The Bituriges Cubi (Gaulish: Biturīges Cubi) were a Gallic tribe dwelling in a territory corresponding to the later province of Berry, which is named after them, during the Iron Age and the Roman period. They had a homonym tribe, the Bituriges Vivisci, in the Bordelais region, which could indicate a common origin, although there is no direct evidence of this.

Name
They are mentioned as Bituriges by Caesar (mid-1st c. BC), Bitoúriges oi̔ Kou͂boi (Βιτούριγες οἱ Κοῦβοι) and Koúbois Bitoúrixi (Κούβοις Βιτούριξι) by Strabo (early 1st c. AD), Bituriges ... qui Cubi appellantur by Pliny (1st c. AD), and as Bitoúriges oi̔ Kou͂boi (Βιτούριγες οἱ Κοῦβοι) by Ptolemy (2nd c. AD).

The Gaulish ethnonym Biturīges means 'kings of the world', or possibly 'perpetual kings'. It derives from the stem bitu- ('world', perhaps also 'perpetual'; cf. OIr. bith 'world, life, age', bith- 'eternally', Old Welsh bid, OBret. bit 'world') attached to riges ('kings'; sing. rix). Whether the meaning 'perpetual' was already associated with bitu- in ancient Celtic languages or appeared later in Old Irish remains uncertain. In any case, the meaning 'world' probably emerged from the notion of 'living world, place of the livings', since the Proto-Celtic stem *bitu- derives from Proto-Indo-European *gʷiH-tu-, meaning 'life' (cf. Lat. vīta 'life', OCS žiti 'to live').

The city of Bourges, attested ca. 400 AD as civitas Biturigum ('civitas of the Bituriges', Bituricas in 844, Bituris in 1182), and the region of Berry, attested in 860 as pagus Biturigus ('pagus of the Bituriges'), are named after the Gallic tribe.

Geography

Their chief town during the pre-Roman era was the oppidum of Avaricum Biturigum (modern Bourges). Their dwelled west of the Aedui, south of the Carnutes and Cenomani, north of the Pictones, Lemovices and Arverni, and east of the Turones.

History
According to a legend recounted by Livy, the Bituriges ruled over all of Gaul ca. 600 BC. Faced with overpopulation in their homeland, the Biturigian king Ambigatus sent his sister's sons Bellovesus and Segovesus in search of new territories to settle. Segovesus headed towards the Hercynian Forest, while Bellovesus is said to have led the Gallic invasion of northern Italy. Many Greek ceramics and amphoras imported from Massalia, as well as local productions of fine art pottery dated to the second part of the 6th century BC were found on the site Bourges, which, according to historian Venceslas Kruta, gives archeological credit to the essence of the tradition reported by Livy evoking the power of the people of the region well before his own time.

In the 1st century BC, the Bituriges Cubi were client of the Aedui as part of their confederation headed. During the Gallic Wars, they supported the Arverni in their fight against Caesar, and suffered great losses in the siege of their oppidum named Noviodunum, followed by their chief town Avaricum in 52 BC, the only oppidum in their territory spared by the scorched-earth tactics of Vercingetorix. They also took part in the defence of Alesia during the siege of the oppidum by the Romans. After the defeat of Vercingetorix, Rome had to suppress a Gallic revolt in the territory of the Bituriges in 51 BC. Their submission to Rome was reportedly quick, and they asked Caesar to intervene against their neighbours the Carnutes only a few weeks later.

Legacy
A passage from Livy, summa imperii penes Biturges ('all the power in the hands of the Bituriges'), has become the motto of the city of Bourges.

See also
 List of peoples of Gaul
 Saint-Benoît-du-Sault

References

Primary sources

Bibliography

Gauls
Tribes in pre-Roman Gaul
Tribes involved in the Gallic Wars
Historical Celtic peoples

Bituriges Cubi


Sanfotsi (kinesisk: 三 佛 齊; pinyin: Sānfóqí), også skrevet som Sanfoqi, var en velhavende handelsvælde i Sydøstasien nævnt i kinesiske kilder dateret fra Song-dynastiet omkring det 12. århundrede. I 1918 konkluderede George Cœdès, at kinesiske former for San-fo-ts'i (Sanfoqi), Fo-ts'i (Foqi), Fo-che (Foshi), Che-li-fo-che (Shilifoshi) modsvarede arabisk sribuza, der kan rekonstrueres som Śribhoja, alle er navne der henviser til Srivijaya-imperiet, der ligger i Palembang, Sydsumatra, i det nuværende Indonesien.

Ifølge kinesiske kilder var Sanfotsi et imperium, der kontrollerede mange områder i Malaccastrædet, det østlige Sumatra og på Malayahalvøen. Det var angiveligt et stort thalassokrati styret af en overkonge, der udøvede suverænitet over flere stater, der var lydstater under Sanfotsi. Selv om nogle betragter Sanfotsi som henvisende til selve Palembang, mener andre forskere, at dets territoriale udstrækning var større.

Omtale i kilder

Sanfotsi som stat er omtalt i mange skriftlige kilder, hvoraf hovedparten er fra kinesiske kilder som de kinesiske annaler, Chu-fan-chi skrevet af Chau Ju-kua og Ling-wai Tai-ta af Chou K'u-fei (Kinesisk: 周 去 非; pinyin: Zhōu Qùfēi; Wade-Giles: Chou Ch'ü-fei). Uddrag her oversat af Hirth og Rockhill:

Chu-fan-chi

"Sanfotsi ligger mellem Chon-la (Cambodja) og She-po (Java). Dens styre strækker sig over femten chou (provinser eller byer). Det ligger lige syd for Tsu'an-chou.
Om vinteren, med monsunen, sejler du lidt mere end en måned og kommer så til Ling-ya-mon, hvor en tredjedel af de forbipasserende købmænd sejler ind, før de kommer ind i Sanfotsis land.
En stor del af befolkningen hedder P'u. Folkene lever enten spredt uden for byen eller på vandet på flåder af brædder, der er dækket af rør, og disse er fritaget for beskatning.
De er dygtige til at kæmpe på land eller vand. Når de er ved at forberede krig mod en anden stat, samles de og sender en sådan styrke som forholdene kræver. De udnævner førere og ledere, og alle leverer deres eget militærudstyr og de nødvendige forsyninger. Når de møder fjenden og trodser døden, har de ikke deres ligestillede blandt andre nationer.
I det meste af året er klimaet varmt, og der er kun lidt koldt vejr. Deres husdyr er meget ligesom dem i Kina.
De har vin fremstillet af blomster, kokosnødder og vin af betelnødder og honning, alle gærede, men uden nogen form for gær, men de er så berusende at drikke."

Ling Wei-tai-ta

"Sanfotsi ligger i det sydlige Ocean (Sydkinesiske Hav). Det er den vigtigste anløbshavn for udlændinge på deres sejlruter fra landene Toupo i øst og fra landene i Ta-shi (araberne) og Ku-lin (Quilon) mod vest; de sejler alle igennem landet på vej til Kina.
Landet har ingen naturlige produkter, men folk er dygtige til at kæmpe. Når de forbereder sig til at kæmpe, dækker de deres kroppe med et lægemiddel, der forhindrer sværd i at såre dem. Ved kamp på land eller på vand overgår de dem ikke i angreb af angreb; selv ku-lin folk kommer efter dem. Hvis noget udenlandsk skib, der passerer dette sted, ikke skulle sejle i havn her, vil en væbnet flåde sikkert komme ud og dræbe dem til sidste mand.
Dette land har en stor forretning af næsehorn, elefanter, perler og medicinske aromater. Det er en skik hos dette folk at gøre træflåder til at flyde på vandet og leve på dem."

Fortolkninger

Den etablerede teori har konkluderet, at Sanfotsi er identisk med Srivijaya. Srivijaya blev omtalt i ældre kinesiske kilder som Shi-li-fo-shi (室 利 佛 逝, også forkortet som fo-shi), hvilket er en omtrentlig fonetisk gengivelse, men ændret til San-fo-qi i slutningen af Tang-dynastiet. San betyder "tre" på kinesisk, derfor kan udtrykket læses som "de tre vijayaer" (nærmest: bystater); dette er blevet foreslået som kinesisk anerkendelse af, at det ikke var et centraliseret imperium på noget tidspunkt i dets historie.

Andre historikere forsøgte dog at henlægge dets beliggenhed til et andet sted. Den filippinske historiker Paul Kekai Manasala har foreslået, at Sanfoqi henviser til, at det var et førspansk filippinsk statsnavn Sambali. Han hævdede, at kilderne antyder, at Sanfotsi var placeret syd for Kina og faktisk var syd for havnen i Tsuan-chou. Da Filippinerne er det eneste område, der ligger lige syd for havnen i Tsuan-chou og har flere stednavne som Lingmayon (Lingayen ) og Poni (Panai), der kan passe til nogle af stednavne i kilderne, kan det derfor passe til beskrivelsen.

Nogle thailandske historikere, som Chand Chirayu Rajani, som er enig i identificeringen af Sanfoqi med Srivijaya, mener, at det henviser til Chaiya-distriktet i Thailand i stedet for til Palembang.

Noter

Thailand
Filippinerne

Sanfotsi


Pinus serotina, the pond pine, marsh pine or pocosin pine, is a pine tree found along the Southeastern portion of the Atlantic coastal plain of the United States, from southern New Jersey south to Florida and west to southern Alabama. This pine often has a crooked growth pattern and an irregular top and grows up to  high, rarely to .

The needles are in bundles of three or four, and  long. The almost round cones are  long with small prickles on the scales. Its cones are usually serotinous, requiring fire to open. The pond pine is found in wet habitats near ponds, bays, swamps, and pocosins. Often found among long leaf pines due to their high flammability and the pond pines need for fire to germinate.

The species name serotina is derived from the persistently unopened cones that may remain closed for several years before they release their seeds; the opening is often in response to forest fires.

At the north end of its range, it intergrades and hybridizes with pitch pine (P. rigida); it is distinguished from that species by the longer needles and on average slightly larger cones. Some botanists treat pond pine as a subspecies of pitch pine.

References

serotina
Trees of the Southeastern United States
Trees of the Northeastern United States
Least concern flora of the United States
Trees of the United States

Pinus serotina


Le dème d'Antigonídes, en  / Dímos Antigonidón, est un ancien dème du district régional d'Imathie en Macédoine-Centrale en Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du dème compte .

Le dème est fusionné, en 2010, dans celui d'Alexándria.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Macédoine-Centrale

Antigonídes


La Coupe romande est un tournoi de football annuel opposant les équipes de première et deuxième division de Suisse romande durant la période hivernale. Elle est organisée entre 1961 et 1965.

Histoire
L'idée de cette nouvelle compétition vient de l'entraîneur de Servette et s'inspire de la Coupe tessinoise. Elle est adoptée le  par les présidents et entraîneurs de neuf clubs romands (Servette, Lausanne, Urania Genève, Yverdon, Vevey, Sion, Martigny, Cantonal Neuchâtel et Fribourg) réunis à Lausanne.

En 1964, sept équipes de première ligue sont intégrées à la compétition.

L'édition 1967 est annulée faute d'un nombre suffisant de participants.

Palmarès

Palmarès par édition

Palmarès par club

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Suisse romande
 Football en Suisse

Liens externes
 Coupe Romande : résultats, RSSSF

Compétition de football disparue en Suisse
Suisse romande
Compétition fondée en 1961
Compétition sportive disparue en 1965

Coupe romande de football


අතිපූජ්‍ය කිරිබත්ගොඩ ඤාණානන්ද ස්වාමීන් වහන්සේ මහමෙව්නාව භාවනා අසපුවේ නිර්මාතෘන් වහන්සේ යි.

ආධ්‍යාත්මික චරිතාපදානය

අති පූජනීය කිරිබත්ගොඩ ඤාණානන්ද ස්වාමීන්වහන්සේ උපත ලැබුවේ, ක්‍රිස්ටි කබ්‍රාල් සහ වයලට් පෙරේරා යන දෙමාපියන්ට දාව රෝමානු කතෝලික පවුලකය. එම හිමියන්ගේ උපත පසු පස ආ සිදුවීම් දාමය ආශ්චර්ය ජනකය; එය අවසන් වූයේ එ හිමියන් ගේ උපතින් සය මසක් ඉක්මවූ තැන මුලු පවුලම බුදු දහම වැළඳ ගැනීමෙනි. ඒ නිසාම එ හිමියන්ට බෞද්‍ධ අධ්‍යාපනයක් ලැබීමට හැකි පරිසරයක් සැකසිණි.

1979 මාර්තු 26 දින (එනම් වයස 17 දී) පූජ්‍ය දඹගස්ආරේ ශ්‍රී සුමේධංකර සහ පූජ්‍ය දික්වැල්ලේ පඤ්ඤානන්ද ස්වාමීන් වහන්සේලා යටතේ සේරුවවිල දී පැවිදි බිමට පිවිසි උන් වහන්සේ , සම්ප්‍රදායික බෞද්‍ධ ශාස්ත්‍රීය අධ්‍යාපනයක් ලැබ ශ්‍රී ජයවර්ධන විශ්ව විද්‍යාලයට පිවිසුන හ. තමන් සොයන දෙය මෙම පසුබිම තුළ නොලැබෙන බව වටහාගත් උන් වහන්සේ කළේ , විශ්ව විද්‍යාල අධ්‍යාපනය අතහැර භාවනා අසපු සහ ආරාම ඇසුරු කරමින් නිවැරදි දහම් මග සොයා යෑමයි.

වසර ගණනාවක් බුදු දහම ප්‍රගුණ කොට දහම් සේවාවේ හැසිරෙමින් සිටි උන් වහන්සේ, පූජ්‍ය කොටපොල අමරකිත්ති ස්වාමීන් වහන්සේ ගේ ආශිර්වාදය මැද, 1999 දී පොල්ගහවෙල වඩුවාවෙහි මහමෙව්නාව අරඹන්න ට යෙදිනි. ඤාණානන්ද ස්වාමීන් වහන්සේ ගේ මග පෙන්වීම යටතේ මහමෙව්නාව නොනැවතී ව්‍යාප්ත වෙමින් පවතී (මෙ වනවිට මහමෙව්නාව අසපු සංචිතය කැනඩාව, ඇමෙරිකා එක්සත් ජනපදය ඕස්ට්‍රේලියාව ආදී රටවල් විශාල ප්‍රමාණයක පැතිරි පවතින අතර  සිරිලක පුරා විහිදුණු අසපු ශාකා 40 කට වැඩි ප්‍රමාණයකින් සමන්විත වේ).

ඉගැන්වීම්

බාහිර සබැඳි
මහමෙව්නාව
 බ්ලොග් අඩවිය
 නිල වෙබ් අඩවිය

වෙනත්

චරිත කතා
බුදු දහම
ශ්‍රී ලාංකික භික්ෂූහූ
හිමිවරුන්
ලාංකික සිංහලයෝ
මහමෙව්නාව භාවනා අසපුව

කිරිබත්ගොඩ ඤාණානන්ද හිමි


Gerber ist ein Familienname der Gemeinde Langnau im Emmental.

Geschichte
Der Name Gerber ist in Langnau stark verbreitet und erscheint in den Quellen spätestens im ausgehenden 16. Jahrhundert. Besondere Verbreitung ist in der frühen Neuzeit im Gohlgraben, mit den Höfen Baumgarten, Giebel, Hapbach, Lohngrat und Bluttenried, festzustellen. Die Gerber sind im Gohlgraben mit den Familien Blaser, Bürki, Grimm, Röthlisberger u. a. verschwägert. Eine genaue Filiation oder ein umfassender Stammbaum ist aufgrund der Häufung des Namens und der Quellenlage unmöglich.

Einige Gerber von Langnau waren in der frühen Neuzeit Täufer, die teilweise des Landes verwiesen wurden. Mennoniten aus dem Geschlecht der Gerber von Langnau haben sich auch im Berner Jura angesiedelt (etwa in Mont-Tramelan).

Hapbach-Gerber
Niklaus Gerber (1767–1830) erwarb 1801 von Christian Jakob den Hof Hapbach. Seine Söhne begründeten die heutigen drei Hapbach-Zweige in Thun, in Bern und Grosshöchstetten.

Zweig Thun
Die Brüder Christian (1786–1842) und Johann Gerber gründeten 1836 in Langnau den Käse-, Fell- und Lederhandel Gerber & Co., aus welchem in Thun 1975 die Gerberkäse AG hervorging.

Walter Gerber und Fritz Stettler fanden eine Möglichkeit, Hartkäse unter feuchtwarmen Klimabedingungen haltbar zu machen. Das Schmelzkäse-Verfahren ermöglichte zudem eine sinnvolle Verwertung für Emmentalerkäse. Der Schmelzkäse fand ab 1911 in Schachtelportionen (Gerberkäsli) und der 1936 entwickelte Doppelrahmfrischkäse (Gala) nach einiger Verzögerung zuerst in tropischen Gebieten, später auch in Europa und der Schweiz regen Absatz als Zwischenverpflegung für Freizeitaktivitäten und Proviant in den Armeen. Gerberkäse entwickelte ab 1960 das Fertig-Fondue (Gerber-Fondue) und erschloss sich damit ein neues Absatzfeld. Der Erfolg des Fertig-Fondue ermöglichte auch eine bessere Verwertung der ab den 1950er Jahren rasch steigenden Hartkäseproduktion. Im Jahr 2002/2003 kaufte Emmi AG die Firma Gerberkäse AG auf, 2009 wurde der Produktionsstandort Thun geschlossen.

Zweig Bern
Der Langnauer Spitalverwalter Niklaus Gerber (20. Januar 1788 – 5. Februar 1850) zog nach Bern als Verwalter des Äusseren Sulgenbachgutes des Carl Friedrich von Tscharner (1772–1844). Ab 1834 handelte er zudem mit Käse. Dessen Sohn Samuel Gerber (23. August 1813 – 13. Dezember 1878) kaufte das Stadtbachgut in Bern und erwarb 1865 das bernische Burgerrecht. Er und seine Nachkommen gehören der Gesellschaft zu Kaufleuten an.

Zweig Grosshöchstetten
Michael Gerber (1793–1862) blieb als Jüngster auf dem Hapbach. Niklaus Gerber (1819–1887), einer seiner Söhne, wurde Metzger und liess sich in Thun nieder. In der zweiten Generation war Christian Gerber (1862–1925) Inhaber des Geschäfts. Dessen Söhne Rudolf Gerber (1889–1959) und Hans Gerber (1893–1966) leiteten die zum Grossbetrieb Chr. Gerber Söhne AG (später auch unter dem Namen GEGRO) herangewachsene Metzgerei als dritte und die Brüder Oswald Gerber (1912–1957), Ulrich Gerber (1914–1995) und Niklaus Gerber (* 1915) als vierte Generation. Markus Gerber (* 1946) stand in fünfter Generation an der Spitze der Grossmetzgerei, die ihren Betrieb einstellte und heute als Gerber Immobilien AG weiterbesteht.

Personen
 Rudolf Gerber (1928–2019), Jurist, Bundesanwalt

Zweig Thun
 Niklaus Gerber (1820–1850), Gastwirt zum Falken in Thun
 Niklaus Gerber (1850–1914), Chemiker, Gründer der Gerber Instruments
 Max Gerber (1887–1949), Theologe und Sozialdemokrat
 Walter Gerber (1879–1942), Käsehändler, Schmelzkäseerfinder und Hersteller, Begründer der Gerber AG.
 Walo Niklaus Gerber (1881–1949), Rennreiter, Sportflieger
 Viktor Gerber (1891–1949), Chemiker, verheiratet mit Traute Carlsen

Zweig Grosshöchstetten
 Niklaus Gerber (1819–1887), Begründer der Grossmetzgerei Gerber

Wappen
Die Langnauer Gerber führten in der Neuzeit verschiedene Personenwappen. Die Hapbach-Gerber führen seit der Mitte des 19. Jahrhunderts einheitlich einen schräglinks in Silber und Schwarz geteilten, schreitenden Steinbock in gewechselten Farben. Die Hapbach-Linie übernahm damit das Wappen der aus Zürich stammenden, 1643 in Bern als Ewige Einwohner aufgenommene Glockengiesser-Familie Gerber, die 1833 ausstarb. Varianten dieses Wappens sind auch für Gerber aus St. Gallen und in Graubünden bekannt.

Archive
 Familienarchiv Gerber (Burgerbibliothek Bern)

 Stammbaum Gerber von Langnau (Staatsarchiv des Kantons Bern)
 Nachlass Eduard Gerber (Staatsarchiv des Kantons Bern)
 Nachlass Renata Egli-Gerber (Staatsarchiv Thurgau)
 Firmenarchiv Gerberkäse AG (Archiv für Agrargeschichte; PDF; 606 kB)
 Dokumentensammlung Hans Gerber (1893-1966) (Schweizerisches Wirtschaftsarchiv)

Literatur
 Alex Capus: Patriarchen. Zehn Portraits. Knaus, München 2006, ISBN 978-3-8135-0273-2; btb, München 2008, ISBN 978-3-442-73757-4, S. 153–168 (über Walter Gerber).
 125 Jahre Metzgerberuf in der Familie Gerber 1836–1961, 75 Jahre von der kleinen Landmetzgerei zum Grossbetrieb 1886-1961, 40 Jahre Chr. Gerber Söhne Grosshöchstetten – 1921–1961. Herausgegeben von Chr. Gerber Söhne AG, Grosshöchstetten 1961,
 Hans Gerber: Zähjs Holz. Sunntig und Wärchtig, Freud und Leid. Chly öppis vo üsne Vorfahre.  Zähjs Holz us em Ämmetal. Selbstverlag, Gümligen 1962, .
 Gerber gestern – Gerber heute. Herausgegeben von Gerberkäse AG, Thun 1985 .

Weblinks
 Verbreitung des Namens Gerber in der Schweiz auf www.verwandt.ch

Einzelnachweise

Burgerliches Geschlecht (Bern)
Langnau im Emmental

Gerber (Langnau)


En sociologie, la normalisation est un processus social par lequel des idées et des actes finissent par être perçus comme « normaux » et tenus pour acquis ou « naturels » dans la vie quotidienne. Divers comportements humains sont accueillis comme relevant de la normalité, comme pleurer la perte d'un être cher, éviter le danger et s'abstenir d'anthropophagie.

Selon Michel Foucault

Le concept de normalisation est présent dans les travaux de Michel Foucault, en particulier dans Surveiller et punir, dans le cadre de sa vision du pouvoir de surveillance. Dans les propos de Foucault, la normalisation repose sur la construction d'une norme comportementale idéalisée  et les personnes sont récompensées pour leur adéquation à cet idéal, ou châtiées si elles en dévient. Selon Foucault, la normalisation s'inscrit dans un ensemble de tactiques visant à exercer un contrôle social maximal avec un coût minimal de force, ce que l'auteur appelle le « pouvoir disciplinaire ». La pratique du pouvoir disciplinaire émerge au cours du  puis elle s'étend abondamment dans les casernes militaires, les hôpitaux, asyles, écoles, usines, bureaux (etc.) et devient une pierre angulaire de la structure sociale des sociétés modernes.

Dans Sécurité, territoire, population, discours prononcé en 1978 au Collège de France, Foucault propose la définition suivante de la normalisation :

Théorie du processus de normalisation
La  est une  utilisée principalement en sociologie médicale et dans les études des sciences et technologies pour offrir un cadre permettant de comprendre les processus sociaux par lesquels de nouvelles manières de penser, de travailler et de s'organiser sont régulièrement intégrée dans le travail quotidien. La théorie du processus de normalisation émane des études empiriques sur l' dans le domaine des soins, principalement pour l'évaluation des  complexes.

Influences sur le comportement

Dans un monde en évolution constante, de nombreux facteurs peuvent affecter la situation d'un individu. Les influences sociales, comme les expériences passées, l'environnement, la force mentale, la vigueur physique, l'entourage ou les médias peuvent produire leurs effets sur le comportement d'une personne. Une personne peut choisir de laisser certains facteurs l'influencer. Cette attitude déterminer si l'individu est capable  de prendre une décision rationnelle. Certaines personnes, qui acceptent d'être influencées dans leurs choix, ne parviennent pas à saisir les conséquences de leurs actes.

Humeur et affects

Les gens peuvent agir sous l'influence de leurs humeurs. Le jugement et le  d'une personne dépendent de son humeur. Une humeur négative peut affecter la productivité d'une personne, ce qui se reflétera dans ses performances. En revanche, une humeur positive peut rendre une personne plus active et productive.

Développement des enfants

Les enfants développent leur comportement en se référant à leur famille, à leurs amis et aux médias. Un enfant ne sait pas toujours s'il agit selon ou contre les conventions. Les jeunes ont besoin d'apprendre, par l'expérience, si leurs actions sont convenables ou non. Il revient aux parents d'enseigner aux enfants si un comportement est socialement acceptable ou inacceptable. À mesure que l'enfant grandit et devient un jeune adulte, son comportement est largement influencé par ses amis. Il devient plus difficile pour les parents de dicter la bonne conduite à leur enfant.

Role models

Les adolescents et les jeunes adultes se réfèrent souvent à des role models, d'après lequel ils agissent, s'expriment, s'habillent et se conduisent. Cette référence peut aussi bien être négative que positive. Les role models peuvent produire une influence positive si le jeune est incité à s'appliquer pour réussir dans sa vie. Les role models positifs sont des personnes qui surmontent des obstacles, inspirent autrui et remportent des victoires. Néanmoins, les role models négatifs peuvent conduire à des comportements néfastes comme le harcèlement, l'usage de drogues ou la triche, ce qui provoquera un échec de la personne influencée. Ces jeunes adultes risquent d'apprendre à éviter les problèmes au lieu de les régler.

Exemples de comportement normal

Homosexualité

Au , l'homosexualité n'était pas perçue comme un comportement normal et les personnes éprouvant une attirance pour les représentants du même sexe étaient considérées comme différentes ; elles subissaient de graves discriminations. Au fil des ans, l'homosexualité est devenue mieux accueillie dans des pays comme les États-Unis, le Canada, etc.

Rire

Le rire est un indice d'acceptation sociale et de confiance dans un groupe. C'est pour cette raison que le rire est souvent contagieux et qu'il est inhabituel de voir une personne rire seule.

Notes et références

Articles connexes
 Fenêtre d'Overton
 Sollicitation d'enfants à des fins sexuelles
 Légitimation
 Culture du viol

Théorie sociologique

Normalisation (sociologie)


(بالإنجليزية: Clavulanic acid) هو مثبط بيتا-لاكتاميز (بالإنجليزية:beta-lactamase) الذي تفرزه بعض البكترياالمقاومة للمضَادات الحيوية التي تحتوى على نواة البيتالاكتام كالبنيسيللين والأموكسيسيلين.و هو ينتمى لمجموعة الكلافام(بالإنجليزية: clavam) ويساهم حامض الكلافولينيك مع الاموكسيسيلّين في القضاء على الجراثيم ايجابية الغرام وسالبة الغرام بشكل فعال بالرغم من عدم قابليته على مقاومة البكتريا لوحدهِ فهو لا ينتمى إلى المضَادات الحيوية لفقدانهِ الاّلية المضَادة للبكتريا ولا يوجد لهُ أي خليط موجود سوى مع الأموكسيسيلّين ويعرف باسم كو-أموكسيكلاف الذي يعرف تجاريا باسم أوجمنتين والذي تنتجهُ شركة جلاكسو سميث كلاين التي كانت تعرف سابقا باسم بيتشام.

هذا الخليط يستخدم قي مقاومة العديد من الميكروبات مثل (العنقوديات -العقديات-الكليبسيلا -الاشريكية القولونية-المستدمية النزلية-النيسريا-الشيغيلا -السالمونيلا).

المصادر
الاسم مشتق من ستربتوميسس clavuligerus، التي تنتج حمض الكلافولانيك
.
حمض الكلافولانيك هو الناتج الحيوي صناعيا من الأحماض الأمينية ارجينين والسكر جليسيرألدهيد 3 فوسفات.

التاريخ
اكتشف حمض الكلافولانيك مجموعة من العلماء البريطانين حوالي سنة 1974-1975، وكانوا يعملون في شركة أدوية بيتشام. وبعد عدة محاولات، قدمت شركة بيتشام إلى منح حقوق اختراع الدواء لأجل حماية الدواء في عام 1981، وحسب براءات الاختراع الأمريكية المرقمة 4525352، 4529720، 4560552 في عام 1985.

الأعراض الجانبية

من الأعراض الجانبية الشائعة :
ألم في البطن، الإسهال، الغازات، الصداع، حرقة، الغثيان، التقيؤ، طفح جلدي، الإسهال السمية الكبدية تكون أكثر تواتراً مما بالاموكسيسيللين،.

يمكن أن يحصل إسهال كما ورد في التقارير عن التهاب الكلوة الخلالي، قلة العدلات وقلة الصفائح الدموية.
الجرعات المفرطة: يمكن أن يسبب الإفراط بالجرعة اختلاجات، شلل، وحتى وفاة.
التراكيز المفرطة في الدم يمكن تخفيضها بديال الدم.
.

الأستخدامات الطبية أو العلاجية
يستخدم حامض الكلافولينيك مع الأموكسيسيلين في الاستطباب من الامراض التالية:
 انتانات المجاري التنفسية العلية
 انتانات المجاري التنفسية السفلية
 انتانات الجلد والانسجة الرخوة
 انتانات المجاري البولية والتناسلية
 انتانات (تجرثم الدم -التهاب الصفاق - التهاب العظم والنقي)
 انتانات ما بعد العمليات الجراحية

آلية التأثير
يقوم بتثبيط انزيم البيتا لاكتاماز وذلك بارتباطه به تنافسيا مع الأموكسيسللين بسبب التشابه بينهما في الشكل الكيميائي

انظر أيضاً
 2-إيثيل هكسانوات البوتاسيوم

المراجع

أحماض
أدوية أساسية حسب منظمة الصحة العالمية
علم الأدوية
مثبطات بيتا-لاكتاميز

حمض الكلافولينيك


Ford Puma este un SUV crossover subcompact (segmentul B) comercializat de Ford din 2019. Este considerat un echivalent SUV al Fiestei de generația a șaptea. Vehiculul este disponibil doar pentru piețele europene, australiane și asiatice, vânzările începând în Europa din 2019 și de la sfârșitul anului 2020 pe celelalte piețe. Pe piața europeana, Puma este pozitionat deasupra lui EcoSport si sub Kuga.

Puma este oferit cu un motor pe benzină de 3 cilindri turbo EcoBoost, cu o cilindree ușoară, de 1,0 litri, cu sistem de pornire integrat, care utilizează energia din sistemul de frânare pentru a încărca bateria litiu-ion de 48 volți, pentru a crește cuplul și emisii mai reduse. Puterea este evaluată la 153 CP (155 CP) și 240 N⋅m (180 lb⋅ft), cu un plus de 50 N⋅m (37 lb ft) de la sistemul integrat de pornire.

Ford a anunțat că modelul Puma va primi o versiune electrică, producția urmând să înceapă la Craiova în 2024.

Galerie foto

Referințe

Legături externe
 Site oficial

Puma

Ford Puma (2019)


Kinder High School for the Performing and Visual Arts (Kinder HSPVA, HSPVA or PVA) is a secondary school located at 790 Austin Street in the downtown district of Houston, Texas. The school is a part of the Houston Independent School District.

The school provides education for grades nine through twelve. The school is divided into six departments: instrumental music, vocal music, dance, theater (including technical theater), visual arts, and creative writing.

HSPVA was placed as the top school in the Greater Houston Area by Children at Risk's 2009 annual ranking of high schools, and it has continued to be ranked as an "A" grade or higher by Children at Risk. Since 2003, HSPVA has had eight students named US Presidential Scholars in the Arts (Presidential Scholars Program) by the US Department of Education as selected by the National YoungArts Foundation (YoungArts).

As a Magnet school, HSPVA does not automatically enroll students from the surrounding neighborhood; the surrounding neighborhood is zoned to Northside High School.

Art areas
There are six art areas: vocal music, instrumental music, dance, theatre, visual art, and creative writing. There are subdivisions within some of these art areas. Instrumental Music breaks down into band, orchestra, jazz, mariachi, and piano. Theatre breaks down into musical theatre, acting, and technical theatre.

History

HSPVA was established in 1971.

HISD chose Ruth Denney as the school's founding director. The district asked Denney to choose between three potential sites: W. D. Cleveland Elementary School, Montrose Elementary School, and the former Temple Beth Israel building. After touring them, Denney selected the temple building and in May 1971 the final plans for HSPVA were presented to the school board.

Parents rallied against a planned move to Timbergrove Manor due to its lack of proximity to Downtown Houston, artist landmarks, and the Houston Museum District, even though the district had already paid $500,000 for planning as of 1979. The school moved to 4001 Stanford Street, the site of the former Montrose Elementary School, in 1982. The cost was $1.3 million, and the HISD board had given the green light to the move the previous year. Keith Plocek of the Houston Press wrote that partly due to the 9th grade being reassigned to the high school level in 1981, "The building on Stanford Street was overcrowded from the get-go" as the facility was only intended for grades 10-12. The HSPVA Friends booster club stated an intention to raise funds to recoup the money used for the Timbergrove site planning; according to the group, the district and HSPVA Friends had conflicting interpretations of their accord in the said recouping, and Plocek stated "The Friends never really paid much of the bill".

By the late 1990s parents advocated for another move due to overpopulation, but again rejected the idea of the Timbergrove site due to the lack of proximity. In the 1990s, there was a proposal to move HSPVA to the Bob R. Casey Federal Building in Downtown Houston. HISD later proposed moving the school near the Gregory-Lincoln Education Center in Houston's Freedmen's Town Historical District in the Fourth Ward. HISD officials agreed to pursue a relocation at that time as Friends of HSPVA agreed to raise about 50% of a projected $30 million cost to develop a new site; otherwise HISD officials were reluctant to promote building a new HSPVA when there were schools with campuses in much worse repair.

The Fourth Ward building would have included a 2000+ seat state-of-the-art theater, updated facilities and possibly a recording studio.  Construction was temporarily delayed due to the discovery of a possible American Civil War-era cemetery. In June 2007, the project page for the building displayed "CANCELLED." The site that was to have the new HSPVA instead has the new Carnegie Vanguard High School.

Naming discussion
On October 13, 2016, the Houston Independent School District Board of Trustees voted 7 to 2 to accept a naming rights contract from the Kinder Foundation for a $7.5 million for capital improvements to the new facility. The school's name was to become Kinder High School for the Performing and Visual Arts when the school moved to the new downtown location. The Kinder funds provide primarily upgrades to theater equipment and some performance spaces, such as outfitting the mini-theater.

The contract was approved by the school board after the Kinder Foundation said it would withdraw the funds if the board did not vote, six days after the public announcement of the deal.

One HISD board member, Jolanda Jones, spoke against the deal, arguing that it was selling out the rights to name a school and that HISD was not giving attention to the non-specialty schools in the district. Jones and Diana Davila were the only board members to vote against the deal. Most speakers at the board meeting, including community members and HSPVA students and parents, supported the deal (17 speakers in favor, 11 against).

In April 2017, in response to a petition asking the Kinders to give the name back, Richard Kinder wrote to the superintendent of Houston Independent School District. Citing negative controversy, he offered to release the naming rights, but did not suggest or request the school's name be restored.  By contract, the name change became effective when the new downtown campus was occupied.

New campus
In January 2019, HSPVA moved from its Montrose campus to the downtown site at 790 Austin Street. The former campus now houses the Arabic Immersion Magnet School.

Demographics
The demographics for the 2017 - 2018 school year are listed below.

 Anglo white students made up less than 50% of the student body, and the three ZIP codes with the highest numbers of students in HSPVA included Meyerland, Montrose, and the West University areas. The HSPVA student body had a higher percentage of Anglo white students than that of HISD as a whole. That year 15% of the students were low income. HSPVA historically had higher rates of minority enrollment as it had affirmative action policies, but these policies were withdrawn after 1997.

Campus
A block in Downtown Houston is the new location for HSPVA. It formerly housed Sam Houston High School; at a later point the building housed the HISD headquarters. The building is five stories and  in size, at a cost of $88.4 million. Gensler Architects designed the building. Groundbreaking occurred on December 14, 2014.

The previous campus was on Blocks 12 and 13 of the Lockard Connor and Barziza Addition, in Montrose. , many students practiced their creative arts in the school hallway due to the small size of the campus. Many Montrose-area residents attended performances even though they do not have children enrolled in the school. Students sometimes traveled to area cafes and restaurants after the official end of the school day but before additional rehearsals.

Admissions patterns
HSPVA has no actual feeder patterns. Since it is a magnet school it takes students from all over HISD,  and from districts outside of HISD.

HSPVA takes students from many HISD middle schools. In addition, some students who are enrolled in private schools in the 8th grade, such as St. Mark's Episcopal School, Presbyterian School, River Oaks Baptist School, John Paul II School, and Annunciation Orthodox School, choose to go to HSPVA for high school.

Notable alumni

 Jay Alexander (magician mentalist)
 Lisa Hartman Black (actress)
 Kevin Cahoon (Broadway Performer)
 Susan Choi (novelist)
 Tamarie Cooper (Playwright and Performer)
 Bryan-Michael Cox (Grammy Award-winning songwriter/record producer)
 Chris Dave (drummer)
 Tamar Davis (singer and actress)
 Ryan Delahoussaye (member of the rock band Blue October)
 Brett Deubner (Violist)
 Mireille Enos (Actress)
 Michelle Forbes (Actress)
 James Francies (pianist and keyboardist)
 K. Todd Freeman (Stage Actor)
 Justin Furstenfeld (member of the rock band "Blue October")
 Robert Glasper (Grammy Award-winning Jazz Musician)
 Bianna Golodryga (TV journalist)
 Chachi Gonzales (Dancer, Choreographer)
 John Gremillion (voice actor in anime films)
 Tim Guinee (Actor)
 Eric Harland (Jazz Drummer)
 Everette Harp (Jazz musician)
 Sara Hickman (Singer and songwriter)
 Lance Hosey (Award-winning architect and author)
 Cheryl Kelley (Photorealist painter)
 Autumn Knight (interdisciplinary artist)
 Beyoncé Knowles (Grammy Award-winning musician)
 Major R. Johnson Finley ("MAJOR.")
 LeToya Luckett (Grammy Award-winning musician)
 Ralphie May (Comedian)
 Adam Mayfield (An American actor, who has been portraying Scott Chandler on the ABC soap opera All My Children since April 2009.)
 Margarita Monet (founder of the band Edge Of Paradise)
 DeQuina Moore (Broadway Actress, Singer, Dancer)
 Jason Moran (jazz musician)
 Mike Moreno Jazz Guitarist
 Carli Mosier (Voice actress)
 Matt Mullenweg (Co-founder of WordPress)
 Renee O'Connor (Actress)
Lovie Olivia (Multidisciplinary artist)
Mark Payne (Emmy Award-winning makeup artist)
 Esteban Powell (Actor)
 Robh Ruppel (Illustrator)
 Kendrick Scott (Jazz musician)
 Ronen Segev (Classical Pianist)
 Mark Seliger (Photographer)
 Justin Simien (Filmmaker, Writer)
 Walter Smith III, (Jazz composer and saxophonist)
 Helen Sung (Professional musician)
 Leron Thomas (multi-genre composer, Jazz musician, vocalist, rapper)
 Devyn Tyler (Actress)
 Chris Walker (R&B Singer)
 Chandra Wilson (Emmy nominated Actress)
 Harris Wittels (Comedian, writer)
 Camille Zamora (Opera singer)
 Gwendolyn Zepeda (Poet)

References
 Gore, Elaine Clift (2007). Talent Knows No Color: The History of an Arts Magnet High School. Charlotte, NC: Information Age Publishing, Inc. (IAP). , 9781593117610.

Notes

Further reading
 Levine, S. (December 13, 1981). New arts school should be the envy of districts everywhere. Houston Chronicle, Section 2, 13, 17.

 Mellon, Ericka. "For HSPVA dancers, graduation is more than caps and gowns." Houston Chronicle. June 7, 2014.

External links

  - 2001-2007

  - 1998-2001
 On Shaky Grounds A Houston Press article about the problems with the proposed Fourth Ward site (later instead used for Carnegie)

Relocated schools
Educational institutions established in 1971
Houston Independent School District high schools
Magnet schools in Houston
Schools of the performing arts in the United States
Public high schools in Houston
1971 establishments in Texas
Neartown, Houston
Midtown, Houston


White Downs may refer to
 Hackhurst and White Downs, a nature reserve in Surrey which is managed by the Surrey Wildlife Trust and is part of a Site of Special Scientific Interest
 Shire (Middle-earth) (White Downs), in  J. R. R. Tolkien's fictional Middle-earth

White Downs


Addams Family Reunion (La familia Addams 3: la reunión en España y La reunión de los locos Addams en Hispanoamérica), es una película estadounidense de 1998 de la familia Addams, dirigida por Dave Payne.

Sinopsis
Gómez Addams (Tim Curry) tras recibir del correo un libro de la historia de todos los Addams del mundo, recibe un folleto para pasar en un hotel de lujo una reunión familiar, y deciden ir luego de la visita de los Abuelos de Gómez. El Tío Fester (Patrick Thomas) se dan cuenta de que están perdiendo su lado Addams a causa del alzheimer llegan a la reunión de los "Adams" (que no tienen nada en común, puesto que son personas normales).

Gómez conoce a un "pariente" doctor "psiquiatra" llamado Philip Adams (Ed Begley Jr) que trata de sacarle el "remedio" contra el alzheimer sin logro pero aparte Gómez le gana en deportes y lo deja humillado por lo que el intentara matarlo, Pugsley (Jerry Messing) se enamora de Gina Adams, Fester y Cosa (Christopher Hart) intentan capturar a un perro mutante llamado Butcher, que come pelo humano, y una pareja de apellido Adams (Geoff y Melinda), quedan hospedados por error en la mansión donde la abuela (Alice Ghostley) les dará un gran susto.

Posteriormente, Walther Adams, al darse cuenta de la superficialidad recalcitrante de su familia, entra en conflicto con ella prefiriendo a los "verdaderos Addams" que a sus supuestos parientes, entre ellos el doctor que amenazó a Gómez. Finalmente, las cosas terminan en una revuelta, que la policía controla, dejando como resultado el arresto de Gómez y Morticia. Finalmente, Wednesday y Pugsley van a dar con la familia del Doctor que detestaba a Gómez, donde ambos chicos causan ciertas situaciones y arbitrariedades, bastante adversas, causando que los niños de la familia del mismo galeno se asustan más, para disfrute de Wednesday y Pugsley.

Mientras tanto el abuelo finalmente consigue pagar la fianza para liberar a Gómez y Morticia por lo que, sin perder tiempo, van por todos los miembros. Gómez y Morticia van en su auto, mientras el abuelo va en su moto equipada con sidecar. El primero a rescatar es Largo, quien quedó enterrado vivo. Afortunadamente, es rescatado con vida, recibiendo la envidia de la pareja por ser un sueño hecho realidad. Después, van por Fester, quien había sido llevado al manicomio para ser tratado con terapia de electroshock por el doctor antes mencionado.

Al final, Fester no quiere irse, pero al convencerlo deja a sus nuevos amigos desequilibrados a cargo para aplicarle al doctor la misma terapia. Después, van por Wednesday y Pugsley quienes efectivamente se van felices después de "atemorizar" a dicha familia y así logran salir indemnes de todo, cuando llegan al hogar familiar. En eso, el abuelo se despide y los invita a pasar a verlo a Hollywood en caso de que vayan de visita. Al final, todo sale de maravilla para los Addams y celebran con un baile familiar.

Finalmente, Geoff y Melinda, los que fueron huéspedes de la casa Addams, huyen despavoridos, por obvias razones. Para conseguir su escape, logran quitarle a un cartero su vehículo de reparto.

Elenco
 Daryl Hannah como Morticia Addams: esposa de Gomez.
 Tim Curry como Gomez Addams: patriarca de la familia Addams.
 Nicole Fugere como Wednesday Addams: hija menor de Gomez y Morticia.
 Jerry Messing como Pugsley Addams: hijo mayor de Gomez y Morticia.
 Patrick Thomas como Tío Fester Addams: hermano mayor de Gomez.
 Carel Struycken como Largo: mayordomo de la familia Addams.
 Christopher Hart como Cosa: mano viviente y sirviente de los Addams.
 Ed Begley Jr como Phillip Adams: antagonista principal.
 Ray Walston como Walter Adams: padre de Phillip.
 Kevin McCarthy como Abuelo Addams.
 Estelle Harris como Abuela Addams.
 Alice Ghostley como Abuela: madre de Morticia.
 Hilary Shepard como Katherine Adams: hermana menor de Phillip.
 Diane Delano como Dolores Adams: esposa de Phillip.
 Logan Robbins como Stevie Adams: hijo de Phillip y Dolores.
 Lindsey Haun como Jenny Adams: hija de Phillip y Dolores.
 Rodger Halston como Geoff Adams: hermano menor de Phillip.
 Heidi Lenhart como Melinda Adams: esposa de Geoff.

Secuelas de películas
Películas de Estados Unidos de comedia
Películas de fantasía

Addams Family Reunion


Moskovski konzervatorij, službenim imenom Moskovski državni konzervatorij Petra Iljiča Čajkovskog, jedna je od najuglednijih visokih glazbenih škola u svijetu. Utemeljio ga je 1886. godine glasoviti ruski pijanist Nikolaj Rubinstein, a prvim profesorom na Konzervatoriju bio je imenovan skladatelj Petar Iljič Čajkovski, po kojem Konzervatorij od 1940. i nosi njegovo ime.

Konzervatorij je iznjedrio najveća imena ruske, sovjetske, ali i svjetske glazbe 20. stoljeća, a među inima i Arama Hačaturjana, Svjatoslav Richter, Sergej Prokofjev, Mstislav Rostropovič, Konstantin Nikolajevič Igumnov, Ivo Pogorelić, Valter Dešpalj, a i danas je rasadnik vrhunskih glazbenika.

Vanjske poveznice
 Službene stranice Konzervatorija

Moskva
Petar Iljič Čajkovski
Glazbeno obrazovanje u Rusiji
Visoke glazbene škole

Moskovski konzervatorij


A história de Cuba durante a Segunda Guerra Mundial começa em 1939. Devido à posição geográfica de Cuba na entrada do Golfo do México, o papel de Havana como o principal porto comercial das Índias Ocidentais e os recursos naturais do país, Cuba foi um importante participante no Teatro Americano da Segunda Guerra Mundial, e foi um dos maiores beneficiários do programa de Empréstimo e Arrendamento dos Estados Unidos. Cuba declarou guerra às potências do Eixo em dezembro de 1941, tornando-se um dos primeiros países latino-americanos a entrar no conflito. Quando a guerra terminou em 1945, o exército cubano havia ganhado a reputação de ser a nação caribenha mais eficiente e cooperativa.

Brú e Batista

Federico Laredo Brú era o presidente cubano quando a guerra começou. Sua única crise significativa relacionada à guerra antes de deixar o cargo em 1940 foi o caso MS St. Louis. O MS St. Louis era um transatlântico alemão que transportava mais de novecentos refugiados judeus da Alemanha para Cuba. Ao chegar a Havana, o governo cubano se recusou a permitir que os refugiados desembarcassem porque não tinham as permissões e vistos correspondentes. Depois que o transatlântico navegou para o norte, os governos dos Estados Unidos e Canadá também se recusaram a aceitar os refugiados, então o St. Louis navegou de volta pelo Atlântico e deixou os passageiros na Europa. Alguns foram para a Grã-Bretanha, mas a maioria foi para a Bélgica e para a França, que logo foram invadidas pelas forças alemãs. Em última análise, devido à recusa repetida em acolher os refugiados, muitos deles foram feitos prisioneiros pelos alemães e assassinados em campos de concentração.

Após as eleições cubanas de 1940, Brú foi sucedido pelo "homem forte e chefe" do exército cubano, Fulgencio Batista. No início, os Estados Unidos estavam preocupados com as intenções de Batista sobre se ele alinharia seu país com o Eixo ou com os Aliados. Batista, logo após assumir a presidência, legalizou uma organização pró-fascista ligada a Francisco Franco e seu regime na Espanha, mas o medo de qualquer simpatia nazista por Batista se dissipou quando ele enviou aos britânicos uma grande quantidade de açúcar como presente. Posteriormente, desapareceu a preocupação de que ele nutrisse alguma afinidade por Franco, quando ele recomendou aos Estados Unidos que realizassem uma operação conjunta com a América Latina à Espanha para destituir o regime de Franco, mas o plano não se concretizou. O apoio de Batista à causa aliada foi confirmado em fevereiro de 1941, quando ele ordenou que todos os funcionários consulares alemães e italianos deixassem seu país.

Contribuição na Batalha do Caribe

Ataque a navios cubanos

O primeiro ataque direto contra um navio cubano ocorreu em 15 de maio de 1942, quando um submarino nazista afundou o navio mercante cubano Manzanillo, um navio com vapor que transportava carvão dos Estados Unidos para Cuba ao largo da costa da Flórida.

O afundamento do U-172

Em 19 de dezembro de 1943, o submarino alemão U-172 foi afundado por um grupo de ataque combinado de forças navais e aéreas dos Estados Unidos e Cuba. O U-172 havia afundado vinte e oito navios aliados durante sua carreira operacional, com um total de 144.384 toneladas de carga.

Caso Lüning

O caso Lüning foi um dos incidentes mais notáveis da guerra em Cuba. Erich Lüning era um cidadão cubano de origem alemã que foi acusado de ser um espião nazista e sabotador. Foi preso e julgado por um tribunal militar cubano, que o condenou à morte por traição. Foi executado por um pelotão de fuzilamento em Havana em 1942. Sua execução foi a única de seu tipo na América Latina durante a Segunda Guerra Mundial.

As patrulhas de Hemingway

O escritor estadunidense Ernest Hemingway, que morava em Cuba na época, formou um grupo de vigilância marítima chamado "As Patrulhas de Hemingway" para combater os submarinos alemães que operavam no Caribe. Ele usou seu próprio barco, o Pilar, para patrulhar as águas ao redor de Cuba, armado com metralhadoras e granadas fornecidas pela embaixada dos Estados Unidos em Havana. Hemingway afirmou ter avistado vários submarinos inimigos durante suas missões, mas não há evidências de que ele tenha se envolvido em qualquer combate real.

História de Cuba
História militar de Cuba
Segunda Guerra Mundial por país

Cuba na Segunda Guerra Mundial


Squirrel fishing (egernfiskeri) er en sport, hvor man skal "fange" egern og forsøge at løfte dem op i luften ved brug af en nød (helst en peanut) bundet fast på en snor eller fiskeline, og eventuelt ved brug af en fiskestang.

Der har været en del debat om, hvor squirrel fishing stammer fra. Det blev udbredt af Nicholas Middleton og Zmira Zilkha under deres tid på Middlebury College Italian Language School, af Nikolas Gloy og Yasuhiro Endo på Division of Engineering and Applied Sciences på Harvard University, og af Berkeley Squirrel Fisher's Club (BSF), en officiel studenterforening på University of California, Berkeley, der blev beskrevet i en campus-avis. I 2009 havde Ohio State University også en egernfiskeri-forening. Michigan State University fik en lignende foreningen i 2015.

Squirrel fishing er foregået mindst tilbage til 1889 i USA.

Referencer

Eksterne henvisninger
Video of child squirrel fishing
Squirrel Fishing Instructions

Dyresport
Egern
Fiskeri

Squirrel fishing


Dr. Necmettin Şeyhoğlu Stadyumu, Kardemir Karabükspor ve Karabük İdman Yurdu'nun maçlarını oynadığı 14.000 kapasiteli stadyumdur. Sponsor kuruluşun da desteğiyle birçok kulüplerde bulunmayan bir ışıklandırma sistemi vardır. Eski adı ile Karabük Yenişehir Stadyumu'dur. Yenişehir Mahallesi'ndeki Kardemir lojmanları arasında bulunan stadyum şehir merkezinde yer almaktadır. Stadyuma 1968-1973 ve 1984-1987 yılları arasında Karabük Belediye Başkanlığı yapmış olan Dr. Necmettin Şeyhoğlu'nun adı verilmiştir. Karabükspor 2009-2010 sezonunda 1. Lig şampiyonluk kupasını bu stadyumda kaldırmıştır. İlk defa katıldığı Avrupa kupalarındaki maçları da burada oynamıştır. Kamera sistemi vardır. 2013-2014 yılları arasında yedek kulübesinin koltukları ve skorboard yenilenmiştir.

Dış bağlantılar
 Kulüp resmi internet sitesi
 karabukspor.net
 Karabük Belediyesi

Kaynakça

Karabük ilindeki stadyumlar
Kardemir Karabükspor
1998'de tamamlanan altyapı

Dr. Necmettin Şeyhoğlu Stadyumu


Yerleşim yerleri
 Akyaka - Kars ili ilçesi
 Akyaka, Ardahan - Ardahan ili merkez ilçesine bağlı köy
 Akyaka, Bozdoğan - Aydın ili Bozdoğan ilçesine bağlı mahalle
 Akyaka, Burdur - Burdur ili merkez ilçesine bağlı köy
 Akyaka, Ula - Muğla ili Ula ilçesine bağlı mahalle

Akyaka (anlam ayrımı)


دار الشافعي قرية مغربية سوقها الأسبوعي الخميس تابعة إقليم سطات هناك طرق تؤدي لها طريق متجة من بني خلوك 18كلم والأخرى متجهة من كيسر 26كلم، يحدها جنوبا بحيرة سد المسيرة. تنتمي دار الشافعي لإقليم سطات وتضم 17.632 نسمة (إحصاء 2004). أحدتث جماعة دار الشافعي سنة 1968 وكانت آنداك تابعة لإقليم الدار البيضاء.

يعتمد سكان دار الشافعي على الفلاحة البورية (زراعة الحبوب: القمح والشعير … والقطاني، العدس...) وكسب المواشي وتشتهر بنوع الصردي... وتزاول بعد الانشطة في جنوب الجماعة مرتبطة بالبحيرة كالصيد النهري والفلاحة السقوية ولو أنها بنسبة بسيطة جدا.

مراجع

أماكن مأهولة في إقليم سطات
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم سطات
جماعات قروية في جهة الدار البيضاء سطات

دار الشافعي


Les Derniers Hommes à Londres (titre original : ) est un roman de science-fiction britannique d'Olaf Stapledon publié en 1932 par la maison d'édition Methuen.

Les « derniers hommes » du titre sont les membres de la dix-huitième espèce humaine vivant sur Neptune deux milliards d'années dans le futur, et qui explorent la Terre au  durant la période de la Première Guerre mondiale. Le récit s'inscrit dans la continuité des événements relatés dans Les Derniers et les Premiers, et par certains thèmes il anticipe Créateur d'étoiles, ouvrages avec qui il forme une gigantesque « fresque du futur ». Le livre est un mélange de science-fiction, de conte métaphysique, d'utopie et un témoignage sur la vie sur le front pendant la Première Guerre mondiale.

Synopsis
Un humain né deux milliard d'années dans le futur (et habitant Neptune) voit le monde à travers les yeux de Paul, un homme anglais. Cet « extraterrestre » décrit et analyse sa vie et les événements durant une période qui couvre la Première Guerre mondiale.

Résumé détaillé
Le livre commence par une scène entre le narrateur neptunien et sa compagne nommée Panthère.

Le système solaire étant condamné par l'explosion du Soleil, la dernière espèce humaine habitant sur Neptune (la Terre ayant été détruite) lance une opération vers le passé. Il s'agit d'un moyen psychique qui n'est pas sans danger pour les explorateurs.

Le narrateur neptunien explore de nombreux temps du passés et de nombreuses personnalités, et il choisit d'étudier plus particulièrement un des Premiers Hommes sur Terre appelé Paul, et qui réside à Londres. Il assiste à sa naissance et à sa scolarité, et parfois influe sur ses actions. Paul s'éprend d'une jeune femme nommé Katherine, avant que celle-ci n'épouse finalement quelqu'un d'autre (Richard).

La Grande Guerre éclate. Paul est alors enseignant dans une "grande école secondaire de banlieue". Il hésite sur la voies à prendre. Paul est enrôlé dans une section pacifiste d'ambulanciers. Aux premiers temps du conflit, il conduit son ambulance assez loin des combats. Puis la division finit par se déplacer près des combats, proches de la Montagne de Reims. Les blessés afflue, une vingtaine d'hommes et tuée sous les yeux de Paul, et il perd un ami cher.

La guerre terminée, Paul est décoré de la croix de bronze et il rentre chez lui en Angleterre. Il retrouve son poste d'enseignant. Mais il est tourmenté par son célibat. Dans une séquence digne d'un vaudeville, le Neptunien convainc Katherine (et son mari Richard) de retourner dans les bras de Paul et ils deviennent amants pour une brève période. S'étant débarrassé de ses obsessions, il commence un "tourisme intellectuel". Il est finalement amené à avoir une brève illumination spirituelle. Le Neptunien abandonne alors Paul, qui termine alors une vie banale, marié avec des enfants.

Lors de leurs investigations, les Neptuniens découvrent une race de surhommes parmi les Premiers Hommes. Un de ces surhommes, nommé Humpty, est dans l'école de Paul. Il a du mal à s'intégrer dans l'acole. Humpty finit par se suicider.

La dernière partie décrit les derniers instants de l'Humanité sur Neptune, alors que des tentatives sont faites pour disséminer la vie dans le cosmos, et que la civilisation humaine se dissout dans la barbarie à cause des rayons nocif du Soleil devenu fou.

Édition du livre

Contexte de sa création
Après le succès du roman Les Derniers et les Premiers paru en 1930, l'éditeur Methuen Publishing Ltd réclame une suite à Stapledon. Au printemps de 1931, Stapledon a 46 ans. Pour écrire son nouveau livre, Stapledon pioche dans les passages coupés de les Derniers et les Premiers. Un passage qui avait été coupé concernait la vie sur Neptune, et certaines inventions de pure imagination et de science-fiction qui s'y rapportaient. Selon Robert Crossley, le personnage de Paul devait s'appeler Henry Firstman, et il est basé sur l'enfance de Stapledon. Le prénom "Paul" du personnage principal provient du personnage de Paul, de l'écrivain allemand Erich Maria Remarque dans son fameux roman À l'Ouest, rien de nouveau (publié en 1929), le prototype du survivant de la Première Guerre Mondiale.

À la mi-1931, Stapledon travaille d'arrache-pied sur le livre. Il écrit ainsi à Naomi Mitchison : "Le livre que j'essaye de terminer est devenu un véritable cauchemar", dans un contexte personnel difficile (en effet son père William Clibbett Stapledon est mourant), tout en menant de front l'écriture d'un chapitre de livre qui lui a été commandé (voir ci-dessous). Il envoie le manuscrit à son éditeur Methuen Publishing Ltd le 29 juin 1931.

D'une certaine façon, l'achèvement du livre est éclipsé par une controverse concernant une anthologie intitulée An Outline for Boys and Girls and Their Parents, paru quatre semaines plus tôt, en septembre 1932. Il s'agit d'un ouvrage collectif, commandé par l'éditeur Victor Gollancz qui était impressionné par l'énorme succès du livre Esquisse de l'histoire universelle (The Outline of History, 1920) de H.G. Wells qui continuait à bien se vendre dix ans après sa sortie. L'ouvrage est dirigé par Naomi Mitchison, et Stapledon écrit un chapitre intitulé "Problèmes et Solutions, Ou le Futur" dans lequel il développe ses thèmes fétiches à destination des enfants. Cependant le livre est durement attaqué par les catholiques et la presse de droite.

Un passage coupé des Derniers Hommes à Londres est réutilisé pour son roman suivant Rien qu'un surhomme (Odd John). Une version très courte de ce qui deviendra Odd John existe comme un appendice rejeté des Derniers Hommes à Londres, soit 11 pages écrites à la main et intitulées Histoire de John.

Édition de l'œuvre en France
L'ouvrage a été traduit par Claude Saunier pour sa publication en français en 1975 pour l'éditeur Denoël dans la collection Présence du futur (). La couverture minimaliste montrait deux taches rouges sur fond blanc (qui était le visuel normalisé de la collection avec simplement un changement de couleur). Le même éditeur avait publié trois ans plus tôt, en 1972, Les Derniers et les Premiers toujours traduit par Claude Saunier (et réédité en 1978) ; et Rien qu'un surhomme traduit par Amélie Audiberti en 1974. Claude Saunier a traduit de nombreux romans de science-fiction (dont Un cantique pour Leibowitz), du début des années 1960 au début des années 1980.

Les Derniers Hommes à Londres a été réédité en mai 2022 aux éditions Terre de brume (dans la collection Terra Incognita). La couverture montre un dessin de l'artiste Les Edwards montrant un monument en ruine avec en arrière-plan un Soleil bleu et en éruption.

Thèmes et analyse

Genre et analyse de l'œuvre
Dans la préface, le narrateur dit que "ceci est un ouvrage de fiction, mais ne prétend point être un roman". Pour G.W. Stonier, il s'agit "difficilement d'un roman, mais d'une discussion imaginative, pour une partie prophétie, pour l'autre partie histoire sociale".

Les critiques sont dures envers le livre. Pour Henry Gee, est "une babiole accessoire, un bref souffle de respiration avant Créateur d'étoiles". Selon Robert Casillo, Les Derniers Hommes à Londres
 Selon Andy Sawyer
 Selon Alan C. Elms, "Le livre offre une combinaison d'autobiographie romancée et de visions transcendantes du futur qui anticipe des éléments importants des histoires de Cordwainer Smith."

Liens avec les autres œuvres de Stapledon
Les Derniers Hommes à Londres se déroule dans ce que l'on pourrait appeler « l'univers des Derniers Hommes », c'est-à-dire l'univers des hommes de la dix-huitième espèce humaine vivant sur Neptune alors que le Soleil, atteint par une "maladie", est à l'agonie. L'histoire complète qui mène aux Derniers Hommes est racontée dans les Premiers et les Derniers. Ceux-ci réapparaissent aussi dans Créateur d'étoiles à plusieurs reprises (dans le chapitre 10 et le chapitre 13.1). Les Martiens, c'est-à-dire la race d'êtres particuliers habitant sur Mars sous la forme de nuages d'unités sous-vitales microscopiques, apparaît dans les trois ouvrages, de même que la communication par télépathie qui est un point commun. Les Derniers Hommes à Londres se révèle être donc le deuxième ouvrage d'un triptyque (on peut difficilement parler de trilogie) qui décrit une Histoire du Futur, sur des temps littéralement cosmiques. Bien avant les cycles et les mondes "partagés" de la Science-Fiction d'Isaac Asimov à Star Wars, Stapledon fait donc œuvre de pionnier.

De plus, le roman évoque (p.301) les événements racontés dans Rien qu'un surhomme, en quelques lignes

Thèmes autobiographiques
Beaucoup d'événements décrits dans le livre sont inspirés de la vie d'Olaf Stapledon lui-même, surtout en ce qui concerne le personnage de Paul. Notons que Stapledon apparaît lui-même comme un personnage du livre (en tant qu'auteur du livres Les Derniers et les Premiers, et que Paul considère comme un "vieil ami" (chap. 8.IV, p.280) et Stapledon se décrit lui-même avec une certaine ironie comme une "créature timide et attachée à ses aises".

Le récit est entrecoupé de courts poèmes en prose de Paul, sur des thèmes cosmiques et mystiques : Stapledon en a publié un recueil intitulé Latter-Day Psalms en 1914 (Henry Young & Sons, Liverpool).

Le personnage principal appelé Paul habite dans le faubourg sud de Londres, et l'action du récit se déroule parfois en pleine ville (le Paul se promène dans des rues de la ville (Regent Street, Cannon Street, Oxford Street, Hyde Park, Cannon Street ou Bedford Square). Mais des indices laissent à penser que Stapledon a transposé son vécu dans la péninsule de Wirral et la métropole de Liverpool vers la métropole londonienne. Il évoque son "faubourg natal", sa "confortable maison de banlieue" et il habite dans la "banlieue sud" de Londres, mais cela pourrait tout aussi bien être la métropole de Liverpool et la péninsule de Wirral qui se trouve au sud et qui sont séparés par l'estuaire de la Mersey. Le narrateur se promène aussi de nuit, en "marchant à grands pas sur l'herbe de la lande" comme le fait le narrateur de Créateur d'étoiles qui est clairement un ersatz de Stapledon lui-même.

Olaf stapledon a, comme Paul, servi dans une unité pacifiste d'ambulanciers pendant la Première Guerre Mondiale. Les faits décrits (notamment ceux qui se déroulent près de la Montagne de Reims) ressemblent au déroulement de la guerre pour Stapledon.  Le héros Paul finit décoré de la croix de bronze.

Paul est enseignant dans une "grande école secondaire de banlieue" ; et comme Stapledon, il a du mal à faire aimer les disciplines qu'il enseigne à ses étudiants (histoire, géographie, anglais, les Écritures).

Paul, comme Stapledon, est féru d'astronomie ; et il possède un petit chien terrier appelé Jack (l'ami canin de Stapledon quand il était enfant s'appelait Rip).

Bibliographie
 .
 .

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Articles connexes
 1937 en science-fiction
 Olaf Stapledon
 Les Derniers et les Premiers
 Créateur d'étoiles
 Utopie
 Télépathie dans la science-fiction et Télépathie

Liens externes

 Texte intégral en anglais sur le Project Gutenberg Australia

Roman de science-fiction britannique
Roman britannique paru en 1932
1932 en science-fiction

Les Derniers Hommes à Londres


Vreme vlasti (hr.: Vrijeme vlasti) je dvodjelni roman srpskog književnika Dobrice Ćosića. Prvi dio je izašao 1996. godine, a drugi 2007. godine. Kronološki, ono je nastavak Ćosićeve trilogije Deobe, s radnjom koja se odvija tijekom socijalističke Jugoslavije. Prvi dio romana nagrađen je Nagradom Meša Selimović za 1996. godinu.

O djelu

Roman se bavi fenomenom vlasti u jugoslavenskom socijalističkom iskustvu, ali u svojoj književnoj opservaciji autor dolazi do definicija i zaključaka koji imaju univerzalnu atropološku vrijednost.

To je Ćosićev antroploško-filozofski uvod u priču o vlasti. Priča se bavi tragičnim posljedicama i ljudskom patnjom koja nastaje u sjenci jednog bezobzirnog sustava vlasti koji pod maskom tobože jedine povijesne perspektive i pod izgovorom da gradi utopijsko društvo budućnosti, ne samo da otvara sve prostore za zlouporabu vlasti, nego neprekidno podstiče nositelje vlasti i njezin represivni sustav da u funkcioniranje vlasti aktualira svoje najdublje skrivene primitivne nagone za tlačenjem i nasiljem.

U romanu se nastavlja povijest Katića u socijalizmu, ali se istodobno iznose i autobiografske bilješke pisca o njegovom vlastitom duhovnom razvoju koji ga postupno vodi od ideološkog fanatika i utopijskog vjernika do kritičara koji se postupno i neosjetno distancira od tvrdog dogmatskog jezgra i pritom bježi u literaturu, koja će mu postati kompenzacija za iznevjerene ideale i sredstvo neosjetnog i neprekidnog distanciranja.

Izvori

Vanjske poveznice
Vreme vlasti

Dobrica Ćosić

Vreme vlasti


فؤاد عبد الله هاشم الكبسي فنان يمني، من مواليد صنعاء عام 1961م.

أسرته
ينتمي لأسرة معروفة بالعلم والأدب واهتمامها بالفنون، والده عبد الله هاشم الكبسي، يعتبر واحداً من أهم الشعراء الغنائيين والسياسيين البارزين في اليمن.

حياته المبكرة
بدء تعلم الغناء والتلحين منذ نعومة أظافره على يد والده وكذلك كبار الفنانين اليمنيين (السنيدار، الآنسي، الحارثي) الذين أدوا الكثير من أشعار وألحان والده، درس التعليم الأساسي والثانوي في مدارس صنعاء وتخرج من كلية التجارة من جامعة صنعاء بالإضافة إلى دراسته لعلوم القرآن والفقه والنحو والصرف، ولم يبلغ العشرين من عمره إلا وقد قدم الكثير من الألحان العاطفية والوطنية الخاصة به.

المشاركات
مثل اليمن في العديد من المهرجانات في عدد من الدول كالكويت والمملكة العربية السعودية (مهرجان نجران ومهرجان عكاظ ومهرجان أبها الفني)، وقطر (مهرجانات سوق واقف الثقافية)، وجمهورية مصر العربية، والإمارات العربية المتحدة، كما شارك أيضاً في العديد من الاحتفالات الوطنية لبعض الدول العربية كممثلٍ عن اليمن.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من صنعاء
مغنون ذكور يمنيون في القرن 20
مغنون ذكور يمنيون في القرن 21
مغنون يمنيون
مغنون يمنيون في القرن 21
مواليد 1961

فؤاد الكبسي


Expal, acrónimo de Explosivos Alaveses, es una industria española dedicada  a la fabricación de municiones y explosivos. Es fabricante de todo tipo de proyectiles, espoletas, carcasas y bombas. Expal exporta sus productos a los ejércitos de Turquía e Israel, además de ser uno de los suministradores de las Fuerzas Armadas Españolas.

Historia
Explosivos Alaveses (Expal) se creó en 1946 como filial de la Unión Española de Explosivos (UEE), dedicada íntegramente a la producción de explosivos militares. Tuvo originalmente su sede en Nanclares de la Oca (Álava), de ahí el nombre de «Explosivos Alaveses», que cerró su factoría en abril de 2004. A partir de 1970 la sociedad constituyó una filial del grupo Explosivos Río Tinto (ERT).

En junio de 2006 reaparece iniciando una nueva etapa, nombrando como presidente a Francisco Torrente, exalmirante de la Armada Española. Expal pertenece a la corporación Maxam, antes denominada Unión Española de Explosivos (UEE), y constituye la marca bajo la que opera su división de Defensa. Desde 2010 la empresa Expal también ocupa la Antigua Fábrica de la Pólvora de Santa Bárbara, en Javalí Viejo, Murcia. En noviembre de 2022 es comprada por la alemana Rheinmetall.

Productos

 Sistemas y granadas de mortero de 60mm, 81mm y 120mm.

 Munición de artillería y cargas de proyección.

 Espoletas de granadas, proyectiles y bombas de aviación.

 Explosivo plástico y artefactos de demolición.

 Participa en la fabricación del misil Iris-T para el Eurofighter Typhoon.

 Desarrolla las bombas  BPG-2000,  BR-250,  BR-500, de 250 y 500 kilos respectivamente y las bombas BRP-250 (frenadas) y BRPS-250 (superfrenadas), así como toda la familia de bombas de la serie Mark 80

 EIMOS, mortero autopropulsado.
 En desarrollo: SILAM, lanzacohetes múltiple.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 Sitio web oficial

Empresas de defensa de España
Fabricantes de armas de España
Empresas del País Vasco
Empresas de la Comunidad de Madrid
Empresas de Albacete
Reinado de Juan Carlos I
España en 2004
Empresas con sede en Madrid
España en 2006
Vitoria

Expal


أحمد طالب الإبراهيمي : وزير وطبيب جزائري
 محمد البشير الإبراهيمي : عالم جزائري من أعلام الفكر والأدب في العالم العربي.

صفحات توضيح أشخاص

الإبراهيمي (توضيح)


Matelea est un genre de plante à fleurs de la famille des Apocynaceae. Ce genre comprend approximativement 200 espèces.

Liste des espèces
Liste non-exhaustive.
 Matelea alabamensis (Vail) Woodson
 Matelea baldwyniana (Sweet) Woodson
 Matelea biflora (Raf.) Woodson
 Matelea borinquensis Alain
 Matelea carolinensis (Jacq.) Woodson
 Matelea cynanchoides (Engelm. & A.Gray) Woodson
 Matelea chimboracensis Morillo
 Matelea decipiens  Woodson
 Matelea denticulata (Vahl) Fontella & E.A.Schwarz
 Matelea delascioi  Morillo
 Matelea ecuadorensis (Schltr.) Morillo
 Matelea falcata
 Matelea fimbriatiflora Morillo
Matelea floridana (Vail) Woodson
 Matelea harlingii Morillo
 Matelea honorana Morillo
 Matelea lanata (Zucc.) Woodson
 Matelea jaramilloi Morillo
 Matelea maritima (Jacq.) Woodson
 Matelea obliqua (Jacq.) Woodson
 Matelea orthoneura Morillo
 Matelea parvifolia (Torr.) Woodson
 Matelea pastazana Morillo
 Matelea porphyrocephala Morillo
 Matelea reticulata (Engelm. ex A. Gray) Woodson
 Matelea sintenisii (Schltr.) Woodson
 Matelea sprucei Morillo
 Matelea variifolia <small>(Schltr.) Woodson

Articles connexes
 Plantae (Plante)
 Dicotylédones
 Apocynaceae

Notes et références

Asclepiadoideae
Genre d'Apocynaceae (nom scientifique)

Matelea


La selección de fútbol playa de Rusia es el equipo representativo del país en competiciones oficiales. Está controlada por la Unión del Fútbol de Rusia, que pertenece a la UEFA.

Estadísticas

Copa Mundial de Fútbol Playa FIFA

Clasificación Copa Mundial FIFA

Logros
 Copa Mundial de Fútbol Playa de FIFA: 3
 2011, 2013, 2021

Copa Intercontinental: 3
 2011, 2012, 2015

 Euro Beach Soccer League: 5
 2009, 2011, 2013, 2014, 2017

 Euro Beach Soccer Cup: 2
 2010, 2012

Juegos Europeos: 1
 2015

Intercup: 2
 2019, 2021

Jugadores

Equipo 2019

Enlaces externos
 FIFA  - Perfil
  - Perfil
 Beach Soccer Worldwide - Perfil

Rusia
Futbol Playa
Fútbol playa en Rusia

Selección de fútbol playa de Rusia


خالد مسعود الفهيد ، (1929) - (1992) نائب ووزير كويتي سابق في مجلس الأمة الكويتي.

السيرة السياسية
خاض انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1963 في الدائرة الخامسة، وحصل على 1046 صوت وحل بالمركز الثاني وفاز بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1967 في الدائرة الخامسة، وحصل على 1308 صوت وحل بالمركز الأول وفاز بالانتخابات، ولكنه رفض المقعد ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1971 في الدائرة الخامسة، وحصل على 1340 صوت وحل بالمركز الأول وفاز بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1975 في الدائرة الخامسة، وحصل على 484 صوت وحل بالمركز الرابع وفاز بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1981 في الدائرة السابعة، وحصل على 223 صوت وحل بالمركز الرابع وخسر بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1985 في الدائرة الرابعة عشر، وحصل على 495 صوت وحل بالمركز الرابع وخسر بالانتخابات .عين وزيرا الكهرباء والماء في عام 1963 في الحكومة الثانية ، وعين أيضا وزيرا للتربية التعليم في عام 1964 في الحكومة الثالثة ، وفي يناير 1965 عين وزيرا للتربية التعليم في الحكومة الرابعة ، وفي ديسمبر 1965 عين وزيرا للتربية في الحكومة الخامسة .كما انه كان عضو في مجلس إدارة نادي القادسية الكويتي.

مراجع

أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1963
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1967
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1971
أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1975
وزراء تربية كويتيون
وزراء كهرباء وماء كويتيون

خالد مسعود الفهيد


Crystal Elizabeth Chappell (Silver Spring, 4 de agosto de 1965) é uma atriz estadunidense. Ela é mais conhecida por interpretar Carly Manning em Days of Our Lives (1990-1993), Maggie Carpenter em One Life to Live (1995–1997) e Olivia Spencer em Guiding Light (1999-2009).

Carreira
Em 2002, Crystal ganhou um Daytime Emmy Award de Melhor Atriz Coadjuvante em Drama por seu trabalho como Olivia em em Guiding Light e foi indicada novamente na mesma categoria em 2005 e 2006. Em 2007, ela ganhou sua primeira indicação na categoria Melhor Atriz Principal.

Vida pessoal
Chappell foi casada com Scott Fanjoy de 1988 a 1991. Ela é casada com o ator Michael Sabatino desde 6 de janeiro de 1997. Eles têm dois filhos.

Ligações externas

Nascidos em 1965
Atores dos Estados Unidos
Atrizes de televisão dos Estados Unidos
Atrizes premiadas com o Emmy do Daytime
Atores LGBT dos Estados Unidos

Crystal Chappell


Le Team Seattle est une écurie de sport automobile américaine et une Association caritative fondée en 1997 par le pilote américain Don Kitch Jr. L'écurie fait participer des voitures de Grand tourisme en catégorie GTD dans le WeatherTech SportsCar Championship sous le nom de Heart of Racing Team.

Histoire

Résultats en compétition automobile

Résultats en WeatherTech SportsCar Championship

Pilotes

Notes et références

Lien externe

 ;

Écurie de sport automobile aux États-Unis
Écurie d'endurance

Team Seattle


José Antônio Martins Galvão (født 8. juli 1982) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

José Antônio Martins Galvão


Kristian Novak (Baden-Baden, Njemačka, 14. svibnja 1979.), hrvatski književnik i jezikoslovac, profesor na Odsjeku za germanistiku Filozofskoga fakulteta u Zagrebu. Dvostruki je dobitnik nagrade Tportala za roman godine (2014. i 2017.), književne nagrade Ksaver Šandor Gjalski te Nagrade Fran Galović.

Životopis
Potječe iz međimurske obitelji koja je radila u Njemačkoj. Otac je bio inženjer u Mercedes Benzu, a majka radila u tvornici Salamander Bund. Osnovnu školu pohađa u Vrhovljanu, kamo se obitelj smjestila nakon očeve smrti. Gimnaziju polazi u Čakovcu. Pravni fakultet u Zagrebu upisuje 1997., no napušta ga kako bi mogao studirati humanistička područja. Iduće godine upisuje germanistiku i kroatistiku na Filozofskom fakultetu u Zagrebu.

Tijekom studija počeo je raditi na svom prvom romanu o međimurskim studentima u Zagrebu. Roman je pod naslovom "Obješeni" objavljen 2005. u Čakovcu. Diplomirao je 2005. te ubrzo počeo raditi na Odsjeku za germanistiku. Doktorirao je 2011. na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Na Filozofski fakultet u Rijeci prelazi 2012. U razdoblju od 1998. do 2009. je reprezentativac Hrvatske u karateu, osvajač više europskih i svjetskih medalja te stipendist i kategorizirani vrhunski sportaš HOO-a.

Pažnju kritike privukao je drugim romanom "Črna mati zemla" (2013.), koji je preveden na više stranih jezika. Glavna radnja prati mladog zagrebačkog pisca međimurskih korijena. U oba romana je ukomponirao međimursku kajkavicu. Novakov treći roman "Ciganin, ali najljepši" (2016.) je osvojio književnu nagradu Ksaver Šandor Gjalski i nagradu "Fran Galović" kao najbolje prozno ostvarenje. Riječ je o romanu širokog zamaha, s okosnicom u lokalnom stanovništvu i Romima u Međimurju, ali i znatno širim spektrom društvenih pojava, biografija i kulturnih krugova kojima se bavi. Ima elemente kriminalističkog žanra, a čitatelj saznaje priču od četiriju pripovjedača. Prema romanu je nastala kazališna predstava. Praizveden je u Hrvatskom narodnom kazalištu u Zagrebu 30. prosinca 2017. godine. Praizvedba je u režiji Ivice Buljana i adaptaciji Ivora Martinića.

Autor je sociolingvističke studije "Višejezičnost i kolektivni identiteti iliraca" (2012). Mladenačka poezija mu je uvrštena u Antologiju međimurske mlade lirike (2011).

Knjigu "Slučaj vlastite pogibelji" objavio je 2023. godine, a po njoj je nastala i istoimena kazališna predstava proizvedena u varaždinskom HNK-u.

Izvori

Hrvatski književnici
Hrvatski romanopisci
Dobitnici nagrade Ksaver Šandor Gjalski
Životopisi, Čakovec

Kristian Novak


Der Arroyo del Sauce ist ein Fluss in Uruguay.

Er entspringt südlich von Andresito in der Cuchilla de Marincho, südlich der Quelle des Arroyo Agua Dulce und unmittelbar nördlich der dort eine Kreuzung bildenden Ruta 14. Von dort verläuft er auf dem Gebiet des Departamentos Flores in nordwestliche Richtung. Er mündet südwestlich von Andresito an der dort gelegenen Grenze zum Nachbardepartamento Soriano als rechtsseitiger Nebenfluss in den Arroyo Grande.

Einzelnachweise

Fluss im Departamento Flores

Arroyo del Sauce (Arroyo Grande, rechtsseitig III)


Hanna Krall-Szperkowicz (n. 20 mai 1935, Varșovia) este o scriitoare, jurnalistă și reporteră poloneză, membră a Asociației Scriitorilor Polonezi (din 1989). A absolvit  Facultatea de Jurnalism din cadrul Universității din Varșovia. Din anul 1955 a lucrat în redacția ziarului "Życie Warszawy", iar între 1969-1981 în "Polityka".

Publicații
 Na wschód od Arbatu / La Est de Arbat, Varșovia: Iskry, 1972.
 Zdążyć przed Panem Bogiem, Kraków: Wydawnictwo Literackie, 1977.
 Sześć odcieni bieli / Șase nuanțe de alb, Varșovia: Czytelnik, 1978.
 Sublokatorka, Paryż: Libella, 1985; Kraków 1985 (pierwszy przedruk w drugim obiegu).
 Okna, Londyn: Aneks, 1987; Warszawa 1987 (przedruk w drugim obiegu).
 Trudności ze wstawaniem, Warszawa 1988 (w drugim obiegu). Wydanie oficjalne (łącznie z powieścią Okna) Warszawa: Alfa, 1990.
 Hipnoza, Warszawa: Alfa, 1989.
 Taniec na cudzym weselu, Warszawa: BGW, 1993.
 Co się stało z naszą bajką [opowieść dla dzieci], Warszawa: Twój Styl, 1994.
 Dowody na istnienie, Poznań: Wydawnictwo a5, 1995.
 Tam już nie ma żadnej rzeki / Acolo nu mai e nici un râu, Cracovia: Wydawnictwo a5, 1998.
 To ty jesteś Daniel, Kraków: Wydawnictwo a5, 2001.
 Wyjątkowo długa linia, Kraków: Wydawnictwo a5, 2004.
 Spokojne niedzielne popołudnie, Kraków: Wydawnictwo a5, 2004.
 Król kier znów na wylocie, Warszawa: Świat Książki, 2006.
 Żal / Regretul, Varșovia: Świat Książki, 2007.
 Różowe strusie pióra, Warszawa: Świat Książki, 2009.
 Biała Maria, Warszawa: Świat Książki, 2011.
 Na wschód od Arbatu / La Est de Arbat, Varșovia: Dowody na istnienie, 2014. Wydanie drugie poprawione.
 Sześć odcieni bieli i inne historie / Șase nuanțe de alb și alte istorii, Varșovia: Dowody na istnienie, 2015.

Legături externe
  Hanna Krall
  Hanna Krall-Szperkowicz

Nașteri_pe_20_mai
Nașteri_în_1935
Scriitori_polonezi
Jurnaliști_polonezi

Hanna Krall


Crkva sv. Luke Evanđelista je župna rimokatolička crkva u Novom Gradu, u Sarajevu, Bosna i Hercegovina. Pripada Vrhbosanskoj nadbiskupiji.

Povijest
Godine 1991. određeno je da se u Sarajevskom dekanatu osnuje nova župa. Tijekom rata u Bosni i Hercegovini zbog nemogućnosti kretanja, a zbog nepostojanja crkve, u opkoljenom gradu sveta misa se u Novom Gradu održavala u podrumu nebodera u naselju Alipašinom polju.

S gradnjom crkve Sv. Luke Evanđelista na Alipašinom Polju se započelo 1998., ali radilo se samo na kripti budući da tada još uvijek nije bilo dozvole. Župa je dobila dozvolu za gradnju 2007. te je nakon 1936. i početka izgradnje crkve Sv. Josipa na Marijin dvoru bila prva crkva u Sarajevu koja se gradi s dozvolom. Crkva je posvećena Sv. Luki Evanđelistu, zaštitniku liječnika, slikara i intelektualaca. Na području Vrhbosanske nadbiskupije nije bilo nijedne župe njemu posvećene pa je kardinal Vinko Puljić odlučio posvetiti mu ovu. Crkva danas opslužuje oko 2.200 vjernika.

Svi vitraji, posvećeni su domaćim svetcima – tako je tu, uz sv. Leopold Mandić, bl. Ivan Merz, sv. Majka Terezija, sv. Nikola Tavelić, sv. Marko Križevčanin, ali i posebno blizak svetac bosanskoherocegovačkom narodu – sv. Ivan Pavao II.

Izvori

Vanjske povezice
 Patron sarajevske župe Sv. Luke

Katoličke crkve u Sarajevu
Sarajevo

Crkva sv. Luke Evanđelista u Sarajevu


Donezella, monotipski fosilni rod zelenih algi smješten u vlastitu porodicu Donezellaceae, jedina u redu Palaeosiphonocladales, i dio razreda Chlorophyceae.

Nekada uključivane dvije vrtste, Donezella delicata Berchenko, sinonim za Masloviporidium delicatum (Berchenko) J.R.Groves & Mamet.

Izvori

Chlorophyceae

Donezella


Grove ist ein Einschlagkrater auf der nordöstlichen Mondvorderseite im Lacus Somniorum, südöstlich des Lacus Mortis. Nordöstlich von Grove liegen die großen Krater Hercules und Atlas.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem britischen Physiker William Grove offiziell benannt.

Weblinks

 Grove auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Grove (Mondkrater)


Çevirmeli ağ, bir ağa (özel ağ veya İnternet) erişmek için bir modem ve telefon hattının kullanıldığı, telefon numarası çevirilerek erişimin sağlandığı, bir bilgisayar ağı biçimidir. Çevirilen telefon numarası, gerçek (yani normal bir telefonla da aranabilen) veya sanal (örneğin GPRS bağlantısı için çevrilen *99***1# numarası gibi) bir telefon numarası olabilir.

Aranılan numarada internet, cihazlar tarafından ses sinyalleri şeklinde alınır. ADSL, kablo internet, fiber internet ve 3G gibi teknolojilerin yayılmasıyla, çevirmeli ağ hız ve ekonomi kriterleri düşünüldüğünde çok zayıf kalmış ve bu sebeple nadiren kullanılır hâle gelmiştir.

İnternet erişimi

Çevirmeli ağ


Væsellemurer (Lepilemur), også kaldet væselmakier, er en slægt af halvaber, der er hjemmehørende på Madagaskar. Slægten er den eneste i familien Lepilemuridae. Ifølge nyere forskning skulle der eksistere omkring 25 arter.

Beskrivelse
Væsellemurer er mellemstore halvaber. Kropslængden er 30-35 cm og halen er 26-31 cm lang. Vægten varierer mellem 500 og 900 gram. Pelsen er på oversiden gråbrun eller rødlig og på undersiden hvidlig eller gul. Det runde hoved sidder på en kort hals. Øjnene er store som en tilpasning til den nataktive levevis, ligesom ørerne. Tandsættet er karakteriseret ved de manglende fortænder i overkæben. Tandformlen er , i alt 32 tænder. De nederste for- og hjørnetænder danner som hos de fleste halvaber en tandkam, der anvendes ved pelsplejen. Som hos alle halvaber har alle fingre og tæer flade negle med undtagelse af den anden tå på hver fod, der har en pudseklo.

Udbredelse og levested
Væsellemurer lever udelukkende på øen Madagaskar. Her lever de i forskellige skovtyper, både tørre løvskove i den vestlige del og i regnskove i øst.

Levevis
Væsellemurer er kun nataktive og opholder sig mest i træer. Om dagen trækker de sig tilbage i hulheder i træer eller under tæt bladhang. Om natten begiver de sig ud, for at søge efter føde, der hovedsageligt består af blade. For at fordøje cellulosen i bladene er de afhængige af bakterier, der lever i den stærkt forstørrede blindtarm. Ligesom hos haredyr indtager de deres ekskrementer endnu engang, for bedre at kunne udnytte næringen i føden.

Arter

Antallet af arter er i løbet af en kort årrække voldsomt forsøget. I 2005 var der således kun kendt 8 arter, mens der blot tre år senere i 2008 kendtes 26 arter. Mange af de nye arter er dog omdiskuterede, så antallet falder muligvis ved grundigere undersøgelser.

 Lepilemur aeeclis
 Lepilemur ahmansoni
 Lepilemur ankaranensis
 Lepilemur betsileo
 Lepilemur dorsalis
 Lepilemur edwardsi
 Lepilemur fleuretae
 Lepilemur grewcocki  – nok samme art som L. manasamody, der blev beskrevet i 2007.
 Lepilemur hollandorum
 Lepilemur hubbardorum
 Lepilemur jamesi
 Lepilemur leucopus
 Lepilemur microdon
 Lepilemur milanoii
 Lepilemur mittermeieri
 Lepilemur mustelinus
 Lepilemur otto
 Lepilemur petteri
 Lepilemur randrianasoli
 Lepilemur ruficaudatus
 Lepilemur sahamalazensis
 Lepilemur scottorum
 Lepilemur seali
 Lepilemur septentrionalis
 Lepilemur tymerlachsoni
 Lepilemur wrighti

Noter

Kilder
 Nick Garbutt: Mammals of Madagascar. A Complete Guide. Yale University Press, New Haven CT 2007, .
 Thomas Geissmann: Vergleichende Primatologie. Springer-Verlag, Berlin u. a. 2002, .
 Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. 6th edition. Johns Hopkins University Press, Baltimore MD 1999, .
 Don E. Wilson, DeeAnn M. Reeder (red.): Mammal Species of the World. A taxonomic and geographic Reference. Johns Hopkins University Press, Baltimore MD 2005, .

Eksterne henvisninger

Lemurer

Væsellemurer


Doğu ladini (Picea orientalis), çamgiller (Pinaceae) familyasından 40-50 metre, bazen de 60 metre boylara ulaşan, 1,5-2 metre çap yapabilen, dolgun ve düzgün gövdeli, sivri tepeli önemli bir orman ağacı türü.

Morfolojik özellikleri

Kabuk genç gövdelerde genelde açık renkli ve düzgün, yaşlı gövdelerde koyu renkli ve çatlaklıdır. Dallar çevrel olarak sık bir halde tüm gövdeye yerleşmiştir. Genç sürgünler ince, açık renkli ve tüylüdür. Tomurcuk kahverengi, sivri ve reçinesizdir. Doğu ladini bilinen ladin taksonlarının en kısa iğne yapraklısı olup uzunlukları 6–11 mm, uçları keskin değil, kör ya da küt olarak sonuçlanır. Cilalı görünümlü ve koyu yeşildir. Enine kesitleri dört köşelidir. Her yüzünde 1-4 sıra stoma çizgisi bulunur.

Karmen kırmızısı renginde erkek çiçekler kozalakçık halinde, dişi çiçekler de menekşe rengindedir. Kozalak 6–9 cm. uzunluğunda, önceleri kimi ağaçlarda yeşil, kimilerinde koyu kırmızı renktedir. Olgun kozalak açık kiremit renginde, oval ya da silindirik yapıda, pulların kenarları düz yani tamdır.

İlk yaşlarda büyümesi çok yavaştır. Bu nedenle, silvikültürel yönden doğal ya da yapay gençleştirmede önemli diri örtü sorunu ile karşılaşılmaktadır. Ancak 8-10 yaşlarından sonra büyüme hızlanmakta ve uzun yıllar sürmektedir. Kök sistemi genel olarak sığdır. Ancak, uygun, bir başka deyimle, fiziksel özellikleri iyi olan topraklarda kuvvetli yan kökler ve derine inebilen ana kök sistemi oluşturabilmektedir.

Dağılımı

Doğu Ladini'nin yayılışı yereldir. Kuzeydoğu Anadolu'nun sahil kesimleri ile Kafkasya'da doğal olarak yayılmaktadır. Türkiye'de Türkiye-Gürcistan sınırından başlar ve batıda Ordu ili yakınlarında Melet Irmağı ile son bulmaktadır. Bu kesimde (Colchis) dağların çoğunlukla denize dönük kuzey yamaçlarında görülür.

Örneğin Trabzon-Meryemana yöresinde güzel örneklerine rastlanır. Bununla birlikte Harşit ve Çoruh vadileri gibi deniz ikliminin etkilerini iç kesimlere kadar ulaştırabilen büyük vadiler boyunca yine kuzey yamaçlarda güzel meşcerelerine rastlamak olasıdır. Örneğin Torul'un Saraç Dağı ormanları, Artvin Atila, Şavşat ve Borçka orman alanlarında olduğu gibi. Doğu Ladini Türkiye'de genel olarak 150 000 hektarlık bir alanda bazen saf, çoğu kez de Pinus sylvestris(Sarıçam), Abies nordmanniana(Doğu Karadeniz Göknarı) ve Fagus orientalis(Doğu Kayını) gibi ağaç türleri ile karışık orman alanları oluşturur. Çoğunlukla 900-1500 metre arasında karışık; 1500-2200 metre, bazen de 2400 metre aralarında saf ormanlar kurar. Ancak, Doğu Ladini ormanları günden güne aşırı kullanımlar, düzensiz yararlanmalar, böcek ve mantar tahripleri ile sürekli olarak azalmaktadır. Ayrıca Murgul yöresindeki bakır fabrikasının sanayi atıkları ve zehirli gazlarından önemli ölçüde zarar görmektedir.

Ordu Ladin ormanlarında devrilen 300 yıllık ladin ağacının gövdesinden 17 adet ladin ağacı büyümüştür. Bu haliyle koruma altına alınarak anıt ağaç olarak ilan edilmiştir.

Doğu Ladini vatanı dışında, özellikle Avrupa'da bir süs bitkisi olarak sıkça yetiştirilir. Yoğun koyu renkli ve cilalı görünümlü bir yapraklanma sistemi ile dikkati çekmektedir. Parkçılıkta değerli birçok formları bulunur. Bunlardan genç yaprakları önce sarı, sonra yeşile dönüşen P. orientalis cv. Aurea Hesse et Beiss., alçak ve geniş tepeli bodur formu Picea orientalis cv. Nana Carr. söylenebilir.

Son yıllarda çeşitli Avrupa ülkeleri başta Belçika, Avusturya ve İtalya gibi ülkeler Doğu Ladini'ni odunu bakımından da değerlendirmektedirler ve orman ağaçlandırmalarında bu ağaç türünden yararlanmaktadırlar. Süs bitkisi olarak İngiltere'de çok görülür.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Doğu Ladini el kitabı

Doğu
Azerbaycan ağaçları
Türkiye'deki odunsu taksonlar
Türkiye'de doğal olarak yetişen iğne yapraklılar
Rize florası

Doğu ladini


Hearts in Atlantis  (Suflete pierdute în Atlantida) este o colecție de două nuvele și trei povestiri de ficțiune de  Stephen King. A fost publicată la 14 septembrie 1999 la editura  Scribner.  Toate povestirile au același personaj secundar și au loc într-o aproximativă ordine cronologică.
Povestirile sunt despre generația de explozie demografică și mai ales despre convingerile lui  King conform cărora această generație (căreia îi aparține) nu a reușit să-și respecte promisiunile și idealurile sale. Semnificativ în acest sens este că începutul colecției conține ultima replică din filmul lui  Peter Fonda " Easy Rider": "Am dat-o în bară". Toate povestirile se referă la anii 1960 și la războiul din Vietnam, în toate acestea reprezentanți ai acelei generații dau rateuri sau plătesc costurile unui eșec total din partea lor.

Povestiri
 "Low Men in Yellow Coats", nuvelă
 "Hearts in Atlantis", nuvelă
 "Blind Willie", povestire
 "Why We're in Vietnam", povestire
 "Heavenly Shades of Night Are Falling", povestire

Low Men in Yellow Coats
Prima și cea mai lungă parte, Low Men in Yellow Coats, are loc în 1960 și este despre un tânăr băiat, Bobby Garfield. Acesta locuiește în Harwich, Connecticut, cu mama sa, Liz, o văduvă. El se împrietenește cu Ted Brautigan și Bobby află că acesta posedă abilități psihice. Ted pare într-un fel conectat la seria Turnul întunecat și îi mărturisește lui Bobby că este urmărit  de  "oamenii  josnici" care lucrează pentru Rege purpuriu.  Deși Bobby este de acord să-l lase pe Ted să cunoască  și să observe semnelele care  indică faptul că oamenii " josnici " sunt aproape, Bobby nu spune nimic atunci când în cele din urmă începe să-i vadă de teamă de a nu-și pierde prietenul.
Într-o zi, Bobby descoperă că prietenul lui Carol a fost bătut de trei bătăuși cu o bâtă de baseball și a aruncat într-o scorbură din copaci. El o duce în apartamentul său, unde Ted trebuie să-i scoată cămașa pentru a-i pune la loc umărul dislocat. Liz se întoarce acasă (ea însăși a fost violată violent la un seminar) și înțelege greșit situația, crezând că Ted este cel care a molestat-o pe Carol. În cele din urmă se calmează și o duce pe Carol acasă. Suspectând că mama sa le-a spus acelor oamenii "josnici" despre locurile lui Ted, Bobby îl prinde pe Ted exact când aceștia erau pe punctul de a-l lua.    Bobby are posibilitatea de a merge cu Ted (oriunde ar însemna asta), dar decide să rămână deși se autodisprețuiește pentru  alegerea sa.
După ce a părăsit Harwich împreună cu mama sa și de două ori a fost pus într-un centru de detenție pentru minori, Bobby primește un plic de la Ted umplut cu petale roșii de trandafiri (cei care înconjoară Turnul Întunecat). El  își dă seama astfel că Ted este din nou liber față de "oamenii  josnici" .

"Hearts in Atlantis"
A doua parte a cărții, Hearts in Atlantis, are loc în 1966. Peter Riley, un proaspăt absolvent al Universității din Maine, devine dependent de jocul  Hearts  în dormitorul bărbaților în care locuiește.  Deși studiile lor de proiectare i-au împiedicat să slujească în războiul din Vietnam, Peter și numărul tot mai mare de studenți dependenți de joc (grup condus de studentul Ronnie Malenfant, cel care a adus dependența  de acest joc în dormitor) s-au pus în pericol în timp ce studiile lor lasă de dorit.
Peter se întâlnește în cele din urmă cu Carol, prietena din copilărie al lui Bobby Garfield. Carol însăși se folosește de activismul studențesc ca o dependență escapistă a ei. Deși se îndrăgostesc unul de celălalt, Carol anunță că va părăsi școala. Ea explică că deciziile sale sunt influențate pentru totdeauna de ajutorul pe care i l-a dat Bobby. Ea și Riley fac dragoste pentru prima dată în mașina sa. În dimineața următoare, ea îi lasă o notă prin care îl avertizează să nu mai joace Hearts.
Când Stokely Jones, un student activist cu dizabilități (care solicită în mod special o cameră de dormit la etajul al treilea, în ciuda faptului că merge cu cârje) fuge și este prins  într-o furtună, Peter este deranjat de modul în care el și ceilalți băieți au râs de nenorocirea lui Jones . El descoperă că este marcat de dependența de Hearts și se hotărăște să-și mărească notele. La scurt timp după aceea, Jones este acuzat că a scris cu spray "FUCK JOHNSON" pe un perete al campusului, pe baza faptului că semnele de pace care însoțesc mesajul seamănă cu cele ale lui Jones din cameră. Cu toate acestea, Petru și ceilalți subliniază faptul că și ei au făcut semne asemănătoare de pace, subminând acuzațiile și astfel îl sacapă pe Jones de pedeapsă.
Peter abia își absolvă cursurile sale și primește un pachet de la Carol conținând un articol dintr-un ziar despre un protest la care a participat.

"Blind Willie"
Această povestire a fost prima dată publicată în numărul din octombrie 1994 al revistei Antaeus,  iar în 1997 a fost publicată ca parte a ediției limitate a colecției lui King Six Stories. Pentru a fi adăugată colecției Hearts in Atlantis, povestirea a fost modificată substanțial.
Willie Shearman este un veteran al războiului din Vietnam care locuiește în Connecticut, dar se află într-o locație particulară a trotuarului din centrul orașului New York City în fiecare zi. Se pare că are o tulburare somatoformă, devenind orb în fiecare după-amiază la aceeași oră când anterior  a fost prins într-o luptă cu arme de foc și orbit temporar.  Acesta crede că orbirea sa este o formă de pedeapsă pentru implicarea sa în bătutul  lui Carol  în timpul copilariei (în povestirea  Low Men in Yellow Coats) și scrie continuu scuze pentru ea în jurnalele pe care le poartă mereu cu el. Willie are, de asemenea, un album despre ea: implicarea ei în grupurile activiste a devenit din ce în ce mai militantă sub îndrumarea unui lider de tip Svengali, denumit Raymond Fiegler (un nume cu inițialele R.F., sugerând că acesta este Randall Flagg). Grupul a devenit responsabil pentru punerea unor bombe la un birou de recrutare, lucru care i-a adus lui Carol porecla de "Carol cea Roșie" (deși poate ea a încercat să oprească bomba). Se consideră  că ea a fost ucisă când sediul  lor central a  fost  percheziționat  și clădirea a luat foc în mod accidental.
La sfârșitul zilei, este  timpul ca Willie să se întoarcă acasă la stilul său de viață suburban. Povestea se termină când acesta caută modul în care trebuie să se ocupe de un polițist pe a-i da mită pentru a nu fi arestat.

"Why We're in Vietnam"
Doi veterani, John Sullivan (un alt prieten din copilărie al lui Bobby Garfield) și un bărbat denumit Dieffenbaker se întâlnesc la înmormântarea unei a treia persoane. Ei analizează un incident care aproape a escaladat într-un masacru de tip [:en:My Lai Massacre|My Lai]]:  stresat de efortul cauzat de salvarea supraviețuitorilor unui accident de elicopter, Ronnie Malenfant (care apare ca un alt jucător de Hearts în Hearts in Atlantis) promite să ardă un sat din Dong Ha ca un mesaj către inamic. Când începe să înjunghie o femeie cu baioneta, Dieffenbaker are un alt soldat împușcat lângă Malenfant pentru oprirea masacrului iminent. Mai târziu, Sullivan este rănit grav. Când este scos din luptă, o vede pe bătrâna care a fost înjunghiată ("mama-san") șezând în elicopter cu el, o halucinație care nu a mai dispărut niciodată.
În timpul călătoriei spre casă de la înmormântare, Sullivan este prins într-un blocaj ruier.   Lucruri încep să cadă din cer: telefoane fără fir, un pian mare, aparate și o haină lungă și galbenă, cum ar fi uzura "bărbaților mici". El este lovit de un alt obiect și îl ridică pentru a descoperi că este mănușa lui Alvin Dark Bobby Garfield. Mama-san, strălucind strălucitor, vorbește pentru prima dată, spunând că o va ține în siguranță. Se trezește brusc în mașină. Toate obiectele care au căzut de pe cer au dispărut, cu excepția mănușii pe care Sullivan o poartă pe mână. Sullivan crește foarte obosit și își închide ochii.

"Heavenly Shades of Night Are Falling"
În " Heavenly Shades of Night Are Falling", Bobby Garfield se întoarce în orașul său natal, după aproape 40 de ani, pentru a participa la funeraliile lui John Sullivan. El află despre  terminarea relațiilor sale cu Carol Gerber și Ted Brautigan.
Bobby Garfield se întoarce la Harwich pentru a participa la înmormântarea lui John Sullivan, care a murit în mașina sa într-un ambuteiaj rutier la scurt timp după căderea din cer (în capitolul precedent) a unor obiecte halucinante de uz casnic (simbolurile materialismului în creștere al generației baby-boomers). Bobby vizitează și parcul unde a găsit-o pe Carol Gerber cu brațul rănit. În parc, dă peste vechea sa prietenă  Carol, care este vie, dar speriată și cu arsuri. Ea spune că acum se numește Denise Schoonover. Bobby îi dezvăluie că a venit pentru că avocatul lui Sullivan i-a trimis vechiul său mitt al lui Alvin Dark cu adresa sa curentă trecută cu scrisul lui Ted. El reproduce apoi ceea ce era în mănușă: pagina cu drepturile de autor al  Lord of the Flies, care arată încă ca nouă deși provine de la ediția din 1960. Pe ea este scris un mesaj pentru Carol de la Ted ("Spune-i că a fost la fel de curajoasă ca un leu") și ecuația pe care ea a scris-o pentru Peter Riley pe copia sa ("(Inima) + (Semnul Păcii = INFORMATȚIE)"  în "Hearts in Atlantis."

Ecranizare
Low Men in Yellow Coats și  "Heavenly Shades of Night Are Falling" au stat la baza filmului din 2001 denumit  Suflete pierdute în Atlantida, cu  Anthony Hopkins ca Ted Brautigan, Anton Yelchin ca Bobby Garfield, Mika Boorem - Carol Gerber și Hope Davis ca Liz Garfield.

Conexiuni cu alte lucrări ale lui King
Orașul Derry este menționat de câteva ori ca fiind aproape de Universitatea Maine.  Derry este locul în care se desfășoară acțiunea din mai multe romane și povestiri ale lui King.
'Regulatorii' sunt menționați de cîteva ori și apar în unele povestiri legate de universul Turnul întunecat.
În a șaptea carte a seriei Turnul întunecat este dezvăluit că Ted este esențial Regelui Purpuriu.

Referințe

Vezi și

Listă de filme bazate pe lucrările lui Stephen King
Listă de povestiri după care s-au făcut filme

Colecții de povestiri din 1999Cărți din 1999Povestiri de Stephen KingLucrări de Stephen King

Suflete pierdute în Atlantida


The year 1969 in architecture involved some significant architectural events and new buildings.

Events
January 8 – At the Smithsonian Institution in Washington, D.C., the Hirshhorn Museum and Sculpture Garden building is begun, with ground-breaking by President of the United States Lyndon B. Johnson, Chief Justice Earl Warren, and the Secretary S. Dillon Ripley.
April 3 – Pope Paul VI promulgates the apostolic constitution Missale Romanum which confirms the desirability of celebration of Mass facing the congregation in Catholic churches, with implication for their internal layout.

Buildings and structures

Buildings opened

March 7 – The John Hancock Center in Chicago, Illinois, by Skidmore, Owings and Merrill.
May 19 — Robert H. Goddard Library, Clark University, designed by John M. Johansen.
 June – Houses for Visiting Mathematicians, University of Warwick, Coventry, England, designed by Bill Howell of Howell, Killick, Partridge and Amis.
September 18 – Dresden TV tower (Fernsehturm Dresden-Wachwit) begins radio transmission in Dresden, Germany.
October 3 – Fernsehturm Berlin (Berlin TV tower) in East Berlin, Germany.
St. John's Beacon in Liverpool, England.

Buildings completed
 Knights of Columbus Building (New Haven, Connecticut), designed by Roche-Dinkeloo
 One New York Plaza, Manhattan, New York City, designed by William Lescaze & Associates and Kahn & Jacobs
 Bank One Plaza, Chicago, Illinois (renamed as the Chase Tower on October 24, 2005)
 555 California Street (formerly The Bank of America Center), San Francisco, California, the tallest building west of the Mississippi from 1969 to 1972
 Sultan Yahya Petra Bridge, Kelantan, Malaysia
 Toronto-Dominion Centre (formerly the Royal Trust Tower) is partially completed in Toronto, Ontario, Canada
 Hilton Hotel, Paradise, Nevada, designed by architect Martin Stern, Jr.
 Ullasund Bridge, Norway (replaced in 1998)
 Wyndham Court, Southampton, England
 Span Developments houses at New Ash Green, Kent, England, designed by Eric Lyons
 Benjamin's Mount, Perry House or Teesdale (private residence), Westwood Road, Windlesham, Surrey, England, designed by Ernő Goldfinger
 Taivallahti Church, Helsinki, Finland, designed by Timo and Tuomo Suomalainen in 1960
 King George VI Memorial Chapel at St George's Chapel, Windsor Castle, Berkshire, England, designed by George Pace

Awards
AIA Gold Medal – William Wilson Wurster
Architecture Firm Award – Jones & Emmons
RAIA Gold Medal – Robin Boyd
RIBA Royal Gold Medal – Jack Antonio Coia
Twenty-five Year Award – Rockefeller Center

Births
February 28 – Sadie Morgan, English architect and designer
date unknown – Sami Rintala, Finnish architect and artist

Deaths

February 11 – Frederic Joseph DeLongchamps, Nevada-based architect (born 1882)
May 23 – Owen Williams, English structural engineer (died 1969)
July 5 – Walter Gropius, German architect and founder of the Bauhaus School (born 1883)
August 8 – Welton Becket, Los Angeles architect (born 1902)
August 17 – Ludwig Mies van der Rohe, German-American architect and last director of the Bauhaus (born 1886)
August 19 – Sir Percy Thomas, Cardiff-based architect (born 1883)
November 7 – Ernesto Nathan Rogers, Italian architect, writer and educator (born 1909)
December 15 – Ruth Rivera Marín, Mexican architect (born 1927)

References

20th-century architecture

1969 in architecture


Tarifa Kibongo er en dokumentarfilm fra 1985 instrueret af Bjarne Iversen.

Handling
En skildring af Kibongo, en afrikansk handelskaptajn, som har sit hjemsted på Lamu, en af øerne ud for Kenyas nordlige kyst. Lamu har i århundreder været centrum for Swahili-befolkningen, og deres kultur har i tidens løb ikke ændret sig meget takket være stedets isolerede beliggenhed. Kibongos sørejse er en rekonstruktion, men alle miljøer er autentiske.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1985

Dokumentarfilm fra Danmark

Tarifa Kibongo