Jaisalmer, nadimka Zlatni grad, grad u indijskoj saveznoj državi Radžastanu, smješten u središt pustinje Thara, nedaleko pakistanske granice.

Povijest

Stari grad Jaisalmer podigao je 1156. godine Mahamarawal Jaisal Singh iz obitelji Bhatti Rajpur, koja je prema vlastitom shvaćanju potekla od Krišne. Osnivač Maharawal Jaisal smatrao je tadašnji glavni grad Ludhawu nedovoljno sigurnom prijestolnicom pa je odlučio sagraditi grad-tvrđavu Sonar Kilma (hindi: Zlatna tvrđava) na 75 metara visokom brdu Trikuti. Njegovi nasljednici obogatili su se unosnom trgovinom draguljima, svilom i opijumom, jer je grad izrastao u važno trgovačko središte karavanskoga puta između Afganistana i Središnje Azije kao dio Puta svile.

Trgovački, gospodarski i kulturni procvat grad doživaljava tijekom 17., 18. i 19. stoljeća kada se razvija u i oko tvrđave, a bogati trgovci grade kuće i kamene palače havele, čija su pročelja zahvaljujući mekoći pješčenjaka ukrašena raskošnim filigranski isklesanim cjetnim motivima i ornamentima. Krajem 19. stoljeća pad važnost Jaisalmera kao trgovačkog središta zbog gradnje i razvoja morskih luka u Suratu i Mumbaiju. Zahvaljujući znamenitom filmu Sonat Kella iz 1974. indijskog redatelja Satyajita Raya 1980-ih počinje razvoj turizma, koji je svoj uzlet doživio nakon sještanja Jailsamerske tvrđave na Unescove svjetske baštine.

Zemljopis

Klima
Jaisalmer je najveći okrug Radžastana, sa sjevera i jugozapada "obgrljen" pakistanskom granicom. Smješten je sušnom (aridnom) prostoru pustinje Thar iizložen utjecajima njezine pustinjske klime s naglim i velikim razlikama u izmjeni temperatura između dana i noći. Najveća prosječna ljetna temperatura izmjerena u gradu iznosila je 49 °C, a najniža 25 °C, dok je naviša zimska iznosila 23,6 °C, a najniža 5 °C. Najviša ikad izmjerena temperatura u gradu iznosila je 50 °C, a najniža -5,9 °C. U okolici grada te su razlike još izraženije. Prosječne godišnje oborine iznose 209,5 mm.

Vodoopskrba

Jedan je od najsušnijih gradova u Indiji, a problem vodoopskrbe rješavao se još 1367. izgradnjom umjetnog jezera Gadsisar radi sakupljanja kišnice, tada glavnog izvora pitke vode. Jezero je smješteno na vanjskoj, sjeverozpadanoj strani grada. Oko njega su smješteni gatovi i hramovi oko kojih se svake godine u ožujku i travnju održava festival proljeća, obilja i bračne vjernosti poznat i kao Ganguar. S druge strane, u tvrđavi gornjeg grada upravo je voda najveći problem, zbog čega je u njoj izgrađen razgranazi odvodni sustav osmišljen tako da kišnica uskim i kosim kanalima u četiri pravca, vrlo brzo otječe iz tvrđave do vodospremišta, kojim su se stanovici gornjeg grada stoljećima opskrbjlivali. Stanovnici džaisalmerske tvrđave dobili su novi kanalizacijski i vodoopskrbni sustav 1960-ih, čiji su kanali s vremenom počeli popuštati te se voda počela sijevati prema temeljima građevina, što je uzrokovalo njihovo urušavanje.<ref> Blanka i Robert Đidara. Zlatni indijski grad u srcu pustinje Thar - Jaisalmer'. Meridijani, br. 198 (studeni 201.), str. 47,  </ref>

 Bilješke
 Pojam Trikuta'' pojavljuje se u hinduističkoj mitologiji, a zemljopisno osnačava planinsko područje trokutastog oblika.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice grada pri stranicama Indijske vlade

Gradovi u Indiji

Jaisalmer


Litli-Hrútur er lítið fjall, 310 metrar, á Reykjanesskaga. Það er um 3 km suðvestur af Keili. Fjöll nálægt í suðri eru meðal annars Fagradalsfjall og Stóri-Hrútur.

Þann 10. júlí 2023 varð sprungueldgos rétt norðaustan Litla-Hrúts.

Reykjanesskagi
Fjöll á Íslandi

Litli-Hrútur


Rose Pauline Peltesohn (Berlim,  – Kfar Saba, Israel, ) foi uma matemática israelense de origem alemã.

Formação e carreira
Filha do médico Ludwig Peltesohn (1882–1937) e de Cilly Caro. Após obter o Abitur em março de 1931 estudou matemática e física na Universidade de Berlim, onde obteve um doutorado em matemática em 1936, orientada por Issai Schur, com a tese Das Turnierproblem für Spiele zu je dreien. Sua tese foi avaliada como opus valde laudabile. Sendo judia, ela emigrou pela Itália para a Palestina, chegando em 1938. Entre os anos de 1939 a 1942 trabalhou em um banco e mais tarde como secretária de um advogado e tradutora em Tel Aviv. Casou com seu primo Gerhard Peltesohn, um advogado (1909-1965), e eles tiveram duas filhas, Ruth (nascida em 1940) e Judith (nascida em 1943).

Solução dos problemas de diferença de Heffter
Peltesohn resolveu os problemas de diferença de Lothar Heffter (1896) em combinatória em 1939. Um triplo de diferença (a, b, c) é definido como três elementos diferentes do conjunto , cuja soma  é igual a zero () ou para a qual um elemento  é igual à soma dos outros dois ().
Problema da Primeira Diferença de Heffter: Seja . Existe uma partição do conjunto  na diferença tripla?
Problema da Segunda Diferença de Heffter: Seja . Existe uma partição do conjunto  na diferença tripla?

Seguindo Peltesohn, tal partição existe com exceção do caso v = 9.

Um exemplo de partição para  é:  (com ) e  (com ).

A solução do Problema de Diferença de Heffter também fornece uma construção de sistemas triplos de Steiner cíclicos.

Bibliografia
 em particular páginas 188–189

Ligações externas
Short Biography at DMV site by Renate Tobies

Matemáticas do século XX
Matemáticos da Alemanha do século XX
Matemáticos de Israel
Naturais de Berlim

Rose Peltesohn


Hungaroring je trkača staza, smještena u mjestu Mogyoród u Mađarskoj, te je trenutno domaćin Velike nagrade Mađarske u Formuli 1.

Konfiguracija staze
Hungaroring se nalazi blizu Budimpešte, a Velika Nagrada Mađarske koja se vozi na ovoj stazi, je od 1986. stalna postaja u kalendaru Formule 1. Pošto je smještena u dolini, dizajneri staze u potpunosti su iskoristili prirodni potencijal ove lokacije, koristeći neravnine i uspone kako bi pred vozače stavili jedinstveni izazov. A kako se s nekih mjesta vidi i do 80% staze, sjajno je mjesto i za gledatelje.

Unatoč svim pozitivnim osobinama ove staze, pretjecanja su vrlo rijetka i teško izvediva. Jedan od razloga je što se Hungaroring jedva koristi tijekom godine pa je staza vrlo prašnjava, zbog čega je na stazi samo jedna čista linija. Zato je sličnija privremenim uličnim stazama koje su u najboljem stanju u posljednjem krugu utrke. Drugi razlog je konfiguracija staze s puno sporih zavoja i kratkim pravcima. Najbolje mjesto za pretjecanje je prvi zavoj gdje se nalazi i DRS zona. Startno ciljna ravnina 2003. godine je produljena za 200 metara, a prvi zavoj postao je oštriji kako bi se olakšalo pretjecanje. U praksi su dobici tim zahvatom bili minimalni. Zbog nevjerojatno puno zavoja i samo jednog dužeg pravca, bolidi koriste gotovo sav downforce koji mogu dobiti (više se koristi samo u Monaku). Motori su opterećeni više nego u prosjeku zbog male prosječne brzine, što otežava hlađenje, dok su kočnice ispodprosječno opterećene. Gume se iznadprosječno troše, pogotovo stražnje koje se najviše troše na ubrzanju iz velikog broja sporih zavoja.

Natjecanja
Formula 1
Deutsche Tourenwagen Masters
FIA GT prvenstvo
Svjetsko prvenstvo turističkih automobila
Superbike svjetsko prvenstvo
Renault Sport serija

Izvori

Vanjske poveznice
Hungaroring – StatsF1

Staze za auto-moto utrke
Staze Formule 1
Automobilizam u Mađarskoj
Športski objekti u Mađarskoj
Turizam u Mađarskoj

Hungaroring


Bibliografie
Constantin Tuleașcă este un medic specialist neurochirurg (FMH) de origine română, născut la Iasi, in 1981 și stabilit la Lausanne, in Elveția.
Constantin Tuleașcă este și doctor in medicină - doctor in stiinte (MD-PhD) al Universității din Lausanne (Facultatea de Biologie si de Medicină).

Viața profesională
Este cunoscut mai ales pentru realizările sale in domeniul radiochirurgiei mini-invazive, prin tehnica Gamma Knife.

A fost discipolul Profesorului Jean Régis, considerat o referință in domeniul radiochirurgiei mondiale, la CHU Timone, Marsilia, Franța (mai 2010 - octombrie 2011).

In 2013, a primit premiul "Young Professional Award", din partea Societatii Internationale de Radiochirurgie .

In 2015, a devenit primul român onorat cu un premiu (Auguste Secrétan) al Academiei Naționale de Medicină, Paris, Franța, pentru lucrarile sale cu privire la tratamentul radiochirurgical al nevralgiei de trigemen .

In 2016, a fost selecționat in Campania "Oamenii Timpului", la secțiunea "Sănătate".
In același an, a fost primul laureat al Premiilor Naționale "Negruzzi", la secțiunea "Sănătate"

In 2019, a primit unul din cele doua Premii de Excelență anuale ale Universitații din Lausanne, Facultatea de Biologie si de Medicină .

Viața personală
Este casatorit cu Ana-Maria, medic chirurg pediatru. Au impreuna un copil, Eric-Constantin.

Publicații
Constantin Tuleașcă este autor sau co-autor a 70 de lucrări peer-reviewed, inclusiv in jurnale de prestigiu, cum ar fi "Brain","Lancet Oncology"  sau "New England Journal of Medecine". A prezentat sau co-prezentat, in format de prezentare orală sau poster, aproximativ 200 de comunicari științifice la congrese naționale și internaționale. Este autorul a 7 capitole de carte, in principal legate de radiochirurgia prin tehnica Gamma Knife .

Note

Legături externe
https://www.ziaruldeiasi.ro/stiri/ieseanul-care-opereaza-cu-un-a-bisturiua-cu-raze-gamma-singurul-roman-premiat-de-elita-medicala-franceza--115813.html
http://stiri.tvr.ro/constantin-tuleasca-un-neurochirurg-de-34-de-ani-din-iasi-recunoscut-pe-plan-international_69797.html#view
https://stirileprotv.ro/stiri/1-decembrie/medicul-roman-care-la-35-de-ani-a-gasit-solutia-pentru-durerile-neurologice-parca-se-rupe-ceva-cand-pleci-din-tara.html
https://adevarul.ro/locale/iasi/constantin-tuleasca-tanarul-neurochirurg-roman-impresionat-lumea-medicala-contributia-deosebita-adusa-tratamentul-durerii-1_572c79985ab6550cb89ec96b/index.html
https://www.cotidianul.ro/constantin-tuleasca-neurochirurgul-care-a-invins-durerea-nevralgiei-de-trigemen/
http://casa-romanilor.ch/de-vorba-cu-constantin-tuleasca-4705
https://www.revue-horizons.ch/2018/03/08/des-rayons-gammas-soignent-les-tremblements/

Nașteri în 1981
Medici români
Oameni în viață

Constantin Tuleașcă


Robert Young Thomas Jr. (* 13. Juli 1855 bei Russellville, Logan County, Kentucky; † 3. September 1925 in Red Boiling Springs, Tennessee) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1909 und 1925 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Robert Thomas besuchte die öffentlichen Schulen seiner Heimat sowie das Bethel College in Russellville, das er im Jahr 1878 absolvierte. Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner 1881 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Central City in diesem Beruf zu arbeiten. Außerdem wurde er journalistisch tätig. Politisch war Thomas Mitglied der Demokratischen Partei. In den Jahren 1886 und 1887 saß er als Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky. Zwischen 1903 und 1909 war er Staatsanwalt im siebten Gerichtsbezirk dieses Staates.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1908 wurde Thomas im dritten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1909 die Nachfolge von Addison James von der Republikanischen Partei antrat. Nach acht Wiederwahlen konnte er bis zu seinem Tod am 3. September 1925 im Kongress verbleiben. In diese Zeit fiel der Erste Weltkrieg. Außerdem wurden 1913 der 16. und der 17. Verfassungszusatz ratifiziert. Dabei ging es um die bundesweite Einführung der Einkommensteuer und die Direktwahl der US-Senatoren. In den Jahren 1919 bzw. 1920 folgten der 18. und der 19. Zusatzartikel. Dabei ging es um das Verbot des Handels mit alkoholischen Getränken und die bundesweite Einführung des Frauenwahlrechts.

Robert Thomas starb während einer Reise nach Tennessee am 3. September 1925. Er wurde in Greenville beigesetzt.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Kentucky
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Staatsanwalt (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1855
Gestorben 1925
Mann

Robert Y. Thomas


Hagen, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bir yerleşim yeri. 8.2 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2003 itibarıyla yaklaşık 385 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Holger Klose tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-bad-bramstedt-land.de

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Hagen (Holstein)


Parviz Mir-Ali (* 1967 in Frankfurt am Main) ist ein deutsch-iranischer Komponist, Sounddesigner und Filmproduzent.

Leben
Parviz Mir-Ali, Sohn des iranischen Arztes Dr. Ashgar Mir-Ali und der deutschen Ärztin Dr. Ursula Seger, lebt in Frankfurt am Main.

Seinen ersten Klavierunterricht erhielt er mit sechs Jahren. Er begann ein Studium der Komposition, Tonsatz und Klavier bei Lieselotte Böhn und Georg Balkheimer in Frankfurt/M.

Es folgten Engagements als Pianist und Komponist bei verschiedenen Musik- und Theaterproduktionen – sowohl im klassischen Umfeld als auch im Bereich des Pop und Jazz.

1990 machte er eine Ausbildung zum Toningenieur am Soundmaster Recording Institute Los Angeles.

Danach arbeitete er als Toningenieur, Arrangeur und Produzent in den "Wild Imagination Studios" und den Tonstudios des Soundmaster Recording Institute Los Angeles.

1994 zog P. Mir-Ali nach New York um und arbeitete bis 1998 als Toningenieur, Arrangeur und Produzent in den "Platinum Island Studios", wo er unter anderem an Projekten mit Michael Jackson, Chaka Khan, C+C Music Factory und Pat Metheny arbeitete.

1998 gründete er die SL15 Media GmbH und die Meirelli O.S.T. GmbH in Frankfurt am Main.

2002 komponierte er die Oper "Deutschland, Deine Lieder", der Eröffnungsveranstaltung der Ruhrtriennale in Essen, die im Weltkulturerbe "Zeche Zollverein" unter der Intendanz von Gerard Mortier stattfand.

Für die im Juni 2006 in Frankfurt am Main durchgeführte Eröffnungsveranstaltung der Fußball-WM "Skyarena" komponierte und produzierte P. Mir-Ali den Soundtrack. Bei dieser Veranstaltung wurde die Skyline der Stadt zur Projektionsfläche eines cineastischen Ereignisses, das die gesamte Innenstadt in ihrer Ansicht zu einer gigantischen Bühne machte.

Der von Parviz Mir-Ali komponierte Soundtrack dieser musikdramatischen Veranstaltung wurde vom Sinfonieorchester und der Big Band des Hessischen Rundfunks eingespielt.

Circa eine Million Menschen sowie zahllose Zuschauer an den Fernseh- und Radiogeräten weltweit konnten dieses Ereignis live miterleben.

Aktuell ist Parviz Mir-Ali in verschiedene internationale Bühnenprojekte und Filmproduktionen involviert.

Theaterarbeiten als Komponist und Sounddesigner (Auszug)

2006 SkyArena zur Eröffnung der Fußball-WM in Frankfurt am Main
Komposition der Musik und Sounddesign. Koordination von Sinfonieorchester und Bigband des Hessischen Rundfunks im Rahmen der Liveperformance zur Aufnahme und weltweiten Übertragung durch das Fernsehen (ARD). Auftraggeber: Stadt Frankfurt in Vertretung der Bundesregierung und der FIFA.

1997 Yume, multimediale Show von André Heller, Komposition, musikalische Leitung und Sounddesign.

1998 Ludwig II. – Die volle Wahrheit, Uraufführung an den Münchner Kammerspielen und der Intendanz von Dieter Dorn. Musiktheaterstück von Georg Ringsgwandl, Text, und Parviz Mir-Ali, Komposition, musikalische Leitung und Sounddesign.

1999 Die Jungfrau von Orleans (Friedrich Schiller), Schauspielhaus Hamburg, Komposition der Bühnenmusik/Sounddesign.

2000 Die Familie Schroffenstein (Heinrich von Kleist), Schauspielhaus Bochum,
Komposition der Bühnenmusik und Sounddesign.

2001 Pancomedia (Botho Strauss), Komposition der Bühnenmusik und Sounddesign zu Uraufführung am Schauspielhaus Bochum.

2003 Deutschland Deine Lieder, Kammeroper zur Eröffnung der Ruhrtriennale 2003 unter der Intendanz von Gerard Mortier. Komposition und Leitung des Chors.

2003 Die Komödie der Verführung (Arthur Schnitzler), Niedersächsisches Staatstheater Hannover Komposition der Bühnenmusik und Sounddesign.
2003 Ronja Räubertochter, Schauspielhaus Bochum, Komposition eines Musicals nach dem Text von Astrid Lindgren.

2004 Peterchens Mondfahrt, Schauspielhaus Bochum, Komposition eines Musicals nach dem Text von Gerdt v. Bassewitz.

2005 Das Dschungelbuch, Schauspielhaus Bochum, Komposition eines Musicals nach dem Text von Rudyard Kipling.

2005 Nach der Liebe beginnt ihre Geschichte (Botho Strauss), Uraufführung am Schauspielhaus Zürich,
Komposition der Bühnenmusik und Sounddesign.

2009 Der Zauberer von Oz, Burgtheater Wien, Komposition eines Musicals nach dem Text von Lyman F. Baum.

2011 Magnifico Multimediale Show von André Heller, Komposition und Produktion der Bühnenmusik, Sounddesign.

2012 In 80 Tagen um die Welt, Burgtheater Wien, Komposition eines Musicals nach dem Text von Jules Verne, Bandarrangements, Sounddesign.

2013 Der gestiefelte Kater, Burgtheater Wien, Komposition eines Musicals nach dem Märchen der Brüder Grimm, Bandarrangements, Sounddesign.

2013 Lumpazi Vagabundus (Johann Nestroy), Salzburger Festspiele und Burgtheater Wien. Planung, Bild- und Tonaufnahmen, Postproduktion und Regie des Fernsehfilms für den ORF.

2014 Die Räuber, Burgtheater Wien, Planung und Produktion der Video- und Tonelemente einer multimedialen Inszenierung des Stoffes von (Friedrich Schiller).

2015 Die Blechtrommel (Günter Grass), Schauspiel Frankfurt, Komposition der Bühnenmusik und Sounddesign unter der Regie von Oliver Reese.

Komposition und Sounddesign für Werbespots (TV) seit 1994 (Auszug)

Deutsche Bank Regie Sönke Wortmann

Dunlop Regie Tony Kaye

Tuborg Regie Paul Arden

Eurocard	 Regie Walter Kehr

Mercedes	Benz Regie Mark Gläser

Porsche AG Regie Bernd Seiboldt

BMW Regie Alexander Hess

VW Regie Philip Kadelbach

Jaguar Regie Steve Michaels

Federal Express Regie BBDO Hong Kong

Mitsubishi Regie Joseph Mantel

Mazda Regie Angel Gracia

Audi Regie Arnold Weider

Osram Regie Mark Gläser

Dresdner Bank Regie Patricia Murphy

Lufthansa Regie Ivan Bartus

Coca-Cola Regie Mike Oswald

Mc Donalds Regie Niko Feret

Commerzbank Regie Fabrizio Weller

Shows Markenkommunikation (Auszug)

2000 Expo 2000, Hannover,
In Zusammenarbeit mit dem Architekten Jean Nouvel akustische Gestaltung des Expo-Pavillons,
Komposition der Musik und Installation des Sounddesigns in Surroundtechnik.

2005 Coca-Cola (Atlanta, USA),
Komposition, Arrangement und Produktion des offiziellen Coca-Cola Songs.

Mercedes-Benz Autoshows:
Akustische Gestaltung (Musik und Sound) der Auftritte von Mercedes-Benz bei Großveranstaltungen in Frankfurt, Shanghai, Detroit, Paris, Genf, Peking, New York, einschließlich aller Präsentationen in der Festhalle Frankfurt/Main im Rahmen IAA, von 1999 bis heute.

2007 Harman (Mutterkonzern von JBL, Studer, Lexicon, AKG, Infinity etc.)
Konzeption, Komposition und tontechnische Umsetzung von verschiedenen Referenzproduktionen des Harman Konzerns, vorwiegend als Surround DVDs.

Film- und Fernsehproduktionen (Auszug)

1998–2003 Lost Ships
Soundtrack der Dokumentationsserie für den Discovery Channel und die BBC

1999 The A to Z of Advertising
Soundtrack der Dokumentation mit Dennis Hopper für das ZDF
gemeinsam mit U2 und Malcolm McLaren (Sex Pistols)

2001 Pancomedia
Komposition/Sounddesign der Fernsehfassung des Theaterstücks von Botho Strauss für das ZDF

2002 Die Direktoren
Vertonung/Sounddesign/Audiomix des Fernsehfilms mit Harald Schmidt für den WDR

2004 Der Fuchs
Vertonung/Sounddesign/Audiomix des Spielfilms für Sat 1

2005 Schlaf mit meinem Mann
Vertonung/Sounddesign/Audiomix des Spielfilms für RTL

2013 Die Männer der Emden
Vertonung/Sounddesign des Spielfilms für die ARD/ Degeto

Lehrtätigkeiten (Auszug)

1991–1994 Soundmaster Recording Institute, Los Angeles
Dozent für Midi und Analoge und Digitale Aufnahmesysteme (u. a. für Toningenieure des Walt Disney Konzerns und der Warner Bros.)

2004–2005 Hochschule für Musik und Darstellende Kunst, Frankfurt am Main
Musikproduktion im medialen Kontext unter Einbindung der Software Protools, Logic Audio, After Effects, Sibelius, Cubase etc.

2004-heute Duale Hochschule Baden-Württemberg/ Ravensburg
Vermittlung der Grundlagen von Ton und Musik im medialen Umfeld

2005 Filmakademie Baden-Württemberg
Workshops für Musik, Komposition und Produktion im medialen Umfeld

2013–2014 Hochschule für Musik, Theater und Medien Hannover
Workshops für Bühnenmusik

Auszeichnungen (Auszug)

2007 Designpreis der Bundesrepublik Deutschland
für SkyArena, Eröffnung der Fußballweltmeisterschaft 2006

1997 Preis in Gold des Cannes Lions International Festival of Creativity für den Werbespot Osram Planeten

1997 Prix Victoria in Gold und Sonderpreis des österreichischen Journalisten-Clubs
für den Werbespot Osram Planeten

1999 Deutscher Wirtschaftsfilmpreis
1. Preis für einen Siemens-Werbespot

2004 The New York Festival World's Best TV and Films
Silver World Medal für "Trotzdem", Unternehmensfilm der Porsche AG

2004 iF communication design award
für KLANG | PASSAGEN | Museumsuferfest Frankfurt 2004

2005 1. Preis Internationales Industriefilmfestival "Festival du Creusot"
Grand Prix für "Die Entdeckung des Lächelns", Unternehmensfilm der TUI

2005 ADC Deutschland
Silber für KLANG | PASSAGEN | Museumsuferfest Frankfurt 2004

2006 ADC Deutschland
Gold für IAA Mercedes 2005 – Medienbespielung und -integration

2008 ADC Deutschland
Gold für IAA Mercedes 2007 – Medienbespielung und -integration

2010 Designpreis der Bundesrepublik Deutschland
für IAA Mercedes 2009

2012 ADC Deutschland
Gold für IAA Mercedes 2011 – Medienbespielung und -integration

2014 ADC Deutschland
Gold für IAA Mercedes 2013 – Medienbespielung und -integration

Weblinks
 Homepage von Parviz Mir-Ali

Komponist (Musical)
Filmkomponist
Komponist (Deutschland)
Geboren 1967
Mann
Deutscher
Iraner

Parviz Mir-Ali


Turku (), Finlandiya'nın Güneybatı Finlandiya bölgesinin merkezi olan şehirdir. Şehir, ülkenin güneybatısında Aura Nehri ve Takımada Denizi'nin kıyısında yer almaktadır. Finlandiya'nın en eski şehri olup aynı zamanda 1809'dan 1812'ye kadar ülkenin başkentiydi. Nüfusu 31 Ağustos 2017 tarihi itibari ile 188,584 olup Finlandiya'nın beşinci büyük şehridir.

13. yüzyılda Aura Nehri'nin kuzeydoğusunda kurulan Turku, yıllarca Finlandiya'nın en önemli kenti iken, 19. yüzyıl başlarında bu ününü Helsinki'ye kaptırmıştır. Bu da iki şehir arasında bir rekabete dönüşmüştür. Günümüzdeyse Turku Finlandiya'nın 'ikinci kenti' olarak kabul edilmektedir. Finlandiya'nın en yoğun ve ilk limanı Turku Limanı ve ilk üniversitesi (bugünkü Helsinki Üniversitesi) yine bu şehirdedir. Fince ve İsveççeden sonra en çok konuşulan diller Rusça (%1.3), Arapça (%0.6) dır.

Turku, uzun tarihi nedeniyle, birçok önemli etkinliğin yeri olmuştur ve kapsamlı olarak Finlandiya tarihini etkilemiştir. Estonya'nın başkenti Tallinn ile birlikte Turku 2011 Avrupa Kültür Başkenti seçilmiştir. 1996'da Finlandiya'nın Noel Şehri ilan edildi.

Kökenbilimi
Şehrin Turku adı eski slav lehçelerinde var olan tǔrgǔ yani pazar yeri anlamından gelmektedir. Turku ismi hâlâ bazı fin deyimlerinde pazar yeri anlamında kullanılmaktadır.

Fin dilinde bu adın kullanımı o bölgeye ait kurumlar ve diğer yer adları bahsedilirken Turun şeklindedir. Bu da Türkçedeki ilgi ekine benzer bir şekilde "Turku'nun" anlamına yakın bir kullanımdır. Bu sebeple örneğin şehrin adını taşıyan üniversite olan Turku Üniversitesi fincede Turun yliopisto şeklinde yani Turku'nun Üniversitesi ya da İngilizce adıyla University of Turun şeklinde anılmaktadır.

Tarihçe
Turku, resmî olarak 13. yüzyılda kurulmuş olup bölgedeki arkeolojik bulgular Taş Devri'ne kadar uzanmaktadır. 1300 yılında Turku Katedrali inşa edildi.

Orta Çağ'da Turku, Turku Piskoposluğu'nun bulunduğu yerdi. Turku resmî olarak başkent olmamasına karşın Dük ve Finlandiya Genel Valisi'nin kısa ömürlü kurumlarının merkeziydi. Sigismund'a karşı savaşın ardından, şehirde katliam yaşanmıştır. 1640'ta şehirde Finlandiya'daki ilk üniversitesi olan Turku Kraliyet Akademisi kuruldu. Turku, 1676'da Finlandiya Meclisi'nin toplantı yeri oldu.

Finlandiya'nın Finlandiya Savaşı'nın ardından Rus İmparatorluğu'na geçmesiyle Turku 1809'da yeni kurulan Finlandiya Grandüklüğü'nün kısa bir süre başkenti olup Rusya'dan uzak olması nedeniyle 1812'de başkent Helsinki'ye taşındı. 1827'de çıkan büyük bir yangın şehri neredeyse tamamen yok etti. Yangından sonra, yeni başkent Helsinki'yi de tasarlayan Alman mimar Carl Ludvig Engel, yeni ve daha güvenli bir şehir planı hazırladı. Turku, yirmi yıl boyunca Finlandiya'nın en büyük şehri olarak kaldı.

20. yüzyılda Turku, Jarmo Virmavirta gibi tarihçiler tarafından "Finlandiya'nın Batı'ya açılan kapısı" olarak adlandırıldı. Şehir, diğer Batı Avrupa ülkeleri ve şehirleriyle, özellikle de 1940'lardan bu yana Botniya Körfezi boyunca Stokholm'le iyi bağlantıları bulunmaktaydı.

Coğrafya
Turku, Finlandiya'nın güneybatı ucunda Aura Nehri ve Botniya Körfezi'nin kıyısında yer almaktadır. Turku, Aura Nehri'nin her iki kıyısına yayılmış 245 km²'lik bir alanı kaplamaktadır. Şehir merkezi ise nehrin her iki yakasında nehrin ağzına yakın bir yerde bulunmaktadır.

Turku yaklaşık 300,000'den fazla toplam nüfusu ile Finlandiya'nın üçüncü büyük kentsel alanıdır.

Turku, dokuz semt ve 78 mahalleye ayrılmakta olup bunların idari bir işlevi bulunmamaktadır.

İklim

Ekonomi
Turku ekonomisi ağırlıklı olarak Turku Limanı ve diğer hizmet odaklı endüstriler üzerinde yoğunlaşmaktadır. Şehir ayrıca ünlü bir yüksek teknoloji merkezi olan Turku Bilim Parkı'nda biyoteknoloji ve bilgi teknolojisi alanlarında faaliyet gösteren 300'den fazla şirkete ev sahipliği yapmakta ve ayrıca iş sektörüyle yakından çalışan çeşitli yükseköğrenim kurumlarına ev sahipliği yapmaktadır.

Turku'da gıda üreticisi HKSCan ile fast food zinciri Hesburger'in genel merkezleri yer almaktadır.

Kültür
Turku'daki kültürel mekanlar arasında birçok tiyatro, sinema ve sanat galerisi ile bir şehir filarmoni orkestrası bulunmaktadır. Kentin kültür merkezi, özellikle her yıl Temmuz ayında Orta Çağ Pazarı olmak üzere düzenli etkinlikler gerçekleştirmektedir. Turku aynı zamanda Finlandiya'nın resmi Noel kentidir ve Finlandiya'daki Noel Barışı her yıl 24 Aralık'ta Brinkkala Salonu balkonundan ilan edilmektedir.

Turku 2011 yılında Avrupa Kültür Başkenti olmuştur.

Eğitim

Turku, Finlandiya'nın diğer şehirlerinden daha uzun bir eğitim geçmişine sahiptir. Ülkenin ilk üniversitesi olan Turku Kraliyet Akademisi (günümüz Helsinki Üniversitesi) 1640 yılında Turku'da kurulmuştur. Turku Üniversitesi, Finlandiya'nın ikinci büyük üniversitesi olup Åbo Akademi ise Finlandiya'nın tek İsveççe eğitim yapan üniversitesidir. Turku Uluslararası Okulu, aynı zamanda Helsinki Uluslararası Okulu ile birlikte ülkedeki iki uluslararası okuldan biridir.

Turku Uygulamalı Bilimler Üniversitesi, Finlandiya'nın ikinci en büyük teknik üniversitesidir. Ayrıca Novia Uygulamalı Bilimler Üniversitesi ile Diaconia Uygulamalı Bilimler Üniversitesi'nin şehirde kampüsleri bulunmaktadır.

Spor
Turku'nun SM-liiga'da oynayan HC TPS adında bir buz hokeyi takımı ile Veikkausliiga'da oynayan FC Inter Turku ve Ykkönen'de oynayan Turun Palloseura adlarında iki futbol takımı bulunmaktadır.

Ulaşım

Turku büyüklüğüne göre ortalama bir şehiriçi otobüs hattına sahiptir. Bunun yanında şehirde 1972 yılına kadar tramvay hattı da bulunmaktaydı. Günümüzde yeni bir hafif raylı sistem inşa edilmesi planlanmaktadır.

Şehre, Turku Ana Demiryolu İstasyonu, Turku Limanı ile Turku Havalimanı hizmet vermektedir.

Kardeş şehirler

  Aarhus, Danimarka (1946'dan beri)
  Bergen, Norveç (1946'dan beri)
  Göteborg, İsveç (1946'dan beri)
  Sankt-Peterburg, Rusya (1953'ten beri)
  Gdańsk, Polonya (1958'den beri)
  Köstence, Romanya (1963'ten beri)
  Rostock, Almanya (1963'ten beri)
  Varna, Bulgaristan (1963'ten beri)
  Köln, Almanya (1967'den beri)
  Szeged, Macaristan (1971'den beri)
  Bratislava, Slovakya (1976'dan beri)
  Floransa, İtalya (1992'den beri)
  Tientsin, Çin (2000'den beri)
  Tartu, Estonya (2008'den beri)
  Elbasan, Arnavutluk

Turku'nun aşağıdaki şehirler ile işbirliği anlaşması bulunmaktadır.
  Kuressaare, Estonya
  Tallinn, Estonya

Galeri

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Turun Seudun Karttapalvelu
 Turku Ylen elävässä arkistossa
 Lonely Planet - Turku
 VirtualTurku - Turku 360-derecelik fotoğrafları
 Turku şehrin web-kamera

 Turku2011- hanke
 Turku2011 tanıtım videosu
 Turku İngilizce tanıtım videosu

Turku


Jeffrey Glenn "Jeff" Bennett (Houston, 2. listopada, 1962.), američki je glumac.

Vanjske poveznice

Američki filmski glumci

Jeff Bennett


Miðvágur es la capital y mayor localidad del municipio de Vágar, en las Islas Feroe (Dinamarca). Tiene 1.059 habitantes en 2011. Está unida al pueblo de Sandavágur, formando una aglomeración de 1.887 habitantes.

La localidad se dedica principalmente a la pesca, aunque su bahía también es un buen lugar para la caza tradicional de cetáceos.

Geografía
Miðvágur está en el interior de una bahía también llamada Miðvágur, que le da nombre al pueblo y que significa "bahía de en medio". La entrada de la bahía está cerrada en su mayor parte por un dique, que sirve para proteger al puerto pero también para encerrar a los calderones que entran en ella.

El pueblo se encuentra en un valle al sur del monte Reynsatindur, que por este lado tiene una pendiente menos pronunciada que por el norte. Al sur hay dos montañas que forman acantilados en el mar. Al oeste se encuentra el lago Leitisvatn, el mayor de las Islas Feroe, que desagua por el sur formando una cascada que cae directamente al mar.

Miðvágur es atravesada por la carretera principal de Vágar, que pasa por todos los poblados de la misma. Los pueblos más cercanos son Vatnsoyrar, al noroeste, y Sandavágur al este. Con esta última Miðvágur está prácticamente unida. Hay un servicio de autobuses a Tórshavn, con un recorrido estimado de 45 minutos. El aeropuerto de Vágar se encuentra al oeste de Miðvágur, a escasos 10 minutos por carretera.

Historia

Aunque Miðvágur es nombrada por primera vez en un documento escrito del , se sabe por excavaciones arqueológicas que el asentamiento es bastante anterior, y tiene sus orígenes en la era vikinga. Miðvágur fue sitio de una asamblea local (várting). La bahía del pueblo ha sido históricamente uno de los mejores sitios para la práctica de la caza de ballenas. En 1899 se logró aquí la mayor captura de cetáceos de que se tiene noticia en las Feroe: 1.300 individuos en un solo día.

Miðvágur formó su propio municipio desde 1915. Además de la capital, también le pertenecía el pequeño pueblo de Vatnsoyrar (fundado en 1921). El municipio de Miðvágur se disolvió el 1 de enero de 2009 cuando se fusionó con el de Sandavágur para formar el nuevo municipio de Vágar, del que Miðvágur fue designada capital.

Cultura y deporte

Miðvágur tuvo su propia escuela primaria en 1896. La nueva escuela primaria, localizada entre Miðvágur y Sandavágur, se construyó en 1961 y es compartida por los dos pueblos. Dentro de sus instalaciones se encuentra la biblioteca pública.

La casa conocida como Kálvalíð —actualmente un museo— data de finales de la Edad Media y es una de las construcciones más antiguas de las Islas Feroe. Es una construcción típica feroesa, erigida en piedra y madera con techo vegetal. Fue residencia de los sacerdotes del pueblo y ahí vivió Beinta Broberg, una famosa viuda de un párroco.

Otro museo es el Museo de la Guerra (Krígssavnið), enfocado a la historia de las Islas Feroe durante la Segunda Guerra Mundial.

Miðvágur tiene varios clubes deportivos: voleibol, bádminton, fútbol, remo, arquería y equitación. Los deportes de salón se practican en las instalaciones de la escuela primaria. El club de fútbol MB (Miðvágs Bóltfelag) utiliza la cancha del pueblo; fue fundado en 1905 y para 2011 jugaba en la tercera división feroesa.

El Vestavstevna es el festival de verano de Vágar. Se celebra cada año a mediados de julio, de manera alternada en los tres poblados principales de la isla (Miðvágur, Sandavágur y Sørvágur). En 2011 le tocó a Miðvágur ser la sede, y repetirá en 2014.

Religión
En Miðvágur reside un sacerdote de la Iglesia de las Islas Feroe que sirve en todos los templos de Vágar y en el de Mykines, ya que ambas islas constituyen una sola parroquia. La Iglesia tiene en el pueblo una casa de misión. Hay también una pequeña comunidad evangélica.

La iglesia de Miðvágur fue construida entre 1948 y 1952. Su diseñador, Heini Joensen, quien estudió en Bergen, Noruega, le impregnó a su obra cierta influencia modernista.

En el pueblo se encuentra el cementerio británico, que data de la Segunda Guerra Mundial.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de las Islas Feroe

Miðvágur


Edvard 1.s erobring af Wales (den Edvardianske erobring af Wales) foregik mellem 1277 og 1283. Den resulterede i walisernes nederlag og Edvard 1., konge af Englands annektering af Fyrstedømmet Wales og de øvrige sidste frie fyrstedømmer.

I 1200-tallet var Wales delt imellem de oprindelige walisiske fyrstedømmer og de områder, som Anglonormannerne kontrollerede. Det største fyrstedømme var Gwynedd, hvis prinser havde fået kontrol over den største del af landet. Det gjorde de andre walisiske prinser til deres vasaller, og de tog titlen som prins af Wales. Selv om de engelske monarker havde gjort flere forsøg på at få kontrol over de walisiske områder, var det først ved Edvards krig mod Llywelyn ap Gruffudd ("Llywelyn the Last") fra 1277 til 1283, at det lykkedes dem at få fodfæste i Wales.

I felttogene i 1277 og 1282/1283 reducerede Edvard først de walisiske fyrstedømmer og løb dem herefter fuldstændigt over ende. Størstedelen af de erobrede territorier blev et kongeligt len, der tilhørte den engelske tronarving med titlen Prins af Wales. Resten blev givet til Edvards støtter som hans nye Marcher lordships. Selv om territorierne ikke for alvor blev en del af Kongeriget England før Laws in Wales Acts 1535–1542, markerede Edvards erobring afslutningen på den walisiske uafhængighed.

Baggrund: Wales i højmiddelalderen

Efter en række invasioner kort efter den erobring af England i 1066, lykkedes det normannerne at overtage store dele af Wales og etablere semi-uafhængige Marcher lordships, der var loyale mod den engelske krone. De walisiske fyrstedømmer som Gwynedd, Powys og Deheubarth overlevede, og fra slutningen af 1000-tallet begyndte waliserne at trænge normannerne tilbage mod England. I det 12. århundrede svingede området mellem walisisk styre og de engelske konger. Særligt Henrik 2., forsøgte adskillige gange at etablere et overherredømme over de walisiske fyrstedømmer. Således var de walisiske marcher lordships reduceret til syd og sydøst.

Fyrstedømmet Gwynedd var den dominerende magt i Wales i første halvdel af 1200-tallet og var sammen med Powys og Deheubarth de mest magtfulde områder. Gwynedds prinser fik titlen som prins af Wales. Krige med England i 1241 og 1245, der blev efterfulgt af en disput i dynastiet om, hvem der skulle have tronen, svækkede Gwynedd og tillod, at Henrik 3. indtog Perfeddwlad (også kendte som "Four Cantrefs", den østlige del af fyrstedømmet). Fra 1256 rejste Gwynedd sig atter under Llywelyn ap Gruffudd (som blev kendt som "Llywelyn den sidste"), hvor kampen mod Henrik 3. blev genoptaget, og Perfeddwlad blev generobret. Ved Montgomerytraktaten i 1267 blev freden genoprettet. Og mod at forpligte sig til at hylde den engelske konge, blev Llywelyn anerkendt som prins af Wales og hans generobring af Perfeddwlad blev accepteret af Henrik. Sporadisk krigsførelse fortsatte mellem Llywelyn og nogle af de forskellige marcher lords, som Gilbert de Clare, Roger Mortimer og Humphrey de Bohun.

Erobring

Umiddelbare årsager til krig
Henrik 3. døde i 1272, og han blev efterfulgt af sin søn Edward 1. Mens Henriks ineffektivitet havde ledt til et kollaps af den kongelige autoritet i England under hans styre, så var Edvard en stærk og energisk konge, der tilmed var en dygtig militær leder.

I 1274 blev spændingerne mellem Llywelyn og Edvard større, da Gruffydd ap Gwenwynwyn fra Powys og Llywelyns yngre bror Dafydd ap Gruffydd sluttede sig til englænderne og søgte beskyttelse af Edvard. Som følge af den fortsatte konflikt med marcher lords og Edvards beskyttelse af afhopperne, så nægtede Llywelyn at komme til Chester i 1275, hvor Edvard beordrede ham til at komme for at hylde den engelske konge. Edvard blev provokeret endnu engang, da Llywelyn planlagde at ægte Eleanor, der var datter af Simon de Montfort, der havde ledet et oprør mod kronen, mens Edvards far var konge. I november 1276 erklærede Edvard krig mod Llywelyn. Hans mål var dog nok nærmere at få gjort en ende på en genstridig vasal, end at påbegynde en erobringskrig.

Invasionen i 1277
Inden hoveddelen af den kongelige hær var samlet i begyndelsen af 1277, sendte Edvard lejesoldater ind i Syd- og Midtwales. Nogle var marcher lords og andre riddere i det kongelige hushold. De oplevede betydelig succes, idet flere af de walisiske ledere overgav sig og sluttede sig til englænderne, fordi de var utilfredse med Llywelyns styre. I juli 1277 sendte Edvard en ekspedition ind i North Wales sammen med sin egen hær på 15.500 mand - hvoraf 9.000 var walisere fra syd - der var samlet på traditionel vis via det feudale system. Fra Chester marcherede hæren ind i Gwynedd og slog først lejr ved Flint og herefter ved Rhuddlan og Deganwy og forårsagede sandsynligvis stor skade i de områder, som de kom igennem. En flåde fra Cinque ports gav støtte fra havet.

Llywelyn erkendte snart, at hans position var håbløs, og han overgav sig. Felttoget resulterede  aldrig i et rigtigt stort slag. Edvard forhandlede sig til bosættelser frem for at forsøge sig med en total erobring. Mangel på mænd og forsyninger i november 1277 kan også have været årsagen. Under alle omstændigheder havde Llywelyns territorier ikke været hans mål.

Freden ved Aberconwy

Ved Freden i november 1277 fik Llywelyn kun den vestlige del af Gwynedd, selvom han fik lov at beholde titlen som prins af Wales. Det østlige Gwynedd blev delt mellem Edvard og Llywelyns bror Dafydd, mens resten blev fordelt mellem de folk, som havde hjulpet Edvard med erobringen, selvom det i praksis blev Edvards land.

Som et resultat af begge de territoriale ekspropriationer og underkastelsen af de ledende familier blev Deheubarth, Powys og Midtwales en blanding af kontrolleret kongeligt område og lydige engelske protektorater. Edvards sejr var omfattende, og den repræsenterede en større omfordeling af magt og territorier i Wales i Edvards favør. Edvard kunne nu nyde at have en grad af direkte kontrol over de walisiske områder, som ingen tidligere engelsk konge havde opnået.

Felttoget 1282–83
I 1282 udbrød der atter krig som resultatet af et oprør, som Llywelyns Dafydd begyndte, fordi han var utilfreds med det, han havde fået ud af at støtte Edvard i 1277. Dafydd startede en serie angreb, der blev koordineret med de walisiske ledere i Deheubarth og North Powys, som havde været Llywelyns vasaller indtil 1277 og som nu var Edvards vasaller. Llywelyn og de andre walisiske ledere med dem i syd tilsluttede sig snart efter, og det blev et noget andet felttog end i 1277. Det blev en national kamp, der fik bred støtte af waliserne, der var provokeret af Edvards forsøg på at indføre engelsk lov over waliserne. Edvard begyndte dog snart at se det som en decideret erobringskrig frem for blot en strafekspedition for at slå oprøret ned.

Englænderne indledte et tre-delt angreb, hvor Edvard førte sin hær ind i North Wales stort set samme vej som i 1277, Roger Mortimer tog sig af Midtwales og jarlen af Gloucester avancerede med en betydelig hær i syd. Til at begynde med var waliserne heldige. I juni 1282 blev Gloucester besejret under slaget ved Llandeilo Fawr. Edvard erstattede ham med William de Valence, jarl af Pembroke som plyndrede i syd så langt som til Aberystwyth, men han havde ingen opgør med den walisiske hær. Edvard oplevede hefter et tilbageslag i Midtwales, da hans kommandør her, Roger Mortimer, døde i oktober. Den 6. november, mens ærkebiskoppen af Canterbury, John Peckham, var i gang med fredsforhandlinger, besluttede Edvards kommandør i Anglesey, Luke de Tany, at udføre et overraskelsesangreb. Kort efter at Tany og hans mænd havde krydset en pontonbro, som de havde bygget, blev de overfaldet af waliserne og led store tab under slaget ved Moel-y-don.

Krigen vendte til Edvards fordel, da Llywelyn pludselig marcherede ud af North Wales mod Builth i Midtwales. Han blev lokket i en fælde og dræbt under slaget ved Orewin Bridge den. 11. december 1282. Edvard drog fordel af disse tilfældige begivenheder og samlede en ny hær, der marcherede ind i Snowdonia i januar 1283, hvor den erobrede Dolwyddelan Castle i hjertet af den walisiske modstand. På samme tid avancerede de Valence i syd fra Cardigan ind i Meirionnydd. Kombinationen af de Valence' pres fra syd og kongens avancement i nord var for meget for de walisiske tropper. Erobringen af Gwynedd var komplet med tilfangetagelsen af Dafydd i juni 1283. Dafydd havde fulgt sin bror som prins i december året før, og han blev ført til Shrewsbury, hvor han blev henrettet som forræder næste efterår.

Efterspil

Territorielle bosættelser
Edvard delte de walisiske fyrstedømmers territorier mellem sig (under direkte kongelig kontrol) og sine støtter via tildeling af landområder. De blev i praksis nye marcher lordships. Disse adelstitler blev hovedsageligt skabt til anglonormannere som jarlen af Lincoln som modtog titlen som lordship of Denbigh. Derudover fik Edvards walisiske allierede deres eget land tilbage, men ikke på feudal basis; Owain ap Gruffydd ap Gwenwynwyn, fra prinseslægten Powys Wenwynwyn, fik sin forfædres jord som lordship of Powys og blev kendt som Owen de la Pole (eller "Poole").

Den del, der blev holdt under direkte kongelig kontrol, blev organiseret under Statute of Rhuddlan i 1284, der erklærede, at det var "annekteret og forenet" under den engelske krone, selvom de ikke blev en del af Kongeriget England. De blev kongens personlige len, og i 1301 blev de videregivet til Edvards søn, Edvard af Caernarfon (den fremtidige kong Edvard 2.), med titlen "Prins af Wales" og derefter blev områderne og titlen tildelt alle tronarvinger.

Statute of Rhuddlan delte områderne under kongelig kontrol op i seks shire counties efter den engelske model, der blev administreret af kongelige embedsmænd. Statute håndhævede også English common law i Wales, dog med nogle lokale variationer. Walisisk lov fortsatte med at blive brugt i visse civile sager, såsom arv af jord, dog med ændringer, for eksempel kunne uægte sønner ikke længere kræve en del af arven, hvilket walisisk lov hidtil havde tilladt.

Resten af Wales fortsatte med at blive dannet som March of Wales under lederskab af de forskellige Marcher lords ligesom før, og fra 1290'erne begyndte Edvard at blande sig i disse affærer i større grad.

Kolonisering og borgbyggeri

Fra 1277 og særligt efter 1283 begyndte Edvard en politik med engelsk kolonisering og bosættelse i Wales, og han skabte byer som Flint, Aberystwyth og Rhuddlan. Uden for byerne blev de walisiske bønder smidt væk fra vigtige områder, så de kunne blive overtaget af engelske bønder i stedet. Eksempelvis var der i Lordship of Denbigh overtaget 10.000 acre af engelske bønder i 1334.

Edvard største bekymring efter sin sejr var at sørge for militær sikkerhed i de nye territorier, og han opførte derfor borge af sten. Under James of Saint Georges vejledning opførte Edvards bygmeste en serie af store borge ved brug af et karakteristisk design og de mest avancerede forsvarsfunktioner, der var kendt, for at danne en "ring af sten" rundt om North Wales. Blandt de vigtigste bygninger var borgene Beaumaris, Caernarfon, Conwy og Harlech.

Yderligere oprør
Der fortsatte med at være sporadiske oprør i Wales både 1287-88 og et mere seriøst i 1294 under Madog ap Llywelyn, der var en fjern slægtning af Llywelyn ap Gruffudd samt i 1316–1318 af Llywelyn Bren, Lord of Senghenydd. I 1370'erne planlagde Owain Lawgoch, der var den sidste overlevende repræsentant for huset Gwynedd, to invasioner af Wales med støtte fra Frankrig. I 1400 ledte den walisiske adelsmand Owain Glyndwr (eller Owen Glendower) det mest alvorlige oprør mod det engelsk styre. Ingen af disse oprør var heldige, og ved Laws in Wales Acts 1535–1542 blev Wales formelt inkorporeret i Kongeriget England.

Konsekvenser for England
Erobringen af Wales havde en uforudset forfatningsmæssig betydning for England. Prisen på erobringen var meget stor. Med opførslen af de nye slotte brugte Edvard omkring £173.000.

Derudover måtte statskassen betale den militære aktion i Wales herunder vedligeholdelse af slottene. Kongens finansielle behov bidrog til udvidelse af engelske parlaments rolle, da det blev nødvendigt at opkræve skatter for at dække udgifterne.

Noter

Referencer

Bibliografi

Wales' historie
Begivenheder i 1277
Begivenheder i 1283

Edvard 1.s erobring af Wales


Chalastra, genre de papillon Geometridae
 Chalástra,  ancien dème en Macédoine-Centrale (Grèce).

Chalastra


Sebastian Stan (Constanza, Rumania, 13 de agosto de 1982) es un actor rumano nacionalizado estadounidense. En televisión, interpretó a Carter Baizen en Gossip Girl, al príncipe Jack Benjamin en Kings, a Jefferson en Once Upon a Time y a T.J. Hammond en Political Animals. Este último le valió una nominación al premio Critics' Choice Television como Mejor Actor de Reparto en una Película / Miniserie.

Stan ganó un amplio reconocimiento por su papel de Bucky Barnes/Winter Soldier en las películas del Universo cinematográfico de Marvel Capitán América: El Primer Vengador (2011), Captain America: The Winter Soldier (2014), Capitán América: Civil War (2016), Black Panther (2018), Avengers: Infinity War (2018) y Avengers: Endgame (2019) y The Falcon and the Winter Soldier (2021). En 2015, coprotagonizó la comedia dramática de Jonathan Demme, Ricki and the Flash y la película de ciencia ficción de Ridley Scott, The Martian. En 2017, interpretó a Jeff Gillooly en la película biográfica, I, Tonya.

Primeros años
Stan nació en la ciudad rumana de Constanza. A los 8 años, él y su madre se trasladaron a Viena, donde ella trabajaba como pianista. A los 12 años, su madre se trasladó con él a Rockland, Nueva York, y luego ella se casó con el director de una escuela privada estadounidense.

Durante sus años en la Rockland Country Day School, actuó en producciones escolares. También asistió a la Stagedoor Manor, un campamento de verano, donde fue presentado a la actuación y fue elegido para numerosas producciones. Fue entonces cuando se decidió a tomar en serio la actuación y empezó a actuar en varias universidades.

Fue aceptado en la Escuela de Artes Mason Gross de la Universidad Rutgers. Esto le dio la oportunidad de pasar un año en el extranjero y estudiar actuación en el teatro The Globe de Londres.

Carrera
Después de su aparición en la película de 1994, 71 Fragments of a Chronology of Chance, la carrera de Stan despegó en 2003 con un papel en Law & Order. A partir de ahí tuvo varias apariciones en películas, como Tony n' Tina's Wedding, The Architect y The Covenant, posteriormente obtuvo un papel recurrente en Gossip Girl como Carter Baizen, papel con el que estuvo desde 2007 hasta 2010. Stan obtuvo un papel principal en la serie de 2009, Kings como Jack Benjamin. En 2010, apareció en la película de suspenso psicológico de Darren Aronofsky, Black Swan y en la comedia Hot Tub Time Machine como Blaine, antagonista de la historia. En julio de 2011, interpretó a Bucky Barnes en la película Capitán América: el primer vengador, la cual está basada en el personaje del mismo nombre de Marvel Comics. Aunque fue su primera película en la franquicia, Stan no fue parte del contrato de nueve películas que tiene con Marvel Studios.

En 2012, protagonizó la película de suspenso, Gone, y la película de terror sobrenatural The Apparition, también comenzó un papel recurrente en Once Upon a Time como Mad Hatter. The A.V. Club describió su trabajo en el episodio «Hat Trick», como «excelente» y colocó el episodio en su lista de los—30 mejores episodios de 2012 de una serie que no figuraba en su lista principal—. Inicialmente se informó que el personaje volvería a aparecer la serie derivada Once Upon a Time in Wonderland, debido al compromiso de Stan con el Universo cinematográfico de Marvel, pero Edward Kitsis reveló más tarde que debido a la reacción de los fanáticos y el respeto por la actuación de Stan, el personaje no volvería a aparecer y la serie continuaría sin el personaje. En ese mismo año, también apareció en la miniserie de USA Network, Political Animals, como el problemático hijo gay de la ex primera dama, gracias a este papel fue nominado a los Premios de la Crítica Televisiva al mejor actor en una película/miniserie. En 2013, Stan interpretó a Hal Carter en la producción teatral de Roundabout Theatre Company de William Inge titulada Picnic, la cual se presentó en el American Airlines Theatre de Nueva York.

En 2014, Stan retomó su papel de Bucky Barnes, ahora llamado «Winter Soldier» en Captain America: The Winter Soldier, primera película de su contrato de nueve películas con Marvel. En 2015, interpretó a Joshua Brummel en Ricki and the Flash y coprotagonizó la película The Martian como el científico de la NASA; el Dr. Chris Beck y posteriormente apareció en The Bronze como Lance Tucker. Stan luego repitió su papel como «Winter Soldier» en 2015 en la película Ant-Man, haciendo una aparición especial, y en 2016 en Capitán América: Civil War. En 2017, Stan apareció como el conductor de NASCAR; Dayton White, en la comedia Logan Lucky de Steven Soderbergh, e interpretó a Jeff Gillooly, en la película biográfica de Craig Gillespie I, Tonya, basada en la vida de Tonya Harding, y luego protagonizó la película I'm Not Here.

En 2018, Stan interpretó nuevamente a «Winter Soldier» en la película Black Panther, donde apareció como cameo, y en Avengers: Infinity War. Luego apareció junto a Nicole Kidman en la película de suspenso, Destroyer. Stan interpretó a Charles Blackwood en We Have Always Lived in the Castle, una adaptación de la novela del mismo nombre de Shirley Jackson. La primera película de Stan en 2019 fue Avengers: Endgame, lanzada en abril, película en la cual repitió su papel como Bucky Barnes / The Winter Soldier. Su segunda película del año, Endings, Beginnings, se estrenó en el Festival Internacional de Cine de Toronto en septiembre. Posteriormente en ese mismo año, interpretó a Scott Huffman en la película dramática sobre la Guerra de Vietnam, The Last Full Measure, la cual se estrenó en enero de 2020 en los Estados Unidos. Además, Stan aparece en Monday y The Chain. En febrero de 2019, reemplazó a su coprotagonista de Marvel, Chris Evans, en la película dramática The Devil All the Time, que estrenó en Netflix en 2020. En abril de 2019, Disney confirmó que una serie de televisión de Marvel protagonizada por Stan y Anthony Mackie, llamada The Falcon and the Winter Soldier, se emitiría en su próximo servicio de streaming, Disney+, debutando el 19 de marzo de 2021. En mayo de 2019, Stan se unió al elenco del thriller de espías Agentes 355, que comenzó a filmarse en julio de 2019.

Filmografía

Cine

Televisión

Vídeos musicales

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

Emigrantes rumanos hacia Estados Unidos
Actores de Rumania
Actores de cine de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos
Reparto de Once Upon a Time
Nacidos en Constanza (Rumania)
Nacionalizados de Estados Unidos

Sebastian Stan


كونراد بلاوتس  ، من مواليد 16 أكتوبر 1964 في نافيس ، حكم كرة قدم نمساوي دولي.

حكم في بطولة أمم أوروبا لكرة القدم 2008.

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
حكام بطولة أمم أوروبا 2008
حكام كرة قدم نمساويون
مواليد 1964

كونراد بلاوتس


ألدور مالديرا ؛ (14 أكتوبر 1953 بميلانو - 1 أغسطس 2012)، لاعب كرة قدم إيطالي. لعب مع منتخب إيطاليا لكرة القدم.

مسيرته الكروية
لعب ألدو مالديرا خلال مسيرته الاحترافية مع 4 أندية في سبعة عشر موسمًا وسجل خلالها 36 هدفًا ضمن 322 مباراة. حيث فاز في أربعة مواسم بالكأس وفي موسمين بالدوري.

خاض ألدو مالديرا مسيرته مع نادي إيه سي ميلان في موسم 1971–72 في المرة الأولى ولمدة موسمين ثم في موسم 1973–74 ليلعب معه تسعة مواسم، مشاركًا طوالها في 228 مباراة سجل خلالها 30 هدف. ثم انتقل إلى نادي بولونيا في موسم 1972–73 لمدة موسم واحد، حيث شارك في 3 مباريات ولم يسجل أي هدف. لينتقل بعدها إلى نادي روما في موسم 1982–83 واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم، مشاركًا في 73 مباراة سجل خلالها 6 أهداف. ثم انتقل إلى نادي فيورنتينا في موسم 1985–86 ولمدة موسمين، مشاركًا في 18 مباراة ولم يسجل أي هدف.

روابط خارجية

مراجع

مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص من ميلانو
رياضيون من ميلانو
مالديرا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
مالديرا
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1980
مالديرا
مالديرا
مالديرا
لاعبو كأس العالم 1978
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم من ميلانو
لاعبو لوتشيزي
لاعبو منتخب إيطاليا تحت 21 سنة لكرة القدم
مالديرا
مالديرا
مالديرا

ألدو مالديرا


El V Censo Nacional de Población de Chile, fue realizado en el 19 de abril de 1875. Dirigido por Santiago Lindsay, Director Nacional de la Oficina de Estadísticas, ayudado por las Gobernaciones, Intendencias y Parroquias del país. Este censo, aprovechó además la experiencia de otros censos latinoamericanos, para mejorar así el proceso de levantamiento de información, a raíz de los fracasos anteriores.

Resultados generales

Fuente
https://www.ine.cl/docs/default-source/censo-de-poblacion-y-vivienda/publicaciones-y-anuarios/anteriores/censo-de-poblaci%C3%B3n-1875.pdf?sfvrsn=883e7444_2

1875
Chile en 1875
Censos en 1875

Censo chileno de 1875


This is a list of United States Army Air Force - Air Force Component Commands. It covers the component commands of the numbered air forces during World War II. During that period, that numbered air forces had a status currently enjoyed by Air Force major commands.

 I Bomber Command
 I Fighter Command
 I Troop Carrier Command
 II Bomber Command
 III Air Support Command
 III Bomber Command
 III Fighter Command
 III Reconnaissance Command
 III Tactical Air Command
 IV Bomber Command
 IV Fighter Command
 V Bomber Command
 V Fighter Command
 VI Bomber Command
 VII Bomber Command
 VIII Air Support Command
 VIII Bomber Command
 VIII Fighter Command
 IX Air Defense Command
 IX Fighter Command
 IX Tactical Air Command
 IX Troop Carrier Command
 IX Air Service Command
 IX Engineer Command (airfield construction, see Advanced Landing Ground)
 XI Bomber Command
 XI Fighter Command
 XII Bomber Command
 XII Tactical Air Command
 XII Engineer Command
 XIII Bomber Command
 XIII Fighter Command
 XV Fighter Command
 XIX Tactical Air Command
 XX Bomber Command
 XXI Bomber Command
 XXII Bomber Command
 XXII Tactical Air Command
 XXVI Fighter Command
 XXXVI Fighter Command

Notes

References
 Maurer, Maurer (1983). Air Force Combat Units Of World War II. Maxwell AFB, Alabama: Office of Air Force History. .

Air Force Component Commands

List of United States Army Air Forces Air Force Component Commands


Aedes sticticus (Syn.: Ochlerotatus stictitus) ist ein Zweiflügler in der Gattung Aedes in der Familie der Stechmücken (Culicidae). Die Art wurde 1838 von Johann Wilhelm Meigen erstmals unter dem Namen Culex sticticus beschrieben. Sie wird innerhalb der Gattung Aedes der Untergattung Ochlerotatus zugeordnet.

Verbreitung
Die Art ist in Europa von Nordeuropa bis in die Mittelmeerregion und bis nach Sibirien verbreitet und wird auch in Nordamerika gefunden. In Überschwemmungsgebieten und Aulandschaften ist sie im Hochsommer in vielen Gebieten Europas neben Aedes vexans die dominierende Stechmückenart.

Lebensweise
Die Weibchen sind blutsaugend und vor allem während der Dämmerungszeiten oder in beschatteten Bereichen aktiv. Die Eier werden im Wasser abgelegt. Sie sind länglich, 0,51 bis 0,61 mm lang und asymmetrisch geformt. Während sie auf einer Seite fast gerade sind, sind sie auf der anderen unterhalb der Mitte stark gewölbt. Ihre Oberfläche ist schwarz. Die Larven entwickeln sich vor allem während des Sommerhochwassers in überschwemmten Aulandschaften und temporären Gewässern. Dort ernähren sie sich von den im Wasser lebenden Protozoen, Bakterien und Algen. Ihre Entwicklungszeit verkürzt sich, wenn die Gewässer rasch austrocknen. Die Größe der adulten Stechmücken ändert sich durch die kürzere Entwicklung bei Aedes sticticus nicht wesentlich. Bei Aedes vexans, einer ebenfalls in Europa weit verbreiteten Stechmücke verlangsamt sich bei Wassermangel die Entwicklungszeit. Bei dieser Art können die Larven lange Zeit im feuchten Boden überleben, die adulten Tiere sind dann jedoch kleiner als bei normaler Entwicklung. Die Weibchen können pro Tag Strecken bis zu einem Kilometer zurücklegen, insgesamt haben sie eine Reichweite von mindestens zehn Kilometern. Bei günstigen Bedingungen können sie sich rasch über ein großes Gebiet verbreiten.

Einzelnachweise

Literatur
 Norbert Becker, Dusan Petric, Marija Zgomba, Clive Boase, Minoo Madon, Christine Dahl, Achim Kaiser: Mosquitoes and Their Control. Springer, 2010 (online)

Weblinks

Stechmücken
Culicidae

Aedes sticticus


Lukas Immanuel Kampa (Bochum, 29 de novembro de 1986) é um jogador de voleibol alemão que atua na posição de levantador.

Carrreira

Clube
Kampa começou sua carreira em sua cidade natal, no VC Telstar Bochum. Conquistou dois títulos do campeonato alemão pelo VfB Friedrichshafen em 2009 e 2010.

Em 2013 conquistou o título da Copa da Rússia pelo Belogorie Belgorod. Para a temporada 2014–15 foi atuar pela primeira vez no voleibol polonês após assinar contrato com o Cerrad Czarni Radom. Em 2016 o levantador transferiu-se para o Jastrzębski Węgiel, conquistando o título do campeonato polonês na temporada 2020–21.

Em 2021 o levantador assinou contrato com o Trefl Gdańsk, ainda na primeira divisão polonesa.

Seleção
Kampa estreou na seleção adulta alemã em 2009. Em 2012 disputou os Jogos Olímpicos de Londres, onde terminou na 5ª colocação após perder nas quartas de final para a seleção búlgara por 3 sets a 0. Em 2014 conquistou a  medalha de bronze no Campeonato Mundial de 2014, na Polônia, sendo o melhor resultado da seleção alemã na história do torneio. No ano seguinte conquistou o ouro na primeira edição dos Jogos Europeus após vencer a Bulgária por 3 sets a 1.

Foi vice-campeão do Campeonato Europeu de 2017 na Polônia, após ser derrotado na final pela seleção russa.

Títulos
VfB Friedrichshafen
 Campeonato Alemão: 2008–09, 2009–10

Belogorie Belgorod
 Copa da Rússia: 2012

Lokomotiv Kharkiv
 Campeonato Ucraniano: 2013–14

Jastrzębski Węgiel
 Campeonato Polonês: 2020–21

Clubes

Prêmios individuais
2014: Campeonato Mundial – Melhor levantador

Ligações externas

 Lucas Kampa no Volleybox
 Lucas Kampa no Team Deutschland

Naturais de Bochum
Voleibolistas da Alemanha
Levantadores de voleibol
Voleibolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2012

Lukas Kampa


Bahamut, ( ), Zekeriya el-Kazvini'ye göre, dünyanın yapısını destekleyen, derinlerde yatan bir canavardır.

Bu anlayışta yeryüzü, bazen Kuyutha'(/Kuyuthan)/Kiyuban/Kibuthan (büyük olasılıkla İbranice לִוְיָתָן " Leviathan "ın kötü bir kopyası) olarak isimlendirilen, kozmik bir canavar (öküz) tarafından desteklenen değerli taş levha üzerinde duran bir melek tarafından taşınır. Bahamut bu boğayı sırtında taşır ve kendi dengesi için suda asılı kalır.

İlk kaynaklarda adı Lutīyā olup, Balhūt ve Bahamūt takma ad olarak verilmiştir.

İmla ve karakter
Bahamût, el-Kazvininin (ö. 1283),  Bahamoot, Edward Lane'in yazımıdır. Yakut el-Hamavi' (ö. 1229)   ve İbnü'l-Vardi'nin (ö. 1348) eserlerinde Belhût kullanılır.

Adının İncil'deki Behemoth'tan türediği düşünülmektedir. Bununla birlikte, orijinal İncildeki Behemoth'un balıkla hiçbir ilgisi bulunmuyor.

Behemot'un balığa dönüşmesinin İslam öncesi dönemde gerçekleştiği düşünülüyor. Bir senaryoya göre İncil'deki bir çift canavardan behemoth balığa ve suda yaşayan leviathan ise boğaya atanmıştı.

Lane'in özeti
Bahamut, Lane tarafından yazılan kozmografi üzerine özel bir İslami eserin özeti'ne göre, dünyayı destekleyen katmanlardan biri olarak hareket eden dev bir balıktır. O kadar uçsuz bucaksız ki "Balığın burun deliklerinden birine yerleştirilen dünya denizleri, çöle atılan hardal tohumu gibi olur."  Balığın üzerinde Kujata adında bir boğa, boğanın üzerinde "yakut" bir kaya, kayanın üzerinde ise dünyayı omuzlayacak bir melek durur. Bahamut'un altında devasa serpantin Felek bulunur.

Lane bunu "yukarıda alıntılanan yazarlardan birinin eseri" olarak ifade eder, İslami kaynağı belirsizdir.

Arapça kaynaklar
Benzer içeriğe sahip bir dizi İslami kozmografik inceleme vardır.

Arapça kaynaklarda geçen hūt (حوت) kelimesi çevirilerde göre balık veya balina olarak karşımıza çıkabilmektedir  Ayrıca, meleğin ayaklarının altındaki levhayı tanımlayan   belirsiz bir anlama sahiptir  ve "yakut" veya çeşitli başka şekillerde çevrilebilir.

Kozmografi

Kazvini (ö. 1283) grubu
El-Damiri (ö. 1405) Vehb ibn Münebbih'in yetkisiyle Lane'in kaynaklarından biri, muhtemelen ana özetinin kaynağıydı.  "Bahmût", Lane'in özetiyle belirli temel ayrıntılara kadar uyuşuyor.  Bununla birlikte, boyut benzetmesinde "hardal" yerine "bir yığın kum" kullanılmasında tutarsızlık görünüyor.

Kazvini'nin kozmografisi The Wonders of Creation, bu noktalarda tam tersine Lane ile aynı fikirdedir.    Bununla birlikte, balığın altında ne olduğuna dair Lane'in tanımıyla biraz çelişir: su, hava, sonra karanlık bir bölge ve boğanın uzantıları.   Kazvini kozmografisinin çeşitli farklı el yazmalarında var olduğu biliniyor.

Her iki kozmografi de hikâyeyi Vehb ibni Münebbih,   tarafından konuşulan ifadeler olarak sunar. Damiri versiyonunun, sadece Kazvini'nin kenar boşluklarına basılmış redaksiyonları olduğu düşünülmektedir.

Yakut grubu
İbnü'l-Vardi (ö. 1348)'nin (Harīdat al-Aca'ibi) Lane tarafından kullanılan başka bir kaynaktır. Kozmografi bölümü, Yakut el-Hamavi'nin (ö. 1229) Mu'cemu'l-Buldan'ına benzer bir anlatım ve düzenlemeler içeren bir kopya olarak kabul edilir.

Hem İbnü'l-Vardi  hem de Yakut'ta verilen büyük balığın adı "Balhût"tur.

Yakut  ve el-Vardi, boğa ile balık arasında bir kum tabakası olduğunu söylerler.  Ayrıca balığın altında ne olduğunu biraz farklı tarif ederler.

Bu metinler, kozmik balık ve boğayı doğa olaylarıyla, yani gelgitlerin artması ve çekilmesi, deniz seviyesinin korunması ve depremlerle ilişkilendirir. Sadece boğa ile ilgili olan rivayet, nefesinin gelgitlerin büyümesine ve çekilmesine neden olduğu yönündedir. Balık ve boğa, yeryüzünden denize akan suyu içtikleri için, deniz seviyesinin yükselmesine karşı koyarlar. Ancak hayvanlar, kıyamet korkusu ile tedirgin olduklarında, tıkanacaklardır (İbn el-Vardi, Yakut).

Peygamberlerin hayatları
Büyük balık ve boğa ile ilgili biri Sa'lebi'nin Tefsir al-Salebi'si, diğeri Muhammed el-Kisāʾīnin Kısas al-Enbīyāsı iki eser daha vardır. Sa'lebi'nin metninde balinanın birkaç isme sahip olduğu bir  şöyledir: "Tanrı, adı Lutīyā olan büyük bir balina/balık (nūn) yarattı, künyasi Balhūt, takma adı Bahamūt"tur.

Depremler
Ayrıca Yakut, İblis'in Balhūt balinasını neredeyse depreme sebep olacak şekilde dürttüğünü, ancak Tanrı'nın balinanın gözlerine sivrisinekler göndererek dikkatini dağıttığını da aktarır. Ya da alternatif olarak, Tanrı, dev balığı büyüleyen kılıca benzer bir balık göndermişti. Bu açıklama Yahudi-Müslüman geleneğinin Arap yazarlara en erken bilgi kaynağı olarak kabul edilen bir mühtedi olan Ka'b al-Ahbār'ın (ö. 650'ler)  bir anekdotu olarak Kıṣas al-Enbīyāʾ adlı eserinde de bulunur, ancak bu versiyonda  Tanrı burnundan girip beynine ulaşan bir yaratık göndererek balinayı teslim olmaya zorlar.

Ancak ortaçağ Araplarında daha tanıdık inançlar depremi boğa veya Kaf Dağı ile ilişkilendirir.

Jorge Luis Borges, Bahamut ile efsanevi Japon balığı "Jinshin-Uwo"  arasında paralellikler kurmuştur.

Borges
Jorge Luis Borges'in The Book of Imaginary Beings (1957) adlı çalışmasına göre Bahamut, Behemoth'tan "değiştirilmiş ve büyütülmüş" bir yaratıktır.

Borges, Binbir Gece Masalları'nın 496. gecesi hikâyesinde ( Burton baskısı) Bahamut'u İsa'nın tanık olduğu isimsiz dev balığın kimliği olarak yerleştirmiştir.   Bu dev balık bir boğayı, boğayı kayayı ve kaya bir meleği, tam olarak dünyanın geleneksel Fars-Arap ortaçağ modelinde olduğu gibi destekler.    Borges, Bahamut tanımını Edward Lane'in Arabian Society in the Middle Ages'inden almıştır.

Popüler kültürde

 Dungeons & Dragons masa üstü rol yapma oyununda Bahamut, adaletin ejderha tanrısıdır ve bir ejderha için kullanılan ismin ilk örneğidir.
 Rage of Bahamut koleksiyon kart oyunu ve anime uyarlamasında Bahamut, dünyayı yok etme yeteneğine sahip eski bir ejderhadır. Animede, Bahamut'un serbest bırakılmasını önlemek veya ona yardım etmek, hikâyedeki grupların çoğunun hedefidir. Bu Bahamut daha sonra Granblue Fantasy ve Dragalia Lost'ta görünür.
 Final Fantasy video oyunu serisinde Bahamut, sihirdarları için savaşmak üzere savaşa getirilebilecek canavarlar olan en belirgin çağrılardan biridir. Adının oyunun son zindanı Sky Fortress Bahamut için kullanıldığı Final Fantasy II ve Final Fantasy XII hariç, serinin hemen hemen tüm taksitlerinde görünür.
 New York merkezli müzik grubu Hazmat Modine'nin Bahamut albümünde üçüncü şarkı olarak "Bahamut" adlı bir şarkı yer alıyor.
 "Hungry Shark Evolution adlı oyunda 17. köpek balığına "Behemot" adı verilmiştir.

Ayrıca bakınız

 Atlas (mitoloji), Yunan mitolojisinden kaba bir analog
 Bahamut, Dungeons & Dragons'dan bir ejderha tanrısı
 Arap mitolojisinde bir başka büyük balık olan Dandan
 Felek
 Gaokerena, efsanevi beyaz haoma ağacı, analog efsanevi yaratıklar tarafından korunuyor
 Makara veya Kar Mahi, Hint-İran kültür alanından bir analog

Not listesi

Kaynakça

Orta Doğu mitolojisi

Bahamut


Topağaç, Sakarya ilinin Akyazı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Topağaç mahallesinin eski ismi Ramaslı'dır. Köy nüfusunun çoğunluğunu cumhuriyet tarihi içerisinde alınan Karadeniz göçleri oluşturur. Ayrıca bu köy  darbe dönemindeki (1980) referandum sonuçlarına %80 hayır demesinin sonucuyla  "Kenan Evreni öfkelendiren köy" olarak bilinir. Köy 2014 yerel seçimleriyle beraber mahalle statüsüne geçmiştir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 18 km, Akyazı ilçesine 7 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Kaynakça

Akyazı'nın mahalleleri

Topağaç, Akyazı


Gravissimum supremi [Nostri Apostolici Ministerii Munus] (En français: [La Charge] très importante [de Notre Ministère apostolique] suprême) est une lettre apostolique du pape Pie IX par laquelle il institue un 'collège des écrivains de 'La Civiltà Cattolica'.  Datée du , la lettre donne un statut officiel à la revue italienne et une autorité morale considérable aux Jésuites qui la dirigent.

Dans cette lettre apostolique, Pie IX dote la revue d'un statut particulier dans la vie de l'Église : il décide que le périodique sera destiné à défendre « de toutes ses forces et sans cesse la religion catholique avec sa doctrine et ses droits ». Elle sera rédigée par un 'collège particulier d'écrivains' qui, désigné par le Supérieur général de la Compagnie de Jésus, vivront et travailleront ensemble dans une résidence qui leur sera propre.

Contexte et contenu
La revue 'La Civiltà Cattolica' existe déjà depuis 16 ans. Fondée à Naples en 1850 par le père Carlo Maria Curci et immédiatement transférée à Rome, la revue est publiée en langue italienne (et non pas en latin, langue officielle des États pontificaux) ce qui est inédit. Son but est de 'défendre  les valeurs et la civilisation catholique'. Le ton y est souvent polémique, ce qui inquiète le Supérieur général des Jésuites, le père Roothaan, – par crainte des conséquences politiques -  mais est approuvé avec enthousiasme par le pape Pie IX qui décide de faire de cette revue une sorte d'organe officiel du Saint-Siège, pour « défendre et soutenir la divine vérité de notre auguste religion ainsi que la dignité, l'autorité et le pouvoir de ce Siège Apostolique et combattre les multiples erreurs et aberrations de notre malheureuse époque ainsi que les écrits empoisonnés, si néfastes à la république chrétienne... ».

La lettre établit de manière permanente un 'collège' d'écrivains jésuites pour le périodique 'La Civiltà Cattolica'. Ils seront choisis par leur Supérieur général et résideront dans la résidence qui leur est allouée par le Saint-Siège. La décision est 'perpétuelle' et ne peut être modifiée que par lui-même ou un de ses successeurs.

Bibliographie
Le texte du bref apostolique (latin et italien) se trouve dans: La civiltà cattolica, sesta serie, vol. VI, Roma 1866, pp. 9-15.

Notes

Pie IX
Lettre apostolique
Février 1866

Gravissimum supremi...


Sebastiaen Vrancx (døbt 22. januar 1573 i Antwerpen, død 19. maj 1647 sammesteds) var en flamsk maler.

Han blev elev af Adam van Noort i Antwerpen og uddannede sig videre på en rejse i Italien. I 1612 blev han dekan for Sankt Lukasgildet i sin fødeby. I Rijksmuseum i Amsterdam ses blandt mange andre arbejder Marked i en flamsk by. Videre mærkes: Barmhjertighedens syv værker (Hannover Museum), Fest i en slotspark (Kunstmuseet i København), Pilegrimme i nærheden af en by (Münchens Pinakotek) m. v.

Kilder

Malere fra Flandern
Medlemmer af Sankt Lukasgildet
Personer fra Antwerpen

Sebastiaen Vrancx


Trovo (anciennement Madcat) est une plateforme de diffusion en direct de jeux vidéo . Comme pour Twitch, Trovo propose des options d'abonnement payant à plusieurs niveaux pour chaque chaîne, à partir de 1,99 , 4,99 USD et 8,99 USD, ce qui offre aux abonnés des récompenses personnalisables.

Références

Éditeur de logiciel ayant son siège aux États-Unis
Tencent
Service de diffusion sur Internet

Trovo Live


James Sebe Moroka (* 16. März 1891 in Thaba Nchu; † 10. November 1985 ebenda) war ein südafrikanischer Arzt, Politiker und von 1949 bis 1952 Präsident des African National Congress (ANC).

Leben
Morokas Familie, die zu den Barolong gehörte, hatte Grundbesitz im Oranje-Freistaat. Moroka besuchte die Wesleyaner-Grundschule im Dorf Ratlou und danach zur High school an der Lovedale Mission. Mit Unterstützung des schottischen Geistlichen MacDonald ging er 1911 über Southampton nach Edinburgh, wo er mit weiterer Unterstützung das Matric vollendete und 1918 seinen Abschluss an der University of Edinburgh in Medizin erlangen konnte. Vor seiner Rückkehr arbeitete Moroka in einer englischen Landpraxis. In Südafrika wieder angekommen, eröffnete er in seiner Geburtsstadt eine Arztpraxis, die sich erfolgreich etablieren konnte.

Infolge der Hertzog-Gesetze engagierte Moroka sich politisch und übernahm eine führende Rolle als Schatzmeister der All African Convention (AAC) im Jahr 1936. Er sah sich in einer radikalen Opposition zu Hertzog und lehnte Kompromisse entschieden ab. 1942 wurde er als Kandidat für Transvaal in das Natives' Representative Council (NRC) gewählt, womit er im Gegensatz zur generellen Politik der AAC stand, die die Wahlen boykottierte. Bis 1950 blieb er Mitglied des NRC.

Im Dezember 1949 wurde er zum Präsidenten des ANC gewählt, obwohl er zu dieser Zeit nicht Mitglied der Partei war. Seine Wahl gelang aufgrund der Unterstützung der ANC Youth League unter der Führung von Walter Sisulu und Nelson Mandela, die Alfred Bitini Xuma wegen seiner gewaltfreien und gemäßigten Politik ablösen wollten. Obgleich Moroka hauptsächlich in seiner Geburtsstadt blieb und nicht nach Johannesburg in die Nähe des ANC-Hauptquartieres zog, war er bei der Planung und Organisation der Defiance Campaign und anderer öffentlichkeitswirksamer Aktionen des ANC beteiligt. Bei dem darauf folgenden Prozess auf Basis des Suppression of Communism Act im Jahre 1952 gegen ihn und weitere Mitglieder des ANC und des South African Indian Congress (British Crown vs. Sisulu and 19 others, Urteil vom 30. Juli) trennte Moroka sich von den anderen Angeklagten, nahm sich einen eigenen Anwalt und bemühte sich um Entschärfung gegenüber dem Apartheidsregime. Sein Ansehen wurde am Ende des Prozesses dadurch erheblich beeinträchtigt, als sein Anwalt einen Antrag auf mildernde Umstände stellte, den dieser mit der früheren Unterstützung Morokas bei Schulangelegenheiten seiner weißen Farmnachbarn begründete. Damit war er in den Augen der meisten ANC-Mitglieder diskreditiert, weil dieses Argument zur Anklageformulierung in keiner Beziehung gestanden haben soll. Bei der Nationalkonferenz des ANC Mitte Dezember 1952 kandidierte er zusammen mit Albert Luthuli und erhielt im Wahlgang nur geringe Unterstützung, die von den Delegierten aus dem Oranje-Freistaat kam. Bald darauf wurde er aus dem ANC ausgeschlossen. Sein Nachfolger als ANC-Präsident wurde schließlich Albert Luthuli.

Moroka zog sich in seine Heimatstadt zurück, wo er 1985 starb.

Ehrungen
 Die südafrikanische Gemeinde Dr JS Moroka in der Provinz Mpumalanga wurde nach Moroka benannt.
 2012 wurde Moroka postum der Order of Luthuli in Gold verliehen.

Weblinks
 Politische Biographie von Moroka auf den Seiten des ANC (englisch; Archivversion)
 Biographie von Moroka bei South African History Online (englisch)

Einzelnachweise

ANC-Mitglied
Parteivorsitzender (Südafrika)
Apartheidgegner
Südafrikaner
Geboren 1891
Gestorben 1985
Mann

James Moroka


Krsto Radov Radimir (1766. - 1833.) -bokokotorski kapetan

U vrijeme Napoleonove uprave Bokom kotorskom,  dobrotski kapetan Krsto Radov Radimir (1766. – 1833.) prateći jedan francuski konvoj bio je napadnut 22. svibnja 1812. godine od engleskih korsara kod mjesta Lovišta na Pelješcu.

Kapetan Krsto Radimir stavio se sa svojim brodom i posadom u obranu francuskog konvoja. Tom prilikom je izdržao višesatnu borbu s mnogostruko jačim neprijateljem u kojoj je sudjelovala engleska fregata Aretusa i sedam barkozija s po tridesetak ljudi. Tom prilikom na brodu Radimira poginula su četiri člana posade, a i sam kapetan Krsto je bio ranjen dok je na engleskoj strani bilo oko 30 mrtvih i 100 ranjenih.

Za ovaj podvig bio je odlikovan od Napoleona visokim ordenom viteza Legije časti.

Dobrota

Krsto Radov Radimir


What If...? je američka animirana televizijska serija koju je stvorio A.C. Bradley za streaming servis Disney+, temeljena je na istoimenoj seriji stripova Marvel Comics. Serija istražuje alternativne vremenske verzije događaja iz filmova Marvel Cinematic Universea. Ovo je prva animirana serija od Marvel Studiosa. Napisao ju je Bradley, a režirao Bryan Andrews.

U rujnu 2018. godine Marvel Studios najavio je razvoj serije za Disney+ na temelju stripa What If...? Serija je najavljena mjesec dana kasnije, mnoge likove u seriji imaju glas istih glumaca koji ih igraju u filmovima.
Prva sezona bila je dostupna od 11. kolovoza 2021. godine i sastoji se od 9 epizoda. Radnja se događa unutar četvrte faze MCU-a, druga sezona od 9 epizoda koja se dogđa unutar pete faze očekuje se 2023. godine, a u razvoju je i treća sezona.

Serija je dobila puno pozitivnih kritika, s pohvalama za glasovnu glumu, animaciju, kreativne priče i scenarije, iako su duljina epizode i pisanje dobili neke kritike. U razvoju je spin off serija Marvel Zombies, nastavak i temeljena na jednoj od epizoda What If...?.

Radnja
Nakon događaja iz prve sezone serije Loki, multisvemir pada u ludilo, pokazujući svemire u kojima se neki od najvažnijih trenutaka Marvel Cinematic Universe-a odvijaju drugačije.

Pregled serije

Likovi

Glavni
Jeffrey Wright kao Watcher: Član izvanzemaljske rase Promatrača, koji promatra multisvemir i intervenira samo povremeno u nekim događajima.

Ponavljajući
Samuel L. Jackson daje glas Nick Furyju
Chadwick Boseman daje glas T'Challi / Black Pantheru i Star Lord T'Challi
Mick Wingert daje glas Tony Starku / Iron Manu

Gosti
Jako puno glumaca koji glume u igranim filmovima daju glasove likovima u animiranom izdanju.

Spin-off

Marvel Zombies
U studenom 2021. najavljena je animirana serija Marvel Zombies, a Andrews se vraća kao režiser. Zeb Wells će biti glavni pisac, fokusirajući se na "novu generaciju heroja" koji se bore sa zombijima. Radnja se temelji na stvarnosti koja je prvi put predstavljena u petoj epizodi What If...? serije.

Vanjske poveznice
  na marvel.com
  na Disney+

Američke serije
Animirane televizijske serije
Marvel Cinematic Universe televizijske serije
Televizijske serije koje su počele 2021.

What If...?


Disse ekstravagante vagabonder er en dansk kortfilm fra 1982, der er instrueret af Allan de Waal.

Handling
En flugthistorie om Kasper og Ida.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1982

Kortfilm fra Danmark

Disse ekstravagante vagabonder


7830 Akihikotago este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7830 Akihikotago este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Yatsugatake de Yoshio Kushida și Osamu Muramatsu. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,39 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 3,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

7830 Akihikotago


Orson Squire Fowler (October 11, 1809 – August 18, 1887) was an American phrenologist and lecturer. He also popularized the octagon house in the middle of the nineteenth century.

Early life
The son of Horace and Martha (Howe) Fowler, he was born in Cohocton, New York, He prepared for college at Ashland Academy and studied at Amherst College, graduating in the class of 1834.

Career
With his brother Lorenzo Niles Fowler, he opened a phrenological office in New York City. Orson wrote and lectured on phrenology, preservation of health, popular education and social reform from 1834 to 1887. Lorenzo and his wife Lydia Folger Fowler lectured frequently with Orson on the subject of phrenology. The three were "in large measure" responsible for the mid-19th century popularity of phrenology. The practice of phrenology was frequently used to justify slavery and to advance a belief in African-American inferiority. Fowler wrote that coarse hair correlated with coarse fibers in the brain, and indicated coarse feelings; that, he wrote, suggested that people of African descent had poor verbal skills and traits that were best suited for nursing children or waiting on tables. At the same time, the phrenological journal edited by Fowler and his brother expressed strong abolitionist sentiments, calling slavery a "a monstrous evil." Fowler's writings were also anti-Semitic. For instance, in "Hereditary Descent" (1843), Fowler wrote that Jewish people were hereditarily acquisitive, deceitful, and destructive (phrenology believes that none of these "organs" are negative as such, but all can be used for good).

Orson edited and published The Phrenological Journal, Philadelphia, Pennsylvania, from 1838 to 1842. He was a partner with Fowler & Wells, publishers, New York, from 1846 to 1854, residing in Fishkill, New York, and Elizabeth, New Jersey. His sister, Charlotte Fowler Wells, and her husband, were involved in the publishing house, and after it became a stock company, she served as president.

He built a home during 1848–1853, later termed Fowler's Folly, which was an octagon house overlooking the Hudson River.  He authored a book, The Octagon House: A Home For All, which claimed benefits to living in such a home, and which was instrumental in igniting a fad that spread fairly widely in the United States and Canada.

He moved his office to Boston, Massachusetts, in 1863, residing in Manchester from 1863 to 1880. He resided in Sharon, New York, from 1883 until August 18, 1887, when he died.

Personal life

Fowler was married three times: to Mrs. Eliza (Brevoort) Chevalier; to Mrs. Mary (Aiken) Poole; and to Abbie L. Ayres. He had three children.

Fowler was a teetotaller and vegetarian. He promoted a vegetarian diet in his book Physiology: Animal and Mental and was vice-president of the American Vegetarian Society in 1852. He defended animal rights and opposed the slaughter of animals. His magazine The American Phrenological Journal also supported vegetarianism.

Legacy
In 1856, followers of vegetarian Henry S. Clubb tried to establish Octagon City in Kansas.
The design was inspired by Fowler's houses and would include octagonal houses and barns.
The pioneers could not make it through the winter.
The town of Fowler, Colorado, is named for Fowler. Fowler too had an influence on modern psychology. He is remembered as a man of universal reform who preached for education and temperance.   Orson, like his sister-in-law Lydia Fowler, held forth for the equality for women at a time when women had virtually no legal rights in the United States.  Orson stood for children's rights when child labor was quite acceptable in the burgeoning industrial factories of his country.  Fowler as a book seller and publisher was crucial in the original publication of Walt Whitman's Leaves of Grass and other works.

Books
 Memory and Intellectual Improvement (1841)
 Physiology, animal and mental: applied to the preservation and restoration of health of body, and power of mind. Physiology: Animal and Mental] (1842)
 Matrimony, or Phrenology applied to the Selection of Companions (1842)
 Self Culture and Perfection of Character (1843)
 Education and Self-improvement
 Hereditary Descent, its Laws and Facts applied to Human Improvement (1843)
 Religion; Natural and Revealed (1844)
 Love and Parentage (1844)
 Maternity: or the Bearing and Nursing of Children (1848)
 The Octagon House: A Home for All (1848, the 1853 edition reprinted with new illustrations 1973)
 Self-Instructor in Phrenology and Physiology (1849), with Lorenzo Niles Fowler
 Sexual Science (1870)
 Phrenology Proved, Illustrated and Applied
 Amativeness
 Human Science, or Phrenology (1873)
 Creative and Sexual Science, or Manhood, Womanhood, and their Interrelations (1875)
 Sexuality Restored, and Warning and Advice to Youth Against Perverted Amativeness, Including Its Prevention and Remedies, as Taught by Phrenology and Physiology (1870)

References

Sources
Applegate, Debby. The Most Famous Man in America: The Biography of Henry Ward Beecher. Doubleday, 2006.

External links
 Martin, John H. Orson Squire Fowler: Phrenology and Octagon Houses

 Fowler, Colorado ; named for O.S. Fowler
 Inventory of octagon houses

1809 births
1887 deaths
Amherst College alumni
American temperance activists
American vegetarianism activists
People from Cohocton, New York
People from Elizabeth, New Jersey
People from Fishkill, New York
People from Manchester-by-the-Sea, Massachusetts
People from Sharon, New York
Phrenologists
Scientists from Philadelphia
Octagon houses

Orson Squire Fowler


From 20 to 23 September 1993, during the Sukhumi massacre, separatists in Sukhumi, Abkhazia blocked Georgian troops' overland supply routes as part of the war in Abkhazia. In response, the Georgian government used Sukhumi Babushara Airport to ferry supplies to troops stationed in Sukhumi. Abkhaz forces attacked the airport in an attempt to further block the supply routes.

During the siege of the airport, five civilian airliners belonging to Transair Georgia and Orbi Georgian Airways were hit by missiles allegedly fired by separatists in Sukhumi. Over 150 people died in the attacks.

20 September
Two Orbi Georgian Airways' Tupolev Tu-134As (registration 4L-65808 and 4L-65809) were destroyed by Abkhaz small arms fire or missiles with no casualties.

21 September
A Transair Тu-134А-3 (built in 1975 with registration 4L-65893 and factory number 5340120) was flying to Sukhumi from Sochi International Airport. The crew consisted of captain Geras Georgievich Tabuev, first officer Otar Grigorievich Shengelia, and navigator Sergey Alexandrovich Shah, as well as two flight attendants; G. K. Kvaratskhelia and O. I. Morgunov. Тhe 22 passengers were mainly journalists. At 16:25, at an altitude of , the aircraft was hit on approach to Sukhumi-Babusheri Airport by a Strela 2 surface-to-air missile. The missile had been fired from an Abkhaz boat commanded by Toriy Achba. The plane crashed into the Black Sea, killing all five crew members and 22 passengers. Other sources reported 28 people on board (six crew members and 22 passengers).

22 September
An Orbi Georgian Airways Tu-154B aircraft (built in 1976 with registration 4L-85163 and factory number 76А-163) flying from Tbilisi and carrying civilians and internal security forces was on approach to Sukhumi-Babusheri Airport when it was struck by surface-to-air missiles. The plane crash-landed on the airstrip; the ensuing fire killed 108 of the 132 passengers and crew, making the incident the deadliest aviation disaster to occur in Georgia. Georgian media claimed that the flight was carrying refugees, but there was no factual evidence to back up these claims.

Another Tu-154 was attacked later in the evening, but landed safely.

23 September
Passengers were boarding a Transair Tu-134A (built in 1975 with registrations CCCP-65001 and factory number 42235) at Sukhumi when it was struck by rockets from an Abkhaz BM-21 Grad rocket launcher.  It caught fire and burned, leaving one crew member dead. The aircraft was due to operate a Sukhumi-Tbilisi service.

On the same day, an ORBI Tu-154 (registration 4L-85359) was reportedly destroyed by mortar or artillery fire.

References

Airliner shootdown incidents
Abkhaz–Georgian conflict
War crimes
Aviation accidents and incidents in Georgia (country)
Aviation accidents and incidents in 1993
1993 in Georgia (country)
Accidents and incidents involving the Tupolev Tu-134
Accidents and incidents involving the Tupolev Tu-154
Transair Georgia accidents and incidents
1993 in Abkhazia
20th-century aircraft shootdown incidents
September 1993 events in Asia
1993 disasters in Georgia (country)

1993 Sukhumi airliner attacks


Lidija Horvat-Dunjko (* 1967 in Varaždin, SFR Jugoslawien) ist eine kroatische Opernsängerin (Sopran) und Dozentin an der Musikakademie Zagreb.

Leben
Lidija Horvat-Dunjko war nach ihrem Gesangsstudium in vielen bedeutenden Rollen am Musiktheater zu bewundern. Sie verkörperte die Königin der Nacht in der Zauberflöte, Marie in La fille du régiment, Rosina im Barbier von Sevilla oder die Gilda in Rigoletto. Sie trat neben Kroatien auch im europäischen Ausland auf.

Beim Eurovision Song Contest 1995 trat sie zusammen mit der Band Magazin für Kroatien an. Mit dem Schlager Nostalgija errang das Gespann den sechsten Platz.

Weblinks
Biografie bei kdz.hr (kroatisch)

Einzelnachweise

Sopran
Opernsänger
Gesangspädagoge
Person (Varaždin)
Hochschullehrer (Musikakademie Zagreb)
Interpret eines kroatischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Jugoslawe
Kroate
Geboren 1967
Frau

Lidija Horvat-Dunjko


Es una pequeña gira que realizó Cyndi Lauper en diciembre de 2001. No contó con el apoyo de ningún álbum nuevo.

Listado de canciones

El Listado de canciones difiere en cada fecha.

Estreno

 Shine - Dance Mix
 Ballad Of Cleo And Joe
 Hey Now (Girls Just Want To Have Fun)
 Minnie And Santa
 Rockin' Around The Christmas Tree She Bop - a capella
 Higher Plane
 True Colors - Dance Mix

Bis

 I'm Gonna Be Strong

Referencias

Giras musicales de Cyndi Lauper
Giras musicales de 2001

Christmas Tour 2001


Warren Carlos Sapp (* 19. Dezember 1972 in Plymouth, Florida) ist ein ehemaliger US-amerikanischer American-Football-Spieler der Tampa Bay Buccaneers und der Oakland Raiders in der National Football League (NFL). Der 1,88 Meter große Sapp spielte die Position des Defensive Tackles. 2013 wurde er in die Pro Football Hall of Fame aufgenommen.

Karriere
Nach einer vielversprechenden Karriere im College Football an der University of Miami beeindruckte Sapp beim NFL Combine, da er als fast 150 Kilogramm schwerer Defensive Tackle einen 40-Yard-Sprint in 4,69 Sekunden hinlegte. Sapp wurde im NFL Draft 1995 von den Tampa Bay Buccaneers an 12. Stelle ausgewählt und schaffte es auf Anhieb in die Startformation des Teams von Coach Sam Wyche. 1997 etablierte sich Sapp mit 47 Tackles, 10,5 Sacks und drei Fumbles als einer der besten Defensive Tackles und wurde zum ersten von sieben Malen in den Pro Bowl gewählt. Mit den Pro-Bowl-Linebackern Hardy Nickerson und Derrick Brooks sorgte Sapp dafür, dass die Bucs ständig eines der besten Defensivteams waren, auch wenn ihre Offensive um Quarterback Trent Dilfer mäßig blieb. 1999 schaffte Sapp 12,5 Sacks und wurde zum NFL Defensive Player of the Year gewählt, Tampa Bay scheiterte aber in den Conference Finals an den St. Louis Rams. In den nächsten beiden Jahren war Sapp jeweils Pro-Bowler, zweimal scheiterten die Bucs in den Play-offs an den Philadelphia Eagles. Im Jahre 2002 aber schafften es Sapp und die Bucs unter dem neuen Trainer Jon Gruden und Quarterback Brad Johnson in den Super Bowl XXXVII, den sie 48-21 gegen die Oakland Raiders gewannen. Nach einem enttäuschenden Jahr 2003, in dem Tampa Bay die Play-offs verpasste, wechselte der 32-jährige Sapp nach Oakland, wo er noch vier Jahre spielte und dann 2007 seine aktive Karriere beendete.

Der siebenfache Pro-Bowler Sapp und NFL Defensive Player of the Year (1999) galt als einer der besten Defensive Tackles der NFL. Sein Spitzname war Quarterback Killa (dt.: "Quarterback-Mörder"), den er aufgrund von 100 Sacks (96,5 in der Regular Season plus 3,5 in den Play-offs – zweitmeiste Sacks für einen Defensive Tackle in der Geschichte der NFL) verliehen bekam. Gefürchtet war seine "Kombination aus Schnelligkeit, Explosivität und Kraft", mit der er "viele gegnerische Laufspielzüge zerstörte". Auch wenn Sapp diverse Male wegen Unsportlichkeit negativ auffiel, ist er sowohl Mitglied des NFL 1990s All-Decade Team als auch des NFL 2000s All-Decade Team.

Nach seiner Football-Karriere arbeitete Sapp als TV-Moderator bei Showtime and NFL Network. Er war 2008 Teilnehmer bei Dancing with the Stars. Im Jahr 2013 wurde er in die Pro Football Hall of Fame aufgenommen.

Privatleben
Sapp heiratete 1998 seine Ehefrau Jamiko, mit der er zwei Kinder hat, die Ehe wurde später geschieden. Aus anderen Beziehungen hat Sapp vier weitere Kinder. 2012 musste er Privatinsolvenz anmelden.

Weblinks
 Offizielle Homepage

Einzelnachweise

American-Football-Spieler (Miami Hurricanes)
American-Football-Spieler (Tampa Bay Buccaneers)
American-Football-Spieler (Oakland Raiders, 1995–2019)
Fernsehmoderator (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1972
Mann

Warren Sapp


Brock Edward Lesnar (Webster, South Dakota, 12. srpnja 1977.) je američki profesionalni hrvač, UFC-ovac, bivši igrač američkog nogometa i amaterski hrvač koji trenutno ima potpisan ugovor s WWE-om.

U profesionalnom hrvanju

 Finishing moves

 Brock Lock (Over-the-shoulder single leg Boston crab)
 F-5 (WWE)/Verdict (NJPW/IGF) (Fireman's carry facebuster)
 Kimura lock
 Shooting star press – OVW
 Signature moves

 Backbreaker
 Fallaway slam
 Gorilla press slam
 Knee lifts to the opponent's midsection
 Suplex City (Multiple suplex variations)
 Belly-to-back
 Fisherman, sometimes while delaying
 Overhead belly-to-belly, sometimes into or out of the ring
 Release/Rolling German
 Snap
 Vertical
 Multiple turnbuckle thrusts
 Powerslam
 Rear naked choke
 Running powerbomb
 Standing double leg takedown followed by a mounted punches
 Triple non-release powerbomb
 Managers
 Mr. McMahon
 Paul Heyman
 Nicknames
 "The Anomaly"
 "The Beast (Incarnate)"
 "The Conqueror"
 "The Next Big Thing"
 Entrance themes
 Ultimate Fighting Championship
 "Enter Sandman" by Metallica
 "Nickel Size Hail (And the Damaging Winds)" by Sunny Ledfurd
 World Wrestling Entertainment/WWE
 "Enforcer" by Jim Johnston
 "Next Big Thing" by Jim Johnston
 "Next Big Thing (Remix)" by Jim Johnston

Naslovi i ostale nagrade

Sveučilišno hrvanje
 National Collegiate Athletic Association
 NCAA Divizija I All-American (1999., 2000.)
 NCAA Divizija I Heavyweight Champion (2000.)
 Big Ten Conference Champion (1999., 2000.)
 National Junior College Athletic Association
 NJCAA All-American (1997., 1998.)
 NJCAA Heavyweight Champion (1998.)
 North Dakota State University Bison Tournament Champion (1997. – 1999.)

Mixed martial arts
 Unutrašnje borbe
 Najveći Draw (2008.)
 Pridošlica godine (2008.)
 Sherdog Awards
 Tučnjava godine (2009.)
 Sports Illustrated
 Pridošlica godine (2008.)
 Ultimate Fighting Championship
 UFC Heavyweight Championship (1 put)
 Submission of the Night (1 put)
 World MMA Awards
 Najborbeniji borac godine (2009.)
 Wrestling Observer Newsletter
 Best Box Office Draw (2008. – 2010.)
 MMA Najbolji mogući borac (2008. – 2010.)

Professional wrestling

 Guinnessov svjetski rekord
 Svjetski rekord: Najmlađa osoba koja drži WWE Championship (aged 25 years, 44 days)
 Inoki Genome Federation
 IWGP Heavyweight Championship (1 time)
 New Japan Pro-Wrestling
 IWGP Heavyweight Championship (1 put)
 Ohio Valley Wrestling
 OVW Southern Tag Team Championship (3 puta) – with Shelton Benjamin
 Pro Wrestling Illustrated
 Feud godine (2003, 2015) vs. Kurt Angle, The Undertaker
 Meč godine (2003.) vs. Kurt Angle in an Vrste mečeva u profesionalnom hrvanju#Iron Man meč on SmackDown! on September 16
 Najbolji najobečavajući hrvač godine (2002)
 Hrvač godine (2002., 2014).
 Rangiran br. 1 top 500 pojedinačnih hrvača PWI 500 in 2003
 Wrestling Observer Newsletter
 Best Brawler (2003)
 Najbolji hrvački manevar (2002.) F-5
 Feud godine (2003.) vs. Kurt Angle
 Najobečavajući hrvač godine (2002., 2003.)
 Wrestling Observer Newsletter Hall of Fame (Class of 2015)
 WWE/World Wrestling Entertainment/Federation
WWE Championship (4 times)
 WWE Universal Championship (3 puta)
 King of the Ring (2002)
 Royal Rumble (2003)
 Slammy Awards (5 times)
 Hashtag godine (2015) – SuplexCity
 Meč godine (2015) – vs The Undertaker at Hell in a Cell}}
 Rivalstvo godine (2015) – vs The Undertaker
 "Reci mi da to nis rekao" Najbolji moment godine (2015.) – Coining "Suplex City" at WrestleMania 31
 The OMG Shocking Moment of the Year (2014) – Ending The Undertaker's WrestleMania streak at WrestleMania XXX

Filmografija

Filmovi

Televizijske emisije

Videoigre

Izvori

Vanjske poveznice

Brock Lesnar na WWE.com
Brock Lesnar na Facebooku
Brock Lesnar na Twitteru
Brock Lesnar na IMDB-u
Brock Lesnarovi profili na Cagematch.com, Wrestlingdata.com, Internet Wrestling Database
Brock Lesnar na UFC.com

Američki igrači američkog nogometa
Američki kečeri

Brock Lesnar