin de sarcasm, al generalului german Viktor Kühne cu ofițerii lui în gara din Filiași.

Sunt combinate aici cronica memorialistico-jurnalistică, descrierea psihanalitică și verva satirică cu referire la evenimentele recente. Tonul amar și sumbru folosit în evocarea războiului și a confuziei sufletești a personajului Costache Ursu se schimbă atunci când descrie forțele politice de dreapta, devenind brusc pamfletar. Prezentând un număr mare de situații complexe și diverse, autorul "topește" cu ingeniozitate obiectivismul în obsesiv și descrie singurătăți apăsătoare, gânduri dureroase și neliniști metafizice prin asimilarea procedeelor literare moderne ale timpului său. Aderca prezintă în paralel două "fronturi" pe care luptă personajul principal: un front exterior al războiului și un front interior unde are loc o luptă între iubirea paternă și trădarea filială. Acest conflict interior, generat de neputința de a înțelege și accepta gestul fiului, îi oferă autorului ocazia să descrie modul de evoluție al agoniei emoționale până în faza căderii nervoase.

Scrierea are în mare parte o formă convențională, dar Aderca utilizează tehnici avangardiste pentru a spori autenticitatea narativă: de exemplu, el introduce într-o secțiune partituri muzicale în text.

Aprecieri critice
Romanul a fost primit relativ bine la momentul apariției, deși au existat unele rezerve referitoare în principal la întinderea acțiunii până în perioada prezentă. Într-una dintre primele recenzii ale cărții criticul Vladimir Streinu remarca puterea "excepțională de creație obiectivă" a lui Aderca în redarea dramei colonelului Costache Ursu, una "dintre cele mai patetice drame individuale din câte s-au scris la noi", considerând că romanul 1916 scotea în evidență maturitatea artistică a autorului.

În mod asemănător, Tudor Vianu îl considera "aproape de capodoperă", iar prozatorul Anton Holban drept "cel mai bun, chiar dacă incomplet roman de război". Criticul Eugen Lovinescu, fondatorul cenaclului Sburătorul și apropiat lui Aderca, scria că 1916 este "o admirabilă evocare a războiului și a evenimentelor imediat după el", regretând însă "tonul, pe alocuri, prea de cronică" al relatării întâmplărilor recente, în timp ce tânărul eseist contestatar Eugen Ionescu îi reproșa autorului "amestecul epicului cu psihologicul".

Existența unui dezechilibru valoric

Mult mai exigent, criticul George Călinescu considera că romanul 1916 avea două părți inegale valoric: astfel prima jumătate ce reconstituie "excelent" imaginea războiului este superioară părții a doua marcată de tendenționism. "Cam o sută de pagini din romanul 1916 reprezintă una din cele mai bune reconstrucții ale războiului nostru. Cu o uimitoare competență, cu mare simț al mișcărilor de mase, cu desăvârșită sobrietate, autorul urmărește retragerea căpitanului Costache Ursu din capătul occidental al Olteniei până în Moldova, păstrând mereu sentimentul eroic al luptei și rezistenței. Acesta e poate cel mai bun document literar al războiului văzut în realitatea lui zilnică, fără artificii", scria Călinescu. Paginile care evocă zilele de încordare fizică și morală din timpul războiului și redau imaginea mișcărilor continue ale maselor umane au o construcție artistică solidă, marcată de un lirism sumbru.

Acest dezechilibru valoric, considerat principalul defect al romanului, a fost remarcat și de alți autori care au constatat diferența între obiectivitatea primei jumătăți în care este prezentat războiul și tezismul celei de-a doua jumătăți, dominată de intervenții polemice comentate adesea cu o ironie prea groasă. "Un început destul de bun, pe un ton potrivit, cu multă observație realistă, e compromis de senzaționalul din final, unde reapare vechiul și cronicul defect al romanelor lui Aderca, insuficienta motivație", sublinia Nicolae Manolescu. După o prima jumătate consacrată războiului, consistentă epic, cea de-a doua jumătate a romanului este cam confuză, nereușind să clarifice în mod convingător contextul politic al epocii și contradicțiile antagonice care au dus la ascensiunea forțelor de extrema dreaptă. Crohmălniceanu afirmă că autorul uită treptat "mobilul istoric major" (speranțele patrioților români într-o unire politică postbelică cu conaționalii lor din Austro-Ungaria) care declanșase intrarea României în război, concentrându-se pe descrierea polemică a situației politice interbelice, fără rezultate satisfăcătoare.

Astfel, după un început bun, romanul "eșuează în tezism", susținea Călinescu, dobândind un caracter de manifest pacifist și în același timp de pamflet social. Concluzia călinesciană cu conotații etnice: "ca mai toți scriitorii evrei, F. Aderca este obsedat de umanitarism, pacifism și toate celelalte aspecte ale internaționalismului", adică "în loc să osândească agresiunea ironizează rezistența, glorificând într-un cuvânt defecțiunea și dezertarea", îl determină pe Henri Zalis să afirme că reputatul critic este tributar clișeului că scriitorii evrei nu pot fi martori de încredere ai evenimentelor istorice. În opinia lui Andrei Oișteanu, aceste acuzații sunt doar forme moderne ale vechilor prejudecăți că evreii ar fi un popor laș.

Consecvent liniei critice călinesciene, profesorul Alexandru Piru cataloga romanul 1916 drept o cronică "cu bune note de campanie, dar cu o ideologie discutabilă, de cele mai multe ori iritantă", asemănându-l din acest punct de vedere cu romanele Moartea unei republici roșii și A fost odată un imperiu. Criticul Ion Rotaru considera, de asemenea, că F. Aderca combină în 1916 o proză autentică obiectivă (în prima parte a romanului, când reconstituie luptele româno-germane și retragerea armatei române din Oltenia până în Moldova) cu "teze defetiste tulburi" (în restul cărții), promovând un umanitarism anarhic.

Lipsa unui tip reprezentativ

Au existat și alte nemulțumiri critice. Eugen Ionescu și Pompiliu Constantinescu au afirmat că personajul Costache Ursu ar fi un personaj demonstrativ și astfel nereprezentativ. Primul dintre ei, viitorul creator al teatrului absurd, susținea că drama sufletească a personajului ar fi fost prezentată abstract fără a fi dusă până la "ultimele consecințe metafizice". Afirmând că romanul social are menirea să creeze "tipuri reprezentative", în absența cărora "cade în document sau cronică, în simbol facil și în pitoresc, în cel mai bun caz", Pompiliu Constantinescu evidenția neputința autorului de a prezenta obiectiv evenimente recente și de a reda convingător conflicte grave de conștiință. Romanul 1916 concentrează, în opinia criticului citat anterior, mai multe cronici (cronica războiului, cronica vieții politice postbelice, cronica imoralității) fără ca din îmbinarea lor să apară un personaj cu o structură interioară puternică. Pe parcursul romanului Costache Ursu dobândește fizionomii succesive: erou de război, tată intransigent, om bântuit de halucinații, soț romantic, bătrân libidinos și aventurier politic care nu sunt întregite într-o fizionomie unică cu multiple nuanțe. Astfel, căpitanul Ursu devine "un personagiu demonstrativ, o emblemă a unei teme", cu o evoluție abstractă și lipsită de credibilitate artistică.

Criticul Valeriu Râpeanu a constatat că personajele lui Felix Aderca, printre care și Costache Ursu, nu au în fața lor un ideal, fiind lipsite de forță morală chiar și atunci când luptă pentru o cauză înaltă. Această carență se datorează, în opinia aceluiași critic, faptului că autorul judecă evenimentele istorice într-un mod subiectiv și pătimaș, comițând erori fundamentale de interpretare. Astfel, lupta împotriva naționalismului l-a determinat să nege idealurile naționale (apărarea patriei, unificarea țării cu celelalte teritorii locuite de români), iar dezamăgirea cauzată de inerția vieții politice după Primul Război Mondial și de neîmplinirea dezideratelor sociale l-a făcut să pună la îndoială rostul sacrificiilor umane. Personajele lui Aderca sunt mai degrabă "oameni ai experiențelor" decât oameni "ai convingerilor și ai pasiunilor", precum Gelu Ruscanu sau Ștefan Gheorghidiu, de aceea nu urmăresc un țel înalt, se resemnează ușor și devin niște învinși.

Analiza evoluției psihologice a personajului nu i-a convins nici pe alți critici. Astfel, conflictul ideologic între Costache Ursu și fiul său a fost considerat de poetul și criticul Alexandru Protopopescu "o manevră exterioară" mai degrabă neconvingătoare în plan analitic, în timp ce modul în care a fost descrisă evoluția personajului dovedea, potrivit prozatorului Anton Holban, o "psihologie rudimentară".

Critic la adresa frescei sociale, în ansamblul ei, Pompiliu Constantinescu evidențiază existența unor numeroase fragmente "de senzualitate rafinată, de poezie subtilă, de cea mai bună calitate", mai ales cele care descriu siluete feminine precum bulgăroaica Paraschiva, ce-i amintește criticului de personajele din "grădinăriile" romanului Femeia cu carnea albă (1927), nemțoaica Erna, bona lui Titel "evocată cu grație, cu finețe și infinită poezie", tânăra și fragila Nuni sau trupeșa Mèri, destinată a deveni cocotă. Într-o epocă în care mulți romancieri de valoare dădeau dovadă de un "regretabil exhibiționism erotic", episoadele amoroase descrise de Aderca dovedeau o decență exemplară, completa Vladimir Streinu.

Concluzii
În ceea ce privește încadrarea tematică a romanului există opinii diverse: roman de război, roman social sau roman psihologic. În opinia exegetului Valentin Chifor 1916 ar fi o combinație a celor trei genuri romanești, în care războiul nu este decât fundalul unei drame psihologice. Criticul Nicolae Manolescu considera 1916 ca fiind "cel mai clasic dintre romanele lui Aderca", asemănându-l, prin descrierea evoluției unei obsesii, cu proza lui Gib Mihăescu. Romanul are, în ultima sa parte, un aspect de cronică contemporană, conținând o evocare tendențioasă a vieții politice de la acel moment. "Scris, douăzeci de ani de la război, poate că-i mai trebuiesc douăzeci de ani de perspectivă pentru a putea fi valabil verificat și pus în adevărata lui lumină", afirma Perpessicius.

Intenția autorului era să prezinte o tragedie umană pe fundalul evenimentelor dramatice ale Primului Război Mondial, după cum explica într-o scrisoare adresată criticului George Călinescu: "N-am urmărit, iubite domnule Călinescu, să confecționez un roman de război; războiul propriu-zis, precum atât de bine ai observat, nu cuprinde mai mult de 100 de pagini, și nici măcar o cronică-satiră a unuia sau a altuia din curentele de extremă-dreaptă... ci o tragedie strict individuală și deci universal umană".

Cu toate acestea, concluzia criticului Valeriu Râpeanu era că 1916 este o cronică de război și un roman de observație socială și nu un roman psihologic (așa cum a dorit Aderca), deoarece paginile cele mai reușite ale cărții sunt cele care reconstituie atmosfera războiului și rezistența îndârjită a Armatei Române din perspectiva unui om care a trăit evenimentele acelei perioade.

Romanul 1916 reprezintă o culme valorică a operei literare a lui Felix Aderca în care autorul și-a folosit toate calitățile sale de observator al societății și de analist al psihologiei umane; el completează convingător, în ciuda inegalităților stilistice, galeria romanelor românești inspirate de Primul Război Mondial și iese în evidență prin construcția sa monumentală și prin reprezentarea umanistă a taberei naționale românești din perioada războiului. Istoricul literar Henri Zalis îl plasa, alături de romanul Revolte, în punctul cel mai înalt al creației lui Aderca, considerându-l superior unui alt roman de război: Întunecare de Cezar Petrescu și diferit de alte scrieri românești cu o temă similară prin "prevalența sentimentului eroic, înalt epic asupra celui doar captivant-aventuros". Un alt critic, Constantin Cubleșan, îl considera a fi comparabil cu alte opere literare românești (scrise de Camil Petrescu, Cezar Petrescu, Liviu Rebreanu sau George Cornea) care descriu conflictele morale din timpul Primului Război Mondial. Romanul lui Aderca, notează el, este o abordare inversată a frământărilor identitare prezentate în romanul Pădurea spânzuraților al lui Rebreanu, în care un intelectual de etnie română își reevaluează loialitatea sa față de Austro-Ungaria.

În concluzie, 1916 rămâne, alături de Domnișoara din strada Neptun, Orașele scufundate și Revolte, unul dintre romanele cele mai valoroase și rezistente artistic ale lui Aderca, o dovadă a maturității literare a autorului și unul dintre cele mai bune romane închinate Primului Război Mondial.

Adaptare
Prima dramatizare a romanului a fost realizată de regizorul de teatru Alexandru Berceanu și reprezentată în premieră la 30 iunie 2018 pe scena Teatrului Evreiesc de Stat din București în contextul evenimentelor dedicate aniversării centenarului Marii Uniri. Reprezentația teatrală a fost un spectacol multimedial, acompaniat de orchestră, cu decoruri realizate prin proiecții video. Spectacolul, cu o durată de 220 de minute (cu pauză), a fost regizat de Alexandru Berceanu și i-a avut în distribuție, printre alții, pe actorii Adrian Titieni și Mircea Dragoman (interpreți alternativi ai rolurilor Felix Aderca și Costache Ursu), Mihai Ciucă (maiorul, dr. Tilineu, gen. Nicoară), Cornel Ciupercescu (gen. Mârza, Moroianu), Rudi Rosenfeld (Samuel Rosen), Nicolae Botezatu (Moșneagu, un general, evreul, Ion), Darius Daradici (lt. Luchi Caragea, slt. Otulescu, căprarul, căpitanul, ceaușul), Viorel Manole (cpt. Vlahide, doctorul, ordonanța Ispir, Stănișor), Andrei Finți (Vasile Ursu, Ion Tunsu), Cristina Cîrcei (Didina Ursu), Mircea Drîmbăreanu (Benedict, dr. Darré, Nicușor Pintilie), Iolanda Covaci (Nuni), Mirela Nicolau (Antigona Caragea, o doamnă), Viorica Bantaș (Meri, sora elvețiană), Nicolae Călugărița (colonel, deputatul Malahron), Marius Călugărița (maiorul din Popești, Nedelea, Florin Crainicu), George Lepădatu (Titel Ursu) etc.

Note

Bibliografie
 F. Aderca, 1916, ediția a 2-a prefațată de Henri Zalis, Editura Hasefer, București, 1997.
 Marcel Aderca, F. Aderca și problema evreiască, Editura Hasefer, București, 1999, pp. 117–118.
 George Călinescu, "F. Aderca: 1916", în Adevărul literar și artistic, anul XV, nr. 816, 26 iulie 1936, pp. 9–10.
 George Călinescu, Istoria literaturii române de la origini pînă în prezent, ediția a II-a, revăzută și adăugită, Editura Minerva, București, 1982, pp. 789–792.
 Valentin Chifor, Felix Aderca sau vocația experimentului, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1996, pp. 84–89.
 Pompiliu Constantinescu, "1916 (roman)", în Vremea, anul IX, nr. 441, 14 iunie 1936, p. 10, rubrica Cronica literară; reprodus în Scrieri, vol. 1, Editura pentru literatură, București, 1967, pp. 13–16.
 Ov. S. Crohmălniceanu, Literatura română între cele două războaie mondiale, vol. I, Editura Minerva, București, 1972, pp. 427–428.
 Constantin Cubleșan, "Felix Aderca – experimentalistul", în Annales Universitatis Apulensis. Series Philologica, Universitatea "1 Decembrie 1918" din Alba Iulia, 2009, pp. 79–90.
 Constantin Kirițescu, Istoria războiului pentru întregirea României: 1916–1919, ed. a III-a, vol. 1, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989, pp. 474–476.
 Perpessicius, Opere: Mențiuni critice, vol. VII, Editura Minerva, București, 1975, pp. 245–248.
 Dan Petrașincu, "Convertirea d-lui F. Aderca la epică!", în Rampa, anul XIX, nr. 5507, 25 mai 1936, pp. 1, 3; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 15–24.
 S. Podoleanu, "La apariția lui 1916. 35 de minute cu romancierul F. Aderca", în Rampa, anul XIX, nr. 5501, 17 mai 1936, pp. 1, 4; reprodus în Aurel Sasu, Mariana Vartic (îngr.), Romanul românesc în interviuri, vol. I, partea I, Ed. Minerva, București, 1985, pp. 11–15.
 Const. Gh. Popescu, "F. Aderca. 1916", în Afirmarea, Satu Mare, anul I, nr. 6–7, august–septembrie 1936, p. 85.
 Valeriu Râpeanu, "Omul contrastelor: Felix Aderca", în vol. Interferențe spirituale, Editura Eminescu, București, 1970, pp. 114–135.
 Vladimir Streinu, "F. Aderca. 1916. roman", în Gazeta, anul III, nr. 682, 23 iunie 1936, p. 3; reprodus în Pagini de critică literară, vol. V (Marginalia, eseuri), Editura Minerva, București, 1977, pp. 196–199, apoi în vol. Prozatori români, Editura Albatros, București, 2003, p. 332.
 Henri Zalis, "Un filtru spiritual: Felix Aderca", prefață la vol. F. Aderca, Domnișoara din str. Neptun, Editura Minerva, București, 1982, pp. 5–28.
 Henri Zalis, "Prefață" la vol. F. Aderca, 1916, ediția a 2-a, Editura Hasefer, București, 1997, pp. V–XXIV.

Romane de Felix Aderca
Romane din 1936
Literatură românească despre Primul Război Mondial

1916 (roman)


An Guadua sarcocarpa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ximena Londoño ngan Paul M. Peterson. An Guadua sarcocarpa in nahilalakip ha genus nga Guadua, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Guadua

Guadua sarcocarpa


Sika je hrid uz zapadnu obalu Istre, u uvali Kuje kod Ližnjana, istočno od mola u luci. Pripada općini Ližnjan.

Površina hridi je 574 m2, a visina manja od 1 metra.

Izvori

Istarski otoci
Ližnjan

Seka (Ližnjan)


Sansargiller (Mustelidae), etçiller (Carnivora) takımına ait bir Caniiformes
(köpeğimsi)
familyasıdır.

Sansarlar familyasına, sansarların yanında samurlar, porsuklar ve gelincikler de dahildir. Eskiden bu familyaya mensup sayılan kokarcalar (Mephitidae) modern bilimde ayrı bir familya olarak kabul edilir.

Özellikleri
Çoğu sansargilin ortak özelliği uzun ve zarif bir vücut yapısıdır; sadece porsukların ve volverinlerin vücudu daha iri yapılıdır. Renkleri çoğunlukla kahverengi ya da siyah olur. Bazı türlerde benekler, çizgiler ya da diğer motifler bulunur. Kuyrukları ve bacakları vücutlarına göre kısadır. Her ayağında içeriye çekilemeyen 5 adet tırnak vardır. Çeneleri ve kulakları da kısadır. Diş sayıları türden türe değişmekle birlikte 28 ile 38 arasındadır. Bütün sansargillerin, kokarcalarda da olduğu gibi, koku üretebildiği iyi gelişmiş bir anal bezesi vardır. Bununla kendi bölgelerini işaretleyebilir veya bazı türlerin yaptığı gibi (bal porsuğu) kendini savunmak için pis koku yayabilirler.

Diğer etçiller ile karşılaştırıldıklarında sansargiller genelde küçük yırtıcı hayvanlardır ama en ufakları (fare gelinciği) ve 30 kg ağırlığa kadar varabilen en büyükleri (su samuru, dev samur, ayı sansarı) arasında buna rağmen büyük bir fark vardır.

Dağılım ve yaşam alanı
Neredeyse dünyanın her yerinde sansargillere rastlanabilir. Tek eksik oldukları yerler Avustralya ve Okyanusya bölgeleri, Madagaskar adası ve Karayip adaları'dır.

Sansargiller çok farklı yaşam alanlarında bulunurlar. Bu konuda tek ortak özellikleri fazla kurak bölgeleri sevmemeleridir. Çoğu türleri su yakınında yaşamaya bağımlıdır ve ırmakların, göllerin, birkaç türü de denizlerin kenarlarında bulunur. Özellikle samurlarda suya bağımlılık çok büyüktür. Deniz samuru Pasifik okyanusunun açıklarında bile yaşayabilir.

Yaşam şekli
Familyanın çoğu türleri hava kararınca aktif olurlar. Gündüz aktif olanlar azınlıktadır. Sansargiller barınak olarak kullandıkları mağaraları her zaman kendileri kazmaz, bazen diğer hayvanlar tarafından kazılmış mağaralara da yerleşebilirler. Çoğu türler yerde yaşarlar ve ince vücutları ile rahatlıkla diğer küçük hayvanların kazdıkları tünellere girip onları avlarlar. Bazıları ağaçlara da tırmanır, ve hatta ağaç sansarı gibi ağaçlarda yaşar. Sansargillerin arasında çok usta yüzücüler bulunur; özellikle samurlar.

Sansargiller neredeyse hep yalnız yaşarlar ve kendilerine sahip edindikleri bölgeyi titizlikle savunurlar. Koku alma ve duyma kabiliyetleri çok iyidir.

Beslenme
Sansargiller genelde etoburdurlar ama mevsime göre farklı derecede bitkisel beslenebilirler. Sansargillerin avladıkları hayvanların büyüklükleri kendilerinden çok daha büyük olmaları ile dikkati çekerler; örneğin gelincikler kendilerinden çok daha büyük olan yaban tavşanını avlarlar ve ayı sansarı hatta orta boylu geyik türlerine bile saldırır. Yılanlarla da beslenebilirler. Özellikle bal porsuklari çok zehirli olan kobrayı yiyebilirler, sonra zehrin etkisiyle bayılıp kendine gelebilirler hatta bir pitonu gafil avlayıp onları bile yiyebilirler. Zehirden etkilenmezler çünkü sinir sistemleri yok denecek kadar zayıftır.

Üreme
Sansargiller senede bir kez yavru yapar ve gebelik 30-60 gün sürer. Yeni doğan yavrular kör, korumasız ve annelerine çok bağımlıdır, ama kısa süre içinde gelişirler. Çoğu türlerde yavrular 2 ay içinde bağımsız olurlar ve 6-12 ay içinde kendileri üreyebilir olgunluğa ulaşırlar. Ömürleri 5-20 yıl arasıdır.

Türkiye'nin sansargilleri
 Bayağı gelincik (Mustela nivalis)
 Kakım (Mustela erminea)
 Bayağı kokarca (Mustela putorius)
 Alaca sansar (Vormela peregusna)
 Kır sansarı (Martes foina)
 Ağaç sansarı (Martes martes)
 Porsuk (Meles meles)
 Su samuru (Lutra lutra)

Sınıflandırma

Alt familya: Su samurları (Lutrinae)
 Aonyx
 Tırnaksız su samuru (Aonyx capensis)
 Asya küçük tırnaklı su samuru (Aonyx cinerea)
 Cins: Enhydra
 Deniz samuru (Enhydra lutris)
 Cins: Hydrictis
 Hydrictis maculicollis
 Cins: Lontra
 Amerika su samuru (Lontra canadensis)
 Lontra longicaudis
 Lontra provocax
 Lontra felina
 Cins: Lutra
 Bayağı su samuru (Lutra lutra)
 Lutra sumatrana
 Lutra nippon
 Cins: Lutrogale
 Lutrogale perspicillata
 Cins: Pteronura
 Dev su samuru (Pteronura brasiliensis)

Alt familya: Mustelinae
 Cins: Arctonyx
 Domuz burunlu porsuk (Arctonyx collaris)
 Cins: Eira
 Tayra (Eira barbara)
 Cins: Galictis
 Galictis cuja
 Güney Amerika sansarı (Galictis vittata)
 Cins: Gulo
 Volverin (Gulo gulo)
 Cins: Ictonyx
 Ictynonyx lybica
 Zoril (Ictonyx striatus)
 Cins: Lyncodon
 Lyncodon patagonicus
 Cins: Martes
 Amerika sansarı (Martes americana)
 Sarı boyunlu sansar (Martes flavigula)
 Kır sansarı (Martes foina)
 Martes gwatkinsii
 Ağaç sansarı (Martes martes)
 Japon sansarı (Martes melampus)
 Balıkçı sansar (Martes pennanti)
 Samur (Martes zibellina)
 Cins: Meles
 Meles anakuma
 Meles leucurus
 Porsuk (Meles meles)
 Cins: Mellivora
 Bal porsuğu (Mellivora capensis)
 Cins: Melogale
 Melogale everetti
 Çin porsuğu (Melogale moschata)
 Melogale orientalis
 Melogale personata
 Cins: Mustela
 Mustela africana
 Mustela altaica
 Kakım (Mustela erminea)
 Bozkır kokarcası (Mustela eversmanni)
 Mustela felipei
 Uzun kuyruklu gelincik (Mustela frenata)
 Mustela itatsi
 Mustela kathiah
 Avrupa vizonu (Mustela lutreola)
 Mustela lutreolina
 Mustela nigripes
 Bayağı gelincik (Mustela nivalis)
 Mustela nudipes
 Bayağı kokarca (Mustela putorius)
 Sibirya gelinciği (Mustela sibirica)
 Mustela strigidorsa
 Mustela subpalmata
 Cins: Neovison
 Neovison macrodon
 Amerika vizonu (Neovison vison)
 Cins: Poecilogale
 Afrika gelinciği (Poecilogale albinucha)
 Cins: Taxidea
 Amerika porsuğu (Taxidea taxus)
 Cins: Vormela
 Alaca sansar (Vormela peregusna)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Tüm Sansargiller türleri listesi

Etçiller
Gotthelf Fischer von Waldheim tarafından adlandırılmış taksonlar
Memeliler familyaları

Sansargiller


La Liguilla Pre-Libertadores 1994 fue la 20.º edición de la Liguilla Pre-Libertadores, mini competición de fútbol profesional de Chile que sirve como clasificatoria para la Copa Libertadores de América.

Su organización estuvo a cargo de la ANFP y contó con la participación de cuatro equipos. La competición se disputó bajo el sistema de todos contra todos, en una rueda.

El equipo que resultara campeón de este "mini torneo" clasificaría directamente a la Copa Libertadores 1995, donde acompañaría a Universidad de Chile, Campeón Torneo Primera División de Chile 1994, en la fase de grupos frente a los equipos colombianos Atlético Nacional y Millonarios.

La competencia fue ganada por Universidad Católica, que tras empatar 3-3 con O'Higgins, resultó ser primero con mayor puntaje, al término del torneo clasificatorio y selló su cupo para la Copa Libertadores 1995.

Estas Liguilla contó con la particularidad de que fue dirigida íntegramente por árbitros de nacionalidad argentina.

Equipos participantes

Desarrollo

Fecha 1

Fecha 2

Fecha 3

Tabla de posiciones

Ganador

Véase también
 Liguilla Pre-Libertadores (Chile)
 Primera División de Chile 1994

Referencias
 Revistas Triunfo N.º 446 del 26 de diciembre de 1994 y N.º 447 del 2 de enero de 1995.

Enlaces externos
 Campeones de Liguilla Pre-Libertadores RSSSF
 Chile 1994 RSSSF

Liguilla Pre-Libertadores (Chile)
Temporada 1994 de fútbol en Chile
Fútbol en 1994

Liguilla Pre-Libertadores 1994 (Chile)


La  est une gare ferroviaire située sur le territoire de la commune suisse de Romainmôtier-Envy dans le canton de Vaud.

Situation ferroviaire
Établie à  d'altitude, la gare de Croy-Romainmôtier est située au point kilométrique  de la ligne de Cossonay-Penthalaz à Vallorbe, entre les gares de Arnex (en direction de Lausanne) et Bretonnières (vers Vallorbe).

Elle est dotée de deux voies bordées par deux quais latéraux ainsi qu'une voie en impasse accessible en provenance de Vallorbe et deux voies de service.

Histoire
La gare de Croy-Romainmôtier a été mise en service en  en même temps que l'inauguration de la ligne de Cossonay-Penthalaz à Vallorbe.

Service des voyageurs

Accueil
Gare des CFF, elle dispose d'un bâtiment voyageurs et d'un automate pour l'achat de titres de transport. Un passage souterrain sous les voies permet de circuler entre les deux quais. À proximité directe de la gare se situe également un parc relais de  dédié au stationnement des automobiles.

La gare n'est pas accessible aux personnes à mobilité réduite.

Desserte
La gare fait partie du réseau RER Vaud qui assure des liaisons rapides à fréquence élevée dans l'ensemble du canton de Vaud. Croy-Romainmôtier est desservie chaque heure par les lignes S3 et S4 qui relient Vallorbe et/ou Le Brassus (pour la ligne S4) à Aigle, voire Saint-Maurice.

Intermodalité
La gare de Croy-Romainmôtier est en correspondance à l'arrêt Croy-Romainmôtier, gare avec les lignes interurbaines CarPostal  reliant Orbe à Vaulion, prolongée le week-end vers le Mont d'Orzeires à Vallorbe via la gare de Le Pont et  reliant la gare de Croy-Romainmôtier à La Praz via Juriens.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Suisse
 Réseau express régional vaudois
 Croy

Liens externes

 .

Gare dans le canton de Vaud
Gare mise en service en 1870

Gare de Croy-Romainmôtier


Le Liechtenstein participe aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022 à Pékin en Chine du 4 au . Il s'agit de sa troisième participation à des Jeux d'hiver, un retour après une dernière apparition aux jeux de Lillehammer en 1994.

La délégation est très restreinte avec une seule skieuse en fauteuil, Sarah Hundert. Elle sera accompagnée de son entraîneur Ralf Jegler et de la physiothérapeute Milena Bauch.

Compétition

Ski alpin

Sarah Hundert (LW10-2), skieuse de 31 ans natif de Schaan, va participer à ses premiers jeux ; elle avait dû arrêter la compétition en 2019/2020 à cause d'une fracture de la clavicule. Lors de la saison suivante, elle se blesse à nouveau à l'épaule droite après avoir chuté lors de la Coupe d'Europe 2020 à Saint-Moritz, en Suisse.

Hundert souffre de paraplégie à la suite d'un accident de VTT survenu alors qu'elle participait à la Coupe suisse de descente 2010.

Notes et références

Articles connexes
 Jeux paralympiques d'hiver de 2022
 Liechtenstein aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
 Liechtenstein aux Jeux paralympiques

Liechtenstein
2022
Jeux paralympiques d'hiver

Liechtenstein aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022


Yudai Iwama (født 21. februar 1986) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Tochigi SC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yudai Iwama


Brandeum era el nombre usado por los autores de baja latinidad, para significar un lenzuelo de seda o de lino en que se envolvían los cuerpos de los Santos y sus reliquias.

Se daba el mismo nombre a los lenzuelos que se tocaban a las reliquias de los Santos en tiempo de San Gregorio el Grande, que ocupaba la Sede de Roma el año 600, y antes de él no se tocaba a los cuerpos de los Santos y en lugar de sus huesos, bastaba enviar en una arquita pedazos de estos lenzuelos. El Papa San Gregorio habla de esta costumbre y añade que se creía por tradición desde el tiempo del Papa San León, por los años 450, que habiendo dudado algunos griegos sobre si se decían tener por buenas estas reliquias, para convencerlos de ello, este Santo Pontífice mandó traer unas tijeras y cortó en presencia de ellos un Brandeum, esto es, un pedazo de uno de aquellos lenzuelos, del cual salió sangre como si hubiera sido del cuerpo del mismo Santo.

Referencias
Diccionario de teología, (Suplement), Bergier, 1857

Reliquias

Brandeum


دلبت هي قرية لبنانية من قرى قضاء كسروان في محافظة جبل لبنان.

المراجع

قرى لبنان

دلبت


Nurbjergene (, "Det hellige lys' bjerge"), det antikke Amanus (), er en bjergkæde i Hatayprovinsen i det sydøstlige Tyrkiet, som løber nogenlunde parallelt med İskenderunbugten.

Nurbjergene udgår fra den østlige ende af Taurusbjergene og forløber i sydvestlig retning. Bjergkæden strækker sig langs Middelhavets kyst ned til Libanon. Det højeste bjerg i bjergkæden er Bozdağ (Daz Dağı) med 2.240 meter over havet. Bjergene kaldes også for Gâvur Dağları, dvs. "De vantros Bjerge", da de indtil Det armenske folkedrab var et kristent område.

Et stort pas gennem bjergene er kendt som de Syriske Porte. Det ligger i nærheden af byen Belen. Et andet pas, som kaldes Bahçe Passet ligger længere mod nord.

Havnebyen İskenderun ligger ved bjergkædens vestlige fod. Tidligere var denne en stor Karavanserai (karavanestation) på den gamle handelsvej fra Lilleasien til Syrien. De østlige og vestlige skråninger af bjerkæden består af en kerne af palæozoisk skifer med en kappe af kalk. I denne del af bjergkæden finder man spredte rester af jernminer.

Tyrkiets geografi
Bjergkæder i Asien

Nurbjergene


Tazaki Jun (jap. ; * 28. August 1913 als Minoru Tanaka; † 18. Oktober 1985 in Tokio) war ein japanischer Schauspieler, der durch verschiedene Kaijū-Filme der Produktionsfirma Tōhō bekannt wurde.

Filmografie (Auswahl)
 1951: Die Spionin von Tokio (Tikyo File 212)
 1953: Das Höllentor (Jigokumon)
 1960: Banzai Banzai- die Piloten des Teufels (Hawai Middowei daikaikûsen: Taiheiyō no arashi)
 1962: Ufos zerstören die Erde (Yōsei Gorasu)
 1962: Die Rückkehr des King Kong (Kingu Kongu tai Gojira)
 1962: Die Hölle vor Augen (Yama-neko sakusen)
 1963: Der Löwen des Gelben Meeres (Dai tōzoku)
 1963: Die Siegreichen Adler von Okinawa (Taiheiyō no tsubasa)
 1963: U 2000 – Tauchfahrt des Grauens (Kaitei Gunkan)
 1964: X 3000 – Fantome gegen Gangster (Uchū daikaijū Dogora)
 1964: Godzilla und die Urweltraupen (Mosura tai Gojira)
 1965: Frankenstein – Der Schrecken mit dem Affengesicht (Furankenshutain tai chitei kaijū Baragon)
 1965: Befehl aus dem Dunkel (Kaijū daisensō)
 1966: Frankenstein – Zweikampf der Giganten (Furankenshutain no kaijū: Sanda tai Gaira)
 1966: Frankenstein und die Ungeheuer aus dem Meer (Gojira-Ebira-Mosura: Nankai no daiketto)
 1968: Frankenstein und die Monster aus dem All (Kaijū sōshingeki)
 1969: Port Arthur – die Schlacht im Chinesischen Meer (Nihonkai daikaisen)
 1981: See Inferno (Rengō kantai)
 1985: Ran (Ran)

Weblinks

Filmschauspieler
Japaner
Geboren 1913
Gestorben 1985
Mann

Tazaki Jun


María de los Ángeles Cardona Florit (Ferrerías, Menorca, 1940-Barcelona, 24 de diciembre de 1991) fue una científica española. Estudió Ciencias biológicas en la Universidad de Barcelona, donde obtuvo su licenciatura en el año 1963.

Interesada en presentar una obra muy digna como tesis doctoral, trabajó muy intensamente de 1964 a 1971 para llevar a cabo un amplio proyecto sobre el curso de la vida y el ciclo anual de las plantas y las comunidades vegetales que hay en ambientes diferentes. Seleccionó un número considerable de áreas diversas de Collserola, junto a Barcelona. Y, durante más de dos años seguidos, fue cada semana a examinar el estado de la vegetación de las diversas áreas de estudio.

Obtuvo su doctorado en 1972. Desde ese año y hasta 1985, trabajó como adjunta en el Departamento de Botánica de la Universidad de Barcelona; para en 1986 hizo oposiciones y pasó a ser catedrática de biología vegetal en esa Universidad.

Terminada la obra de su doctorado se inclinó por los estudios de citotaxonomía, ciencia que establece la identificación sobre la base de las características cromosómicas.

Estableció relación con investigadoras e investigadores de varios países. Una de las colaboraciones más sólidas fue la que mantuvo con Juliette Contandriopoulos, a la sazón profesora de la Universidad de Marsella y especialista en vegetales del Mediterráneo Oriental.

Según el método de Contandriopoulos i Cardona, de 1984, basado en el nivel de ploidia, se pueden clasificar los taxones endémicos de Menorca según su antigüedad: los paleoendemismos son aquellos endemismos de origen más remoto (terciario), los "esquizoendemismos paleógenos" no son tan remotos pero provienen del comienzo del cuaternario, los esquizoendemismos tendrían un origen reciente.

La doctora Cardona tenía interés, en primer lugar, en la botánica de las Islas Baleares, y, sobre todo, en la de Menorca, pero también trabajó en otros ambientes.

Algunas publicaciones

Libros
 . 1988. Enciclopèdia de Menorca: El món vegetal. Editor Obra Cultural Balear de Menorca, 273 pp. ISBN 84-600-1437-1

 -------------------------------------. 1980. Funcionalisme i ecologia d'algunes comunitats vegetals barcelonines. Volumen 59 de Arxius de la Secció de Ciències. Editor Institut d'Estudis Catalans, 348 pp. ISBN 84-7283-030-6 texto en línea

 -------------------------------------. 1973. Observaciones sobre dinámica de algunas comunidades de la serie evolutiva del encinar. Volumen 7 de Acta geobotanica barcinonensia. Editor Departamento de Botánica, Facultad de Ciencias, Universidad de Barcelona, 15 pp.

Honores
 Miembro
 Institución Catalana de Historia Natural, actualmente una filial del Institut d'Estudis Catalans
 Sociedad de Historia Natural de las Baleares

Fuentes
 . 1999. M. Àngels Cardona i Florit: la flora i el paisatge de Menorca. Volumen 7 de Col·leció petit format. Editor Institut Menorquí d'Estudis, 165 pp. ISBN 84-86752-76-0

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Ferrerías
Fallecidos en Barcelona
Alumnado de Biología de la Universidad de Barcelona
Catedráticos de la Universidad de Barcelona
Biólogos de España del siglo XX
Botánicos de España del siglo XX
Botánicas de España
Científicas de España
Escritores en catalán del siglo XX
Escritores en español del siglo XX
Españolas del siglo XX
Fallecidos por apoplejía

Maria Àngels Cardona i Florit


23931 Ibuki este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
23931 Ibuki este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Stația Anderson Mesa în cadrul programului LONEOS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,41 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 7,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 23001-24000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

23931 Ibuki


Clark Brian Howard (born June 20, 1955) is a consumer expert and podcast host of The Clark Howard Show.

Life and career

Howard grew up in Atlanta, Georgia. His parents, Bernard and Joy Garson Howard, were prominent members of Atlanta's Jewish community. Howard has three children, born in 1988, 1999 and 2005.

He had been a nationally syndicated radio host since 1989, teaching consumers ways to "save more, spend less, and avoid rip-offs." The Clark Howard Show was heard every day on more than 200 radio stations throughout North America, and aired from News/Talk WSB, WSB AM/WSBB FM in Atlanta. He is a frequent consumer expert guest on other talk, variety, and news programs.

Howard's first career was in the travel agency business. Howard attended The Westminster Schools in Atlanta before graduating from the American University in 1976 with a BA in Urban Government. He went on to receive his Master of Business Administration degree from Central Michigan University in 1977. During Jimmy Carter's presidency at the age of 25, when the travel industry was deregulated, he founded his travel agency business. Clark's business quickly became successful and had several branches by the time he was approached by a large financial firm to acquire his travel business. In 1987, he was forced to retire during the sale of the travel agency business he founded six years earlier. He retired to Florida for a couple of years before returning to his home state of Georgia. During his travels between Georgia and Florida, he was approached by a radio station to give guest travel advice to listeners. Not long afterwards, he began giving travel advice in guest appearances on Atlanta radio. In 1991, Howard also became a consumer affairs TV reporter for WSB-TV. In 1993, he founded the Consumer Action Center to have volunteers answer consumer questions off the air. Howard's website followed in 1997, and in 1998 his show went into syndication.

Howard explained on air that he was joining the Georgia State Defense Force (an unarmed, non-federal branch of the Georgia Department of Defense) following the September 11 attacks. He attended monthly training workshops around the state as part of his service, and performed medical evacuation work in New Orleans following Hurricane Katrina.

In 2009, Howard announced he was diagnosed with prostate cancer. He gave a public announcement on WSB-TV on February 18, 2009. He gave another update three months later on his website.

In August 2017, Howard described how he escaped a car backing towards him at a parking lot, by jumping in the air.

Media personality
From 2012 to 2013, Howard was a co-host of HLN's Evening Express, a daily news and lifestyle roundup that aired weeknights.

Several years earlier, in 2009, Howard hosted a weekend program on HLN. The format was similar to Howard's radio show, in that the host gives advice to callers and provides tips on saving money. In 2012, he became one of several anchors on the daily HLN show "Evening Express," which aired from 5–7:00pm ET. Howard has also appeared elsewhere on HLN such as on Morning Express with Robin Meade.

Howard continues to regularly appear on WSB-TV in Atlanta, which is occasionally broadcast by other Cox Television stations nationwide. His TV appearances offer consumer scam warnings and consumer tips. His radio show was syndicated by Westwood One until the end of 2020.

He started several civic programs in the community, such as Atlanta Volunteer Action, Volunteer Action, Inc., The Big Buddy Program, and Career Action.

With help from his listeners, Howard began teaming up with Habitat for Humanity in 1996 to build houses around the Atlanta area. The year 2010 marked the 15th-anniversary build and "Team Clark" completed its 39th house together. In 2013, he built his 50th home for Atlanta Habitat for Humanity. In 2018, Team Clark completed its 75th Habitat home.

In 2001, Howard created the WSB Radio Care-A-Thon which raises funds each July for the AFLAC Cancer and Blood Disorders Center at Children's Healthcare of Atlanta.

Author
Howard is the author of several books on consumer tips and bargains. His most recent book: "Clark Howard's Living Large for the Long Haul: Consumer-Tested Ways to Overhaul Your Finances, Increase Your Savings, and Get Your Life Back on Track"  contains tips to help navigate the economics of life in the US. Other books include his 2011 title Living Large in Lean Times. This book features 250+ ways to "save more, spend less, and avoid rip-offs." Other books include Clark Smart Real Estate (2006), Clark Smart Parents, Clark Smart Kids (2005), Clark's Big Book of Bargains (2003) and Get Clark Smart: The Ultimate Guide to Getting Rich From America's Money-Saving Expert (2002). Howard's Get Clark Smart made it to No. 6 on The New York Times "Best Seller" list for "How-To Books." And his Big Book of Bargains made it to No. 7 and No. 11 on The New York Times "Best Seller" list for "Business Books".

Honors
In 2011, a Golden Palm Star on the Palm Springs, California, Walk of Stars was dedicated to him. In 2015, Howard was voted into the National Radio Hall of Fame, to be inducted November 5. In 2016 he was a recipient of the "Good and Faithful Servant Award" from the Peachtree Christian Hospice.

Books

 Each book was written with coauthor Mark Meltzer.

References

External links
 Clark Howard's website
 Clark Howard's official book site
 750 WSB Radio – Clark Howard's "home" station
 Cox Radio Syndication
 Atlanta Journal-Constitution blog site on Atlanta's radio stations.

1955 births
Living people
American talk radio hosts
American finance and investment writers
Jewish American writers
American television talk show hosts
Radio personalities from Atlanta
Television personalities from Atlanta
American University alumni
Central Michigan University alumni
Cox Radio
The Westminster Schools alumni
21st-century American Jews

Clark Howard


Anne Conway (líka þekkt sem Conway vísigreifynja, fædd Finch 14. desember 1631, dáin 23. febrúar 1679) var enskur heimspekingur sem er talin með Cambridge-platónistunum og hafði áhrif á Gottfried Leibniz. Hún aðhylltist rökhyggju og einhyggju. Hún var dóttir þingmannsins Heneage Finch sem lést rétt áður en hún fæddist. Hálfbræður hennar voru Heneage Finch, 1. jarl af Nottingham og John Finch sem kynnti hana fyrir Cambridge-platónistanum Henry More sem kenndi Finch í Christ's College í Cambridge-háskóla. Eftir það skrifuðust þau More á meðan hún lifði. Hún giftist Edward Conway árið 1651 og eignaðist einn son sem lést úr bólusótt aðeins tveggja ára. Hún þjáðist af mígreni frá 12 ára aldri og Conway-fjölskyldan kallaði til fræga lækna til að finna lækningu, en án árangurs. Hún lést aðeins 47 ára að aldri. Nokkrum árum eftir andlát hennar kom ritið Principia philosophiae antiquissimae et recentissimae út í Amsterdam. Bréfaskipti hennar við More og fleiri samtímahugsuði hafa líka verið gefin út.

Enskir heimspekingar

Anne Conway


Apocalypse Now, Vietnam Savaşı sırasında geçen, 1979 yapımı Amerikan savaş filmidir.

Film, Joseph Conrad'ın Heart of Darkness (Karanlığın Yüreği) isimli romanının uyarlamasıdır. Kurtz, Amerika ordusundan bağımsız olarak, yerlilerden ve ona katılmış diğer Amerikalı askerlerden oluşan tarikat benzeri topluluğu ile, Kamboçya'nın iç bölgelerinde Kuzey Vietnamlılara karşı savaşmaktadır. Yüzbaşı Willard ise, Kurtz'u bulmak ve yok etmekle görevlendirilmiştir. 31.500.000 $ bütçeli bir film olan Apocalypse Now, ilk defa Cannes'da izleyicilerle buluşmuştur. Filmin tamamı 153 dakika sürer. Müzikleri ise Carmine Coppola ve Francis Ford Coppola tarafından yapılmıştır.

"Apocalypse Now", 2000 yılında Kongre Kütüphanesi tarafından "kültürel, tarihi ve estetik olarak önemli" filmler arasına seçilerek ABD Ulusal Film Arşivi'nde muhafaza edilmesine karar verilmiştir.

Dış bağlantılar

1979 çıkışlı filmler
1970'lerde macera filmleri
70 mm filmler
Britanyalı romanlarından uyarlanan filmler
Francis Ford Coppola'nın yönettiği filmler
Vietnam Savaşı ile ilgili savaş karşıtı filmler
Amerika Birleşik Devletleri Ulusal Film Arşivi filmleri
Altın Palmiye Ödülü kazanan filmler
Amerika Birleşik Devletleri macera filmleri
Konusu Kamboçya'da geçen filmler
Kurguda 1960'lar
Yol filmleri
Carmine Coppola'nın müziğini yaptığı filmler
Soğuk Savaş filmleri
United Artists filmleri
Francis Ford Coppola'nın senaryosunu yazdığı filmler
John Milius'un senaryosunu yazdığı filmler
Amerika Birleşik Devletleri epik filmleri
1970'lerde İngilizce filmler
1970'lerde Fransızca filmler

Kıyamet (film)


L'americano (título original en italiano; en español, El americano) es un intermezzo a cuatro voces en dos actos con música del compositor Niccolò Piccinni y libreto de Angelo Longi. Se estrenó en el Teatro Capranica de Roma el 22 de febrero de 1772 con ocasión del carnaval que se celebraba en la ciudad aquel año. La ópera fue bien acogida por el público romano y fue objeto de varias reposiciones en los años posteriores (se recuerda la de Ratisbona del año 1776) con diversos títulos: L'americano incivilito y  L'americano ingelito.

Referencias

Enlaces externos

Óperas de Niccolo Piccinni
Óperas de 1772
Óperas en italiano
Óperas estrenadas en Roma

L'americano (ópera)


An Eria magnicallosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames ngan Charles Schweinfurth. An Eria magnicallosa in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria magnicallosa


Julia von Blumenthal (* 29. Juli 1970 in Marburg) ist eine deutsche Politikwissenschaftlerin.

Wissenschaftlicher Werdegang und Themen
Von Blumenthal studierte zwischen 1989 und 1996 Politikwissenschaft, Rechtswissenschaft und Russistik an den Universitäten Heidelberg und Hamburg. Nach dem Magisterabschluss war sie wissenschaftliche Mitarbeiterin an der Helmut-Schmidt-Universität, 2001 wurde sie promoviert.
2001 war sie wissenschaftliche Assistentin von Michael Hereth, 2002 bis 2007 von Wolfgang Gessenharter.
Von Juli bis September 2007 war sie Visiting Fellow an der University of New South Wales und von November 2007 bis März 2008 Lehrstuhlvertretung der Professur für Politikwissenschaft mit dem Schwerpunkt Regierungssystem der Bundesrepublik Deutschland an der Leuphana Universität Lüneburg. Nach einer weiteren Lehrstuhlvertretung in Gießen 2008 wurde sie 2009 an die Humboldt-Universität zu Berlin berufen. Sie war in Nachfolge Gert-Joachim Glaeßners Professorin des Instituts für Sozialwissenschaften im Lehrbereich Innenpolitik der Bundesrepublik Deutschland.

Ihre Arbeitsschwerpunkte sind Parlamentarismus, Föderalismus, normative Fragen des Regierens und Ansätze der Governance-Forschung und des Neoinstitutionalismus.

Institutionelles Engagement
Von Blumenthal war bis März 2012 Prodekanin für Studium und Lehre der Philosophischen Fakultät III (seit 2014 Kultur-, Sozial- und Bildungswissenschaftliche Fakultät), von April 2014 bis Juli 2018 war sie Dekanin. 2016 trat sie als Kandidatin für das Vizepräsidium für Studium und Lehre der HU Berlin an, zog die Kandidatur aber zurück, als die Studierendenvertreter signalisierten, sie nicht zu unterstützen.

Anfang Mai 2018 wurde sie zur neuen Präsidentin der Europa-Universität Viadrina in Frankfurt (Oder) gewählt. Die Präsidentschaft trat sie am 1. Oktober an. Bereits ihr Verwandter Georg von Blumenthal, Domdekan des Bistums Lebus, war im Jahre 1513 Rektor der Universität in Frankfurt.

2022 bewarb sich Blumenthal als Präsidentin der Humboldt-Universität zu Berlin. Das Kuratorium beschloss im Januar 2022, Blumenthal sowie den konkurrierenden Bewerber Joybrato Mukherjee als Wahlvorschlag zuzulassen, der seine Kandidatur vor der eigentlichen Wahl allerdings zurückzog. Am 15. Februar 2022 wurde sie zur neuen Präsidentin der Humboldt-Universität gewählt.

Veröffentlichungen (Auswahl)

 Der Präsident Russlands im Demokratisierungsprozess. Garant der Stabilität oder Wegbereiter der Diktatur? Hamburg 1995. ISBN 3-8258-2642-2.
 Amtsträger in der Parteiendemokratie. Opladen, Westdeutscher Verlag 2001. ISBN 3-531-13663-1.
 zusammen mit Stephan Bröchler (Hg.): Von Government zu Governance. Analysen zum Regieren im modernen Staat. Hamburg 2006. ISBN 3-8258-9571-8.
 zusammen mit Stephan Bröchler (Hg.): Föderalismusreform in Deutschland. Bilanz und Perspektiven im internationalen Vergleich. Wiesbaden, VS-Verlag 2010. ISBN 978-3-531-17569-0.

Weblinks

 Lebenslauf beim Institut für Sozialwissenschaften der HU Berlin

Einzelnachweise

Präsident (Europa-Universität Viadrina)
Hochschullehrer (Humboldt-Universität zu Berlin)
Politikwissenschaftler
Julia
Deutscher
Geboren 1970
Frau
Präsident (Humboldt-Universität zu Berlin)

Julia von Blumenthal


Literatura na Świecie (Literatura în lume) este o revistă poloneză de literatură universală, ce apare lunar. Ea a apărut începând din 1971 și este unul dintre cele mai importante periodice ale culturii literare poloneze din ultimele decenii. În timpul Republicii Populare Polone, a fost una dintre cele mai citite și mai căutate reviste din Polonia.

Literatura na Świecie a fost publicată sub patronajul Ministerului Culturii până în martie 2010, apoi al Bibliotecii Naționale a Poloniei (de la Varșovia) și în prezent al Institutului Cărții de la Cracovia.

Istoric
Revista a fost publicată începând din 1971. Primii redactori din perioada 1971-1993 au fost criticii literari și traducătorii Wacław Kubacki și Wacław Sadkowski. În prezent, revista este condusă de poetul și traducătorul de poezie engleză Piotr Sommer. În conducerea revistei s-au aflat, printre alții, Leszek Engelking și Andrzej Sosnowski. La mijlocul anului 2013 revista a ajuns la nr. 500.

Principii editoriale
Stilul periodicului din anii 1970 este păstrat și astăzi, implicând publicarea unor ediții monografice. Fiecare ediție este tematică și este dedicată fie unei literaturi naționale (suedeză, maghrebiană, belgiană etc.), fie unui fenomen literar sau cultural semnificativ (literatura Holocaustului, poezia americană), fie unui autor separat (James Joyce, Vladimir Nabokov, Michel Leiris, Walter Benjamin, Carlo Emilio Gadda, Fernando Pessoa).

Edițiile revistei au conținut adevărate bestseller-uri, precum așa-numita ediție "erotică" a Literatura na Świecie care a inclus texte de Henry Miller. De asemenea, publicarea unei serii de traduceri remarcabile ale poeziei americane contemporane (nr. 7 din 1986, menționată ca ediția "americană"), care a influențat radical poezia scrisă de tânăra generație de poeți polonezi.

În prezent, Literatura na Świecie, sub conducerea redacțională a lui Piotr Sommer, este un periodic modern și extrem de competent care nu publică doar traduceri de texte literare, dar și-a lărgit profilul, de asemenea, pentru a include prezentări mai frecvente ale textelor filosofilor contemporani. El apare lunar.

Revista acordă anual premii pentru cele mai bune traduceri.

Autori români
În paginile acestei reviste au fost publicate opere ale unor scriitori români printre care: Ștefan Aug. Doinaș, Ioan Groșan, Flavia Cosma, Liliana Ursu, Lucian Blaga, Ana Blandiana, Mircea Zaciu, Al. Cistelecan (nr. 09/1998), Gellu Naum, Urmuz, Ștefan Bănulescu, Petru Romoșan, Mircea Cărtărescu, Nicolae Prelipceanu, Radu Petrescu, Dorin Tudoran, Paul Georgescu, Denisa Comănescu, Mariana Marin, Norman Manea, Marta Petreu, Simona Popescu, Ion Bogdan Lefter, Gheorghe Crăciun (nr. 01-02/2000), Eugen Ionescu (nr. 10-11/2000), Gheorghe Crăciun, Mircea Cărtărescu, Petru Cimpoeșu, Gabriela Adameșteanu, Ioan Es. Pop, Filip Florian, Ion D. Sîrbu, Mihail Sebastian, Dan Lungu, Alina Nelega, Andrei Pleșu, Horia-Roman Patapievici, Dan C. Mihăilescu (nr. 05-06/2008), Gellu Naum, Gherasim Luca, Petre Răileanu (nr. 01-02/2016) etc.

Note

Legături externe
 Site-ul oficial al revistei, care include arhiva edițiilor anterioare. În poloneză și engleză
 Site-ul web al Bibliotecii Naționale din Varșovia, Polonia - editorul revistei

Reviste literare din Polonia

Literatura na Świecie


James Love Barksdale (born January 24, 1943) is an American executive who served as the president and CEO of Netscape from January 1995 until the company merged with AOL in March 1999.

Early life
James Barksdale was born in Jackson, Mississippi. He received a B.A. in Business Administration from the University of Mississippi in 1965. While there, Barksdale became a member of the Eta Chapter of the Sigma Chi fraternity.

Career
Barksdale was called before Congress several times during hearings about Microsoft and its alleged abuse of its operating system monopoly to dominate the web browser market (see also: Browser wars). At one point he addressed the entire room: "How many of you use Intel-based PCs in this audience, not Macintoshes?" Most people in the room raised their hands. "Of that group who use PCs, how many of you use a PC without Microsoft's operating system?" All of the hands went down. He said to the Senate panel, "Gentlemen, that is a monopoly."

Before Netscape, Barksdale had worked as CEO of McCaw Cellular/AT&T Wireless and, before that, as Vice President and COO of FedEx. After departing Netscape, he founded The Barksdale Group, an investment and advisory group created for the purpose of helping Internet service companies. He currently sits on the Board of Directors of Time Warner and Mississippi Today, and was formerly a member of the Sun Microsystems board and the FedEx board (until 2018). President George W. Bush appointed him to the President's Foreign Intelligence Advisory Board in 2002.

Barksdale served on the board of myCFO.

Between March and July 2009, construction crews working for Barksdale's Spread Networks completed a nearly straight fiber-optic link between Chicago and New York City. By shaving 3 milliseconds off the previously fastest connection between these two trading centers, Barksdale, according to some industry insiders, can charge 8 to 10 times the going rate because any algorithmic trading algorithm not operating on his network is at a significant speed disadvantage. The line was built almost entirely with his personal funds and in secret lest a competitor attempt to build another line before he was able to finish it.

Personal life and philanthropy
He and his late wife, Sally, gave a US$5.4 million endowment to the University of Mississippi to help form the McDonnell-Barksdale Honors College. In January 2000, they gave US$100 million to the State of Mississippi to create The Barksdale Reading Institute, a joint venture with the Mississippi Department of Education and the state's public universities.

His wife, Sally Barksdale, died of cancer in 2003. He has three children and five grandchildren. To honor his deceased wife, Barksdale asked that the Honors College be renamed the Sally McDonnell Barksdale Honors College.

In 2005, he married Donna Kennedy Sones of Jackson, Mississippi. Between them they have six children and five grandchildren. Barksdale's latest gift, given in conjunction with his wife Donna, created the Mississippi Principal Corps at the University of Mississippi that will change the way the state's school principals are trained.

His brother, Rhesa Barksdale, is a federal judge on the U.S. Court of Appeals for the Fifth Circuit.

References

External links
 Biography at cisco.com
 Biographical Dictionary entry
 Biography at timewarner.com
 Entry at Biography.com

Netscape people
Living people
1943 births
University of Mississippi alumni
AOL people
Warner Bros. Discovery people
American corporate directors
Businesspeople from Jackson, Mississippi
American technology chief executives
American company founders
2008 United States presidential electors
American chief operating officers

James L. Barksdale


An Bromus aristatus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Karl Heinrich Koch, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ernst Gottlieb von Steudel. An Bromus aristatus in nahilalakip ha genus nga Bromus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bromus

Bromus aristatus


Djedinska planina je planina u Bosni i Hercegovini.

Zove se po selu Djedinu koje je na sjeveroistočnim obroncima.

Od središnjeg dijela masiva planine Konjuha odvaja ju rijeka Oskova na zapadu i sjeveru. S jugozapadne ju odvaja uvala kojom teče potok Studešnica. Južna je granica Djedinske planine preko prijevoja između uvale Studešnice i uvale Dubokog potoka, koja s južne strane dijeli Djedinsku planinu od jednog od krajnjih istočnih grebena Konjuh Javorja-Bandere. Na prijevoj sa strane Djedinske planine gleda vrh Butkovski krš, a sa strane Konjuha vrh Trošni kamen (977 m). Rijeka Gostilja koja teče između između Tareva i Stupara na jugu te Živinice na sjeveru predstavja istočnu granicu. Uz rijeku je napravljena magistralna cesta M18.

Orografski i geološki Djedinska planina i planina Smolin čine jedinstvenu cjelinu s Konjuhom, čijeg je masiva dio kao krajnji sjeveroistočni greben. Ipak, Djedinska planina ima razlike od geološkog sastava susjednog Konjuha i uz još neke razloge o njoj se govori kao o zasebnoj planini. Pripada sjeveroistočnom dinarskom pojasu, grupi planina istočne Bosne. Morfostrukturno je srednje visoka. Po sastavu je pretežno od karbonatnih stijena. Vapnenci i jurski kompleks na Djedinskoj planini su kontinuiranije rasprostranjeni i opisani su kao tvorevine srednjeg i gornjeg trijasa koje leže neposredno ispod dijabaz-rožnjačke formacije. Premda je velikim dijelom od vapnenaca i što je krševita, nema mnogo speleoloških objekata. Utvrdilo se postojanje tek četiriju jama manjih dimenzija te dvija pećina.

Pitanje najvećeg vrha bilo je predmetom zabuna. Na topografskim zemljovidima JNA kao najviši vrh obilježen je Božika na 1155 m . Pritom se previdjelo da su na istom grebenu u produžetku još dvije vîše kote. Jedna je neobilježena i bez navedene visine, uz područje Šuplji javor  koji bi po izohipsama trebao biti viši od 1180 m. Drugi je vrh visine od 1177 m (1156 m) na predjelu Suho drvlje tj.Suhodrvlje . Božika je najviša točka Konjuha.

Bogato je lovnom divljači i ovdje je lovište Djedino Dubrava. Divljač koju se može naći je srna, zec, divlja svinja, mrki medvjed, tetrijeb, lještarka, šumska šljuka, golub dupljaš, lisica, kuna bjelica i zlatica, divlja mačka i vuk.

Izvori

Planine u Bosni i Hercegovini

Djedinska planina


Worringen Muharebesi, günümüzde Belçika sınırları içinde yer alan Limburg'un dükü IV. Walram von Limburg'un 1280 yılında ölümü ile bölgede ortaya çıkan iktidar çekişmesinin 1288'de silahlı çatışmaya dönüşmesidir. Savaşı kaybeden Köln dükleri ve müttefiklerinin etki alanı daralmıştır. Buna karşılık Limburg'un Brabant hanedanının topraklarına katılması, bölgedeki birçok ülke açısından kalıcı etkilere sahip olmuştur.

Hollanda'nın muharebeleri
Belçika'nın muharebeleri
Kutsal Roma İmparatorluğu'nun muharebeleri
Orta Çağ'da çatışmalar
Renanya tarihi
1288'de Avrupa
1288'de çatışmalar

Worringen Savaşı