In informatica, lo sviluppatore web (o in inglese web developer) è una figura professionale che si occupa dello sviluppo di applicazioni web, in particolare dello sviluppo del codice sorgente di programmazione, dell'ottimizzazione dei database e dei linguaggi di markup attraverso tecniche di programmazione Web.

Descrizione
Lavora in gruppo con figure come web designer, webmaster, web content manager con le quali non deve essere confuso. Lo sviluppatore web spesso non progetta la grafica di un sito, non si occupa dei contenuti né della creazione di file multimediali come video o audio, ma si occupa principalmente dell'assemblaggio, della struttura e delle automazioni di un sito. Questo perché generalmente lo sviluppatore web può contare su conoscenze tecniche estremamente più approfondite rispetto alle altre figure che operano nel settore. Uno sviluppatore web infatti deve vantare conoscenze inerenti ai protocolli di rete, i server web ed i loro moduli principali, le basi di dati, la sicurezza informatica ed i linguaggi di programmazione oltre ad un'approfondita conoscenza dei linguaggi di markup più diffusi sul web. Molto spesso gli sviluppatori web sono anche web designer, oppure lo sono stati in passato.

Con sviluppo web si può intendere lo sviluppo di una semplice pagina web statica, oppure lo sviluppo dei più complessi applicativi web in ambito web dinamico come quelli di commercio elettronico, ma anche la creazione delle reti sociali. Un buon sviluppatore web è in grado di realizzare qualsiasi applicativo web, sfruttando le tecnologie più indicate sia lato server che lato client.

La figura dello sviluppatore web sta diventando sempre più importante grazie alla tendenza attuale di trasferire le applicazioni desktop sul web e consentire all'utente di accedere ai propri dati indipendentemente dal computer e dal luogo da cui lavora.
Negli ultimi anni inoltre, è apparso con sempre maggiore chiarezza che un sito può avere successo quando è utile all'utente, quando è in grado di svolgere funzioni avanzate e personalizzate. Senza l'appoggio di uno sviluppatore web questi risultati sono difficilmente ottenibili.

Nel settore di Internet si stanno creando figure sempre più specializzate e con competenze sempre più specifiche. Lo sviluppatore web ha un peso sempre maggiore all'interno del team che si occupa di sviluppare siti internet, la sua figura è indispensabile per offrire servizi realmente utili e prodotti tecnicamente validi per l'impresa e gli utenti.

Competenze
Uno sviluppatore web ha competenze in:

 HTML e XHTML markup, Cascading Style Sheets (CSS), Extensible Markup Language (XML), conoscenza del browser DOM.
 Linguaggi di scripting server-side interpretati come Perl, Python, PHP, Ruby, ASP, ecc. così come linguaggi compilati tra cui Java, C, C++, ASP.NET.
 Linguaggi di scripting client-side interpretati come il JavaScript (derivato dall'ECMAScript), Java, ActionScript.
 Relational Database Management Systems (RDBMS) come MySQL, Microsoft SQL Server, Oracle database, PostgreSQL, ecc.
 Sistemi e networking.

Aderenza agli standard web
Un problema molto sentito nell'ambito del web development è il rispetto degli standard web emanati dal W3C. Alcuni web browser datati (fra cui Internet Explorer 6) non rispettano alcuni standard e questo rende impegnativa per gli sviluppatori la creazione di siti che funzionino adeguatamente su tutti i browser. Solo una lunga esperienza maturata sul campo permette allo sviluppatore di realizzare interfacce leggere, funzionali, standard e perfettamente funzionanti su tutti i browser. Sebbene questo problema riguardi molto da vicino i web designer è spesso lo sviluppatore web ad ottimizzare le pagine web in virtù delle proprie conoscenze tecniche. È importante sottolineare che i browser stanno facendo importanti progressi nel rispetto degli standard e che l'aggiornamento dei browser da parte degli utenti permetterà di abbattere gran parte dei problemi sopra citati.

Web development timeline

Note

Voci correlate
 Web Developer Toolbarweb developer
Cosa fa un Web Developer? Formazione, Competenze e Carriera da Principiante a Professionista
Scegliere un percorso di Formazione altamente professionalizzante e che accompagni il discente dalla formazione al posto di lavoro.

Altri progetti

Professioni informatiche
Sviluppo web

Sviluppatore web


Geografia
 Roccabruna – comune italiano del Piemonte
 Roccabruna – nome italiano del comune francese di Roquebrune-Cap-Martin  nel dipartimento delle Alpi Marittime

Altro
Roccabruna - famiglia nobile trentina
Castel Roccabruna - castello di Fornace
Palazzo Roccabruna – palazzo di Trento
 Torre di Roccabruna – architettura di Siena
 Città libere di Mentone e Roccabruna – antico stato europeo

Roccabruna


Kaliwatan sa insekto ang Valenzuela corsicus. Una ning gihulagway ni Hermann Julius Kolbe ni adtong 1882. Ang Valenzuela corsicus sakop sa kahenera nga Valenzuela, ug kabanay nga Caeciliusidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Valenzuela

Valenzuela corsicus


Um clip, originalmente um termo da língua inglesa e aportuguesado para clipe, sendo que no Brasil, um clipe municiado, é popularmente chamado de "pente", é um dispositivo, introduzido em 1885 por Ferdinand Mannlicher, usado para armazenar vários cartuchos de munição juntos como uma unidade para, assim, inseri-los no carregador ou no cilindro de uma arma de fogo. Isso acelera o processo ao carregar a arma de fogo de vários tiros de uma única vez, em vez de inserir ('cartuchos soltos') de um de cada vez (ver: Tiro único). Existem vários tipos, a maioria feitos de folha de metal barato, destinados a serem descartáveis, embora sejam frequentemente reutilizados.

Utilização

O uso do clip acelera o processo de carregamento e recarregamento da arma, pois várias munições podem ser carregados de uma única vez, em vez de uma por uma.

Existem vários tipos diferentes de clips, a maioria dos quais feitos de chapas estampadas de metal barato nos quais os cartuchos se encaixam, projetados para ser descartáveis, embora sejam muitas vezes reutilizados.

Não se deve confundir "carregadores" destacáveis com "clips". A diferença de definição é que os clips são usados para carregar compartimentos internos da arma, enquanto os "carregadores" são usados para alimentar cartuchos na ação.

Eles, geralmente, são utilizados em fuzis mais antigos cujos carregadores de caixa são integrados internamente no corpo da arma.

No Brasil, utiliza-se Pente, no contexto de armas de fogo, é o termo utilizado na língua portuguesa para designar um tipo específico de carregador (conhecido como clip), sendo um tipo de speedloader que mantém vários cartuchos (geralmente entre 5 e 10) juntos em uma única unidade para carregamento mais fácil e rápido de um carregador de caixa integrado de armas de fogo.

Variantes

Os tipos mais conhecidos de clips são:

 Em bloco ("en bloc") - termo cunhado por Ferdinand Mannlicher
 Em tira ("stripper") - apesar de mais simples, surgiu depois
 Speedloader e Moon clip - para revólveres

Galeria

Ver também

 Antecarga / Retrocarga
 Arma automática / Arma semiautomática
 Arma curta / Arma longa
 Arma ligeira
 Armação (arma de fogo)
 Direito ao armamento
 Indústria bélica
 Legislação sobre armas de fogo
 PDW

Ligações externas

 Magazine vs. Clip – What's the Difference?
 , vídeo
 , vídeo

Componentes de armas de fogo

Clip (armas de fogo)


Vệ Quán (; 220-291) là đại thần nhà Tào Ngụy và nhà Tấn trong lịch sử Trung Quốc. Ông đã sống qua 2 thời kỳ Tam Quốc và Tây Tấn.

Thời trẻ
Vệ Quán có tên tự là Bá Ngọc (伯玉), người huyện An Ấp quận Hà Đông, Tinh châu. Ông ra đời trong gia đình quan lại, cha là Vệ Ký giữ chức thượng thư nhà Tào Ngụy.

Năm ông lên 10 tuổi thì cha qua đời. Do có tiếng là người có đạo đức, hiếu thảo và thông minh nên được kế tập cha giữ chức Văn hương hầu (閺乡侯).

Đại thần nhà Ngụy

Trọng thần họ Tư Mã
Năm 239, Vệ Quán 20 tuổi bắt đầu bước vào quan trường, được phong làm Thượng thư lang, sau lên Thông sự lang, rồi Trung sự lang. Sau 10 năm, ông được thăng làm Tán kị thường thị.

Họ Tư Mã trở thành quyền thần thao túng nhà Ngụy. Vệ Quán hành sự thận trọng, nghiêm túc, được mọi người trong triều kính trọng.

Năm 260, Ngụy Nguyên đế Tào Hoán lên ngôi, Vệ Quán được thăng làm Thị trung, rồi chuyển sang làm Đình úy khanh. Ông được quyền thần Tư Mã Chiêu tin cậy và trọng dụng.

Dẹp loạn Chung Đặng
Năm 262, Tư Mã Chiêu sai Đặng Ngải và Chung Hội cầm quân đi đánh Thục Hán. Vệ Quán được phong làm Giám quân hành trấn tây tướng ty, theo Chung Hội. Cuối năm 263, quân Ngụy đánh bại quân Thục, vua Thục Hán là Lưu Thiện đầu hàng.

Đặng Ngải có công vào Thành Đô nhận hàng Lưu Thiện, nên muốn lưu quân ở lại để sang đánh Đông Ngô. Tư Mã Chiêu sai Vệ Quán lệnh cho Đặng Ngải phải đợi đề nghị được phê chuẩn mới được làm, nhưng Ngải tỏ ý muốn tự mình hành động không cần tuân lệnh triều đình.

Cùng lúc, Chung Hội cũng ghen công với Đặng Ngải, viết thư vu cáo Đặng Ngải muốn làm phản. Tư Mã Chiêu tin Đặng Ngải có ý phản, bèn sai Vệ Quán mang quân vào Thục, tới Thành Đô bắt cha con Đặng Ngải. Vệ Quán theo lệnh mang xe tù đến bắt giữ cha con họ Đặng. Trong khi cha con Đặng Ngải bị áp giải về Lạc Dương thì Chung Hội kéo quân vào Thành Đô, một mình nắm giữ binh mã trong nước Thục.

Có thêm sự kích động của hàng tướng Thục Hán là Khương Duy, Chung Hội quyết tâm phản lại Tư Mã Chiêu và ép Vệ Quán phải theo mình. Vệ Quán giả cách nghe theo.

Sợ các tướng Ngụy không phục, Chung Hội nghe theo Khương Duy, định giết các tướng. Do Khâu Kiến đưa tin ra ngoài, các tướng sĩ Tào Ngụy biết ý đồ của Chung Hội. Vệ Quán cùng Hồ Uyên cầm đầu quân sĩ chống lại Chung Hội. Do các tướng sĩ đánh trận lâu ngày đều muốn về nhà, nên đồng lòng chống lại Chung Hội. Trưa ngày 18 tháng 1 năm 264, Vệ Quán, Hồ Uyên dẫn binh sĩ các trại cùng xông vào thành. Chung Hội và Khương Duy đều bị giết.

Các tướng sĩ dưới quyền Đặng Ngải thấy Chung Hội và Khương Duy chết vội đuổi theo xe tù chở cha con Đặng Ngải, đánh cướp lấy và cứu Đặng Ngải, Đặng Trung ra. Vệ Quán ở Thành Đô sợ Đặng Ngải thù mình việc bắt giữ, bèn sai Điền Tục mang quân đánh giết họ Đặng. Điền Tục đánh bại quân bản bộ của Đặng Ngải và giết chết cha con họ Đặng ở phía tây Miên Trúc.

Do lập công dẹp loạn ở Thục, Vệ Quán được triều đình rất ca ngợi và định trọng thưởng, nhưng ông không nhận, quy công cho các tướng sĩ. Cuối cùng triều đình phong ông làm Đô đốc Quan Trung, Trấn tây tướng quân; sau đó thăng làm Trấn đông tướng quân, Miên Dương hầu.

Đại thần thời Tây Tấn
Năm 265, con Tư Mã Chiêu là Tư Mã Viêm giành ngôi nhà Ngụy, lập ra nhà Tấn. Vệ Quán trở thành công thần khai quốc nhà Tấn. Ông được thăng lên tước công, làm Thứ sử Thanh châu, sau đó kiêm thêm chức Chinh đông Đại tướng quân, Thanh châu mục.

Ở các địa vị khác nhau, Vệ Quán luôn giữ sự khiêm tốn và phép tắc, được mọi người vì nể. Sau đó ông lại được phong làm Chinh bắc tướng quân, Thứ sử U châu, Ô Hoàn hiệu úy, kiêm Đô đốc Tinh châu. Khi đó vùng biên cương phía đông bắc nhà Tấn rộng, nhiều tộc thiểu số sống xen kẽ, rất phức tạp, thường xâm nhập biên giới nhà Tấn cướp bóc gia súc. Vệ Quán sau khi nhận chức đã tìm hiểu tình hình, khéo léo dùng kế ly gián khiến các bộ tộc Vu Hoàn, Lực Vi nghi kỵ lẫn nhau, do đó sức mạnh của họ yếu đi. Chính sách chia để trị của Vệ Quán khiến biên giới đông bắc nhà Tấn được ổn định.

Năm 275, Vệ Quán được triệu về triều làm Thượng thư lệnh. Năm 280, ông được gia phong làm Tư không, Thị trung, Thái tử Thiếu phó. Dù ở ngôi cao, Vệ Quán vẫn là vị quan thanh liêm.

Nhà Tấn thực hiện chế độ quan lại theo phép từ thời Hán Vũ Đế và nhà Tào Ngụy vẫn duy trì là "cửu phẩm trung chính", tức là không dựa vào tài năng mà chỉ dựa vào sự tiến những người thân thuộc của các môn đệ thế tộc. Vệ Quán muốn thay đổi chế độ dùng người này, ông dâng sớ lên Tấn Vũ Đế, nêu rõ lý do nhà Tào Ngụy dùng chế độ cửu phẩm trung chính vì hoàn cảnh loạn lạc, nhân sĩ lưu tán, địa phương không khảo sát được kỹ càng; đến thời bình nên bỏ chế độ cũ chuyển sang chế độ xét chọn từ làng xã để có người tài phục vụ đất nước. Tấn Vũ Đế thấy bản tấu của ông có lý, nhưng vì vẫn phải dựa vào các thế tộc cũ của nhà Ngụy giúp mình, nên không áp dụng kiến nghị của ông.

Mâu thuẫn trong cung đình
Tấn Vũ Đế kén vợ cho thái tử Tư Mã Trung, muốn chọn con gái Vệ Quán cho thái tử. Dương hoàng hậu khuyên nên lấy con gái đại thần khác là Giả Sung làm con dâu. Vũ Đế không đồng tình vì cho rằng con gái Vệ Quán xinh đẹp, trắng trẻo, giỏi giang, đông con; trong khi nhà họ Giả xấu xí, lùn đen, hay ganh ghét. Do Dương hoàng hậu nài nỉ nhiều lần, cuối cùng Tấn Vũ Đế đồng ý, cho Tư Mã Trung lấy con gái Giả Sung là Giả Nam Phong.

Thái tử Trung vốn là người đần độn, Vệ Quán lo lắng cho cơ nghiệp nhà Tấn sau này, nên định đề nghị vua thay thái tử, nhưng không tiện nói thẳng. Vì vậy ông vờ say rượu, vỗ lên ngai vàng của Vũ Đế nói rằng chỗ đó thật đáng tiếc. Tấn Vũ Đế tuy hiểu dụng ý can ngăn của ông, nhưng lờ đi như không biết. Thái tử phi là Giả Nam Phong biết chuyện, rất hận thù ông.

Ngoại thích Dương Tuấn (cha của Dương hoàng hậu) cậy quyền lũng đoạn triều chính. Vệ Quán không bằng lòng, thường hay can thẳng. Dương Tuấn căm ghét ông, bèn câu kết với các hoạn quan, gièm pha vu cáo ông. Vệ Quán buộc phải dâng thư xin từ chức. Tấn Vũ Đế tin các hoạn quan nên đồng ý cho ông giải quan.

Tai họa
Năm 290, Tấn Vũ Đế mất, Tư Mã Trung lên nối ngôi, tức là Tấn Huệ Đế. Do vua mới đần độn nên ngoại thích Dương Tuấn muốn tiếp tục thao túng chính trường. Hoàng hậu Giả Nam Phong cũng không chịu kém, bèn liên kết với Sở vương Tư Mã Vĩ (con thứ năm của Vũ Đế), Đông An công Tư Mã Do và Nhữ Nam vương Tư Mã Lượng (con thứ của Tư Mã Ý) vu cáo Dương Tuấn làm phản và ép Huệ Đế hạ chiếu giết chết cả nhà họ Dương.

Họ Dương bị diệt, các chức vụ trong triều đình lại bỏ trống. Vệ Quán được gọi trở lại làm Lục thượng thư sự, cùng Tư Mã Do giúp việc cho Tư Mã Lượng. Tư Mã Lượng và Tư Mã Do cầm quyền trong triều, nhưng hai người sinh mâu thuẫn. Lượng sai người dèm pha Do với Giả hậu, Giả hậu bèn cách chức Do. Lượng tiến cử Sở vương Tư Mã Vĩ cùng Vệ Quán thay chức của Do.

Tư Mã Lượng không muốn để các phiên vương trong triều sẽ gây loạn, đề nghị đưa họ trở về đất được phong. Các triều thần không ai dám lên tiếng, riêng Vệ Quán tán thành, vì sự bình yên của triều đình. Sở vương Tư Mã Vĩ không bằng lòng với chủ trương này, nên rất căm thù Vệ Quán.

Năm 291, Tư Mã Lượng bàn mưu với Vệ Quán trừ Tư Mã Vĩ, nhưng việc bại lộ. Tư Mã Vĩ bèn nói vu với Giả hậu rằng Vệ Quán và Tư Mã Lượng mưu phế Giả hậu. Giả hậu tức giận bèn ép Huệ Đế giáng chiếu cách chức Vệ Quán. Sau đó Giả hậu sai Thanh Hà vương Tư Mã Di mang cấm quân vây bắt cả nhà Vệ Quán và Tư Mã Lượng.

Một thủ hạ cũ của Vệ Quán là Vinh Hối vốn phạm tội bị ông đuổi khỏi phủ, sang phục vụ cho Tư Mã Di, lúc đó cầm đầu cấm quân xông vào phủ. Người nhà Vệ Quán nghi ngờ là chiếu chỉ giả, nên có ý định chống cự, nhưng ông không nghe theo. Vinh Hối giết chết ông cùng con cháu tất cả chín người. Sau đó Vinh Hối vơ vét của cải trong nhà họ Vệ. Chỉ có hai người cháu nội của Vệ Quán là Vệ Tháo, Vệ Giới không có nhà khi đó nên thoát nạn.

Tư Mã Lượng và Vệ Quán bị giết, nhiều người trong triều đều cho là oan. Sau Giả hậu lại thấy Tư Mã Vĩ chuyên quyền nên ghét Vĩ, bèn nghe theo Trương Hoa, gán tội cho Vĩ làm giả chiếu chỉ để giết đại thần, sai tướng Vương Cung phục binh bắt giết Vĩ tại triều, rồi giết cả Vinh Hối. Tuy bề ngoài là sửa án oan cho Vệ Quán nhưng thực chất Giả hậu giết Vĩ để nắm trọn quyền hành trong triều.

Vệ Quán thọ 72 tuổi, làm quan cho nhà Ngụy và nhà Tấn tất cả 50 năm.

Nhà thư pháp
Vệ Quán không chỉ nhà là chính trị, nhà quân sự mà còn là nhà thư pháp nổi tiếng thời Tây Tấn. Ông có lối viết chữ thảo rất độc đáo, kết hợp được với thư pháp "thánh thảo" của nhà thư pháp Trương Chi thời Đông Hán với lối viết của cha mình thành một thể riêng. Tài năng của ông được người đương thời đánh giá sánh ngang với Sách Tĩnh – người đứng đầu Ngũ long Đôn Hoàng.

Thư pháp của Vệ Quán rất có ảnh hưởng trong lịch sử thư pháp, tuy nhiên các tác phẩm của ông đã bị thất lạc gần hết.

Gia đình

 Cao tổ phụ: Vệ Cảo (卫暠), học giả thời Đông Hán.
 Phụ thân: Vệ Ký (卫觊), giữ chức Thượng thư thời Tào Ngụy, phong Văn Hương hầu (阌乡侯), thụy hào "Kính".
 Đệ đệ: Vệ Thực (卫寔), nhờ công lao của Vệ Quán được phong Khai Dương Đình hầu (开阳亭侯), sau nhậm chức Tán kỵ Thường thị, phong Văn Hương Dương hầu (阌阳乡侯).
 Vệ Tú (卫琇), gả cho Phiêu kỵ Đại tướng quân Vương Tuấn (王浚).
 Phu nhân:
 Đổng thị (董氏)
 Nhậm thị (任氏)
 Con cháu:
 Vệ Mật (卫密), phong Đình hầu (亭侯).
 Vệ Hằng (卫恒), giữ chức Hoàng môn lang, truy tặng Trường Thủy Giáo úy, Lan Lăng Trinh Thế tử (兰陵贞世子).
 Vệ Tảo (卫璪), phong Giang Hoài quận công (江夏郡公), giữ chức Tán kỵ Thị lang.
 Vệ Sùng (卫崇), thừa tước Giang Hoài quận công (江夏郡公).
 Vệ Giới (卫玠), thanh đàm gia, huyền học gia.
 Vệ Tuyên (卫宣), lấy Phồn Xương Công chúa (繁昌公主), con gái Tấn Vũ Đế.
 Vệ Nhạc (卫岳).
 Vệ Duệ (卫裔).

Trong Tam Quốc diễn nghĩa
Vệ Quán trong tiểu thuyết Tam Quốc diễn nghĩa của La Quán Trung được đề cập trong những hồi cuối cùng. Ông là nhân vật đứng giữa sự tranh chấp của hai tướng Chung Hội – Đặng Ngải.

Chung Hội biết Vệ Quán thế yếu, không có nhiều quân sĩ trong tay, sai ông đi bắt Đặng Ngải, định mượn tay Đặng Ngải giết ông để có cớ đánh Đặng Ngải. Tuy nhiên dù không có binh lực mạnh, Vệ Quán khéo léo dùng lệnh của triều đình, tuyên bố chỉ bắt cha con Đặng Ngải, còn tha hết các thủ hạ không can hệ. Do đó ông trói được cha con họ Đặng giải về Lạc Dương.

Khi Chung Hội định phản Tư Mã Chiêu, Vệ Quán đóng vai trò chỉ huy các binh sĩ nước Ngụy tấn công vào cung, giết chết Chung Hội.

Xem thêm
 Chung Hội
 Đặng Ngải
 Tư Mã Chiêu
 Giả Nam Phong
 Vương Hi Chi

Tham khảo
 Ngô Tuyển, Chu Quý, Trịnh Hiểu, Thái Hoàng (2006), Chuyện quan trường, Nhà xuất bản Thanh niên
 Lê Đông Phương, (2007), Kể chuyện Tam Quốc, Nhà xuất bản Đà Nẵng
 Thẩm Khởi Vĩ (2007), Kể chuyện Lưỡng Tấn Nam Bắc triều, Nhà xuất bản Đà Nẵng
 Trịnh Phúc Điền, Khả Vĩnh Quyết, Dương Hiệu Xuân (2006), Tướng soái cổ đại Trung Hoa, tập 1, Nhà xuất bản Lao động.

Chú thích

Sinh năm 220
Mất năm 291
Nhân vật quân sự Tào Ngụy
Nhân vật quân sự nhà Tấn
Người Sơn Tây (Trung Quốc)
Nhân vật Tam quốc diễn nghĩa

Vệ Quán


An Norops muralla in uska species han Reptilia nga ginhulagway ni Köhler, Mccranie ngan Wilson hadton 1999. An Norops muralla in nahilalakip ha genus nga Norops, ngan familia nga Polychrotidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Norops

Norops muralla


Henry Charles Bukowski (16. august 1920 – 9. mars 1994) var yrkjari og stuttsøgurithøvundur úr Los Angeles, Kalifornia. Verk hansara bera sera nógvan dám av huglagnum í Los Angeles. Bukowski hevur ávirkað sera nógvar rithøvundar, og hann verður sera ofta endurgivin (eisini í Føroyum). Hann yrkti fleiri túsund yrkingar, skrivaði seks skaldsøgur og fleiri hundrað stuttsøgur. Hann útgav fleiri enn hálvtrýss bøkur.

Keldur

Slóðir úteftir

Amerikanskir rithøvundar
Føðingar í 1920
Andlát í 1994

Charles Bukowski


Pico Cristóbal Colón najviša je planina u Kolumbiji, s procijenjenom visinom 5.730 m. On i Pico Simón Bolívar dva su najviša vrha u Kolumbiji i gotovo su identični po visini.. Stoga je jedan od njih peti po topografskoj istaknutosti na svijetu (v. Spisak vrhova po topografskoj istaknutosti). Najbliži vrh koji je viši od njih jest Cayambe, udaljen 1.288 km. Vrh ove i obližnjih planina pokriven je trajnom snježnom kapom. Planina je dio lanca Sierra Nevada de Santa Marta, a nazvana je po Kristoforu Kolumbu.

Historijat uspona
Vrh je prvi put osvojen 1939, a to su uspjeli W. Wood, A. Bakerwell i E. Praolini. Pristup ovim planinama postao je vrlo težak početkom 1990-ih zbog neprijateljski raspoloženih plemena, krijumčara drogom i pripadnika tada gerilskog pokreta FARC. Ekspedicija 2015. bila je jedna od prvih koja se popela na ovaj planinski lanac nakon mnogo godina, dospjevši na vrh Pico Colóna 13. decembra.

Reference

Vanjski linkovi

 Pico Cristóbal Colón na Peakbaggeru
 Pico Cristóbal Colón na Geonamesu

Najviši vrhovi država
Planine u Kolumbiji

Pico Cristóbal Colón


Kaliwatan sa insekto ang Lachesilla palmera. Una ning gihulagway ni Tim R. New ni adtong 1971. Ang Lachesilla palmera sakop sa kahenera nga Lachesilla, ug kabanay nga Lachesillidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Brasil

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Brasil
Lachesilla

Lachesilla palmera


Durante la sua carriera agonistica vinse le prime due edizioni della Coppa del Mondo, nel 1967 e nel 1968; nel suo palmarès figurano inoltre l'oro olimpico in slalom gigante e quello iridato in combinata vinti a  e due Coppe del Mondo di slalom gigante.

Biografia
È sorella di Elizabeth e madre di Willy Raine, a loro volta sciatori alpini di alto livello.

Carriera sciistica

Stagioni 1960-1966
 e membro della nazionale canadese dal 1959, esordì in campo internazionale agli VIII Giochi olimpici invernali di , classificandosi 22ª nella discesa libera, 26ª nello slalom gigante e 31ª nello slalom speciale. Due anni dopo, ai Campionati mondiali di Chamonix, fu 5ª nella discesa libera.

Ai IX Giochi olimpici invernali di  fu 7ª nella discesa libera, 16ª nello slalom gigante e 15ª nello slalom speciale, mentre in occasione della rassegna iridata di Portillo 1966 fu 4ª nello slalom gigante.

Stagioni 1967-1968
In Coppa del Mondo vinse la sua prima gara in occasione dell'evento inaugurale del massimo circuito internazionale, lo slalom speciale di Oberstaufen del 7 gennaio 1967; a fine stagione si aggiudicò sia la coppa di cristallo assoluta, sia quella di slalom gigante.

Ai X Giochi olimpici invernali di , sua ultima partecipazione olimpica, vinse sia la gara di slalom gigante, valida anche come titolo mondiale, sia quella di combinata, disputata durante le Olimpiadi ma valida soltanto ai fini iridati. Si aggiudicò inoltre l'argento nello slalom speciale. Durante la stessa stagione, in Coppa del Mondo, bissò i successi nelle classifiche assoluta e di slalom gigante; la sua ultima vittoria fu quella di Rossland del 31 marzo, mentre il 6 aprile a Heavenly Valley si congedò dalle competizioni con l'ultimo podio, un secondo posto.

Carriera da allenatrice
Terminata la carriera agonistica, Nancy Greene ricoprì il ruolo di allenatrice della nazionale canadese fino al 1973.

Carriera politica

Nel 2008 è stata proposta come membro del Senato del Canada per la Columbia Britannica dal Primo ministro Stephen Harper ed è entrata in carica il 2 gennaio 2009; milita nel Partito Conservatore del Canada e il suo mandato termina nel 2018, al compimento del 75º anno di età. È membro della commissione per gli affari aborigeni e di quella per la pesca e gli oceani.

Palmarès

Olimpiadi
 2 medaglie, valide anche ai fini dei Mondiali:
 1 oro (slalom gigante a )
 1 argento (slalom speciale a )

Mondiali
 1 medaglia, oltre a quelle conquistate in sede olimpica:
 1 oro (combinata a )

Coppa del Mondo
 Vincitrice della Coppa del Mondo nel 1967 e nel 1968
 Vincitrice della Coppa del Mondo di slalom gigante nel 1967 e nel 1968
 18 podi:
 13 vittorie (7 in slalom gigante, 3 in slalom speciale e 3 in discesa libera)
 1 secondo posto
 4 terzi posti

Coppa del Mondo - vittorie

Legenda:
DH = discesa libera
GS = slalom gigante
SL = slalom speciale

Campionati canadesi
 Campionessa canadese di discesa libera nel 1963, nel 1965 e nel 1966
 Campionessa canadese di slalom gigante nel 1963, nel 1964, nel 1965, nel 1967 e nel 1968
 Campionessa canadese di slalom speciale nel 1962, nel 1964, nel 1965, nel 1967 e nel 1968
 Campionessa canadese di combinata nel 1963, nel 1965, nel 1966, nel 1967 e nel 1968

Riconoscimenti

È stata eletta "Donna sportiva canadese del ventesimo secolo" e le sono state riconosciute diverse onorificenze sportive e civili, come il Trofeo Lou Marsh (per due volte, nel 1967 e nel 1968). Fu tedoforo durante la Cerimonia di apertura dei XXI Giochi olimpici invernali di , durante la quale portò la fiaccola olimpica assieme al campione di hockey su ghiaccio Wayne Gretzky, ed è stata iscritta nella Canada's Walk of Fame.

Onorificenze

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Alfieri canadesi ai Giochi olimpici invernali
Alfieri ai X Giochi olimpici invernali
Allenatori di sci alpino canadesi
Vincitori della Coppa del Mondo di sci alpino
Vincitori della Coppa del Mondo di slalom gigante
Ufficiali dell'Ordine del Canada

Nancy Greene


An Amphilius laticaudatus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Skelton hadton 1984. An Amphilius laticaudatus in nahilalakip ha genus nga Amphilius, ngan familia nga Amphiliidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Amphilius

Amphilius laticaudatus


Kaliwatan sa insekto ang Frankliniella melanommata. Una ning gihulagway ni Williams ni adtong 1913. Ang Frankliniella melanommata sakop sa kahenera nga Frankliniella, ug kabanay nga Thripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Costa Rica
 Ondoras
 Colombia
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Ondoras
Insekto sa Habagatang Amerika
Frankliniella
Insekto sa Kostarika
Insekto sa Kolombiya

Frankliniella melanommata


Dirk Karkuth (ur. 9 stycznia 1962 w Gelsenkirchen, zm. 14 stycznia 2003 tamże) – niemiecki piłkarz, a także trener.

Kariera piłkarska
W swojej karierze Karkuth reprezentował barwy zespołów STV Horst-Emscher oraz 1. FSV Mainz 05.

Kariera trenerska
Karierę trenerską Karkuth rozpoczął w 1991 roku w zespole BSV Stahl Brandenburg, grającym w 2. Bundeslidze. Poprowadził go jeden raz, 19 października 1991 w przegranym 1:4 ligowym meczu z Eintrachtem Brunszwik. Następnym klubem w jego karierze był zespół Regionalligi – 1. FC Saarbrücken, który prowadził w latach 1997–1998. Potem był asystentem Wolfganga Franka w zespole 1. FSV Mainz 05 z 2. Bundesligi. W kwietniu 2000 zastąpił Franka na stanowisku szkoleniowca Mainz i prowadził go do końca sezonu 1999/2000 w 7 meczach 2. Bundesligi.

Od grudnia 2000 Karkuth był trenerem zespołu Chemnitzer FC, z którym w sezonie 2000/2001 spadł z 2. Bundesligi do Regionalligi. W sierpniu 2001 odszedł z klubu i później nie trenował już żadnego zespołu.

Bibliografia

Profil na Worldfootball

Niemieccy piłkarze
Niemieccy trenerzy piłkarscy
Piłkarze 1. FSV Mainz 05
Trenerzy piłkarzy 1. FSV Mainz 05
Urodzeni w 1962
Zmarli w 2003
Ludzie urodzeni w Gelsenkirchen

Dirk Karkuth


Il Pistis Sophia (gr. πίστις: "Fede" e σοφία: "Conoscenza"), o Libro del Salvatore (Τεύχη του Σωτῆρος), è un vangelo gnostico scritto in lingua copta probabilmente nella seconda metà del III secolo.

Come altri vangeli gnostici contiene una rivelazione segreta di Gesù risorto ai discepoli in assemblea (inclusa Maria Maddalena, la Madonna, e Marta), durante gli undici anni successivi alla sua resurrezione.

Perduto per secoli, è studiato dal 1772 grazie al codice Askew. Ne sono state ritrovate varianti tra i Codici di Nag Hammadi nel 1945.

Non va confuso con altri testi gnostici: la Sapienza di Gesù Cristo o Sofia di Gesù Cristo; il Dialogo del Salvatore; il Vangelo del Salvatore.

Tradizione manoscritta
Similmente a molte altre opere gnostiche il Pistis Sophia andò perduto con l'estinguersi dello gnosticismo. Una versione del testo in lingua copta fu trovata a Londra nel 1772 dal medico e bibliofilo Anthony Askew (1699-1774). Per questo motivo il manoscritto è noto anche come codice Askew o Codex Askewianus. Il titolo di Pistis Sophia gli fu dato da un certo C.G. Woide, a cui Askew diede l'incarico di studiare e trascrivere l'opera. L'anno dopo la morte di Askew, nel 1775, il codice fu acquistato dal British Museum, dove è tuttora conservato.

Altri due manoscritti hanno permesso lo studio del testo, il Codice Bruce ed il Codice di Berlino.

Nel 1945 sono state rinvenute tra i Codici di Nag Hammadi altre versioni dell'opera.

Struttura e datazione dell'opera
Fin dai primi studi di Jack Finegan (Hidden Records of the life of Jesus, p. 298), il testo del Codice Askewianus fu diviso in quattro sezioni. Studi successivi effettuati da H. C. Puech e revisionati da Beate Blatz (New Testament Apocrypha vol. 1, p. 362), prendendo come base l'analisi di K.R. Köstlin, giunsero alla conclusione che le quattro sezioni del manoscritto dovevano essere divise in due gruppi distinti. Le prime tre sezioni corrispondevano ai tre libri di uno stesso lavoro, probabilmente composti tra il 250 ed il 300. La quarta sezione (232.1-254.8) che non ha titolo, era, in realtà, un lavoro distinto, composto nella prima metà del III secolo e quindi più vecchio di quelli che lo precedono. Di conseguenza solamente il contenuto dei primi tre libri corrisponde realmente al Pistis Sophia.

In un primo tempo, il Pistis Sophia fu attribuito a Valentino, che probabilmente morì intorno alla metà del II secolo o un decennio più tardi, o alternativamente ad un suo seguace (teoria del II secolo). Un certo numero di studiosi era di questa opinione, fra questi si possono ricordare: Woide, Jablonski, La Croze, Dulaurier, Schwartze, Renan, Révillout, Usener ed Amélineau. Questo punto di vista, comunque, non fu mai sostenuto da grandi argomentazioni, se si escludono quelle portate dall'egittologo e coptologo francese Amélineau, che fu il suo maggior sostenitore. Nel 1895, sette anni prima della sua traduzione del Pistis Sophia, Amélineaʊ dedicò 156 pagine di una voluminosa composizione, alla dimostrazione delle origini egiziane dello gnosticismo paragonando il sistema di Valentino con quello del Pistis Sophia.

Nel frattempo, in Germania, poco dopo l'apparizione della versione latina di Schwartze del 1851, l'analisi accurata del sistema del Pistis Sophia da parte di Köstlin nel 1854 diede inizio ad un'atra teoria: Si abbandonò l'origine Valentiniana, e ci si pronunciò in favore di quella che può essere chiamata generalmente una derivazione Ofitica. Köstlin posizionò la composizione del Pistis Sophia nella I metà del III secolo, e sia Lipsius che Jacobi accettarono la sua teoria (teoria del III secolo).

Nel 1891 Harnack, accettando l'analisi del sistema  di Köstlin, affrontò il problema a un altro punto di vista, basandosi principalmente sull'uso delle sacre scritture (come dimostrano le citazioni dal Vecchio Testamento e dal Nuovo Testamento), sul progresso delle idee dottrinali e sullo stato delle pratiche sacramentali nella storia generale dello sviluppo dei dogmi e dei riti cristiani. Si basò anche su una o due altre vaghe indicazioni, come un riferimento ad una persecuzione, da cui concluse che fu scritta in un periodo in cui i cristiani erano "legalmente" perseguitati. Queste considerazioni lo condussero ad immaginare come data più probabile di composizione la II metà del III secolo. Carl Schmidt nel 1892 concordò con questa valutazione, con la pregiudiziale che il tomo quarto apparteneva ad una fase più antica della letteratura, e doveva, perciò, essere datato intorno alla I metà del secolo. Questo punto di vista generale fu estesamente adottato come il più probabile. In Germania fu accettato anche da specialisti del calibro di Bousset, Preuschen e Liechtenhan; ed in Francia da De Faye. Fra gli studiosi inglesi possono essere menzionati E. F. Scott, Scott-Moncrieff e Moffat.

Contenuto
Il testo proclama che Gesù rimase sulla terra dopo la resurrezione per altri 11 anni, ed in questo periodo insegnò ai suoi discepoli portandoli fino al primo (principianti) livello dei misteri. Esso inizia con un'allegoria che compara la morte e resurrezione di Gesù alla discesa ed ascesa dell'anima. Dopo questo procede nella descrizione di importanti figure della cosmologia gnostica, e poi, infine, elenca 32 desideri carnali da superare prima che sia possibile la salvezza; proprio il superarli costituiva la salvezza.
In esso vengono esposte le complesse strutture e gerarchie dei cieli contenute negli insegnamenti gnostici. Il Pistis Sophia allude anche a riferimenti temporali copti e a nomi di demoni o divinità contenuti nei testi magici egiziani.

Cosmogonia
La struttura cosmogonica ed il suo stile letterario fanno pensare che il manoscritto appartenga alla setta gnostica degli Ofiti.

Al vertice dell'universo si trova un Dio ineffabile, infinito, inaccessibile, dalla cui luce deriva ogni cosa. Questi è immerso in tre spazi, nei quali risiedono i più grandi misteri a cui l'uomo può accedere:
 il I spazio o spazio dell'ineffabile;
 il II spazio o primo spazio del Primo Mistero;
 il III spazio o secondo spazio del Primo Mistero.
Tutte le emanazioni furono originate dal Primo Mistero. Esso, immagine perfetta del Dio ineffabile, governa l'universo. Fu per suo comando che iniziarono le vicissitudini di Sophia ed è lui che protegge l'umanità dal potere degli arconti e che diede i natali a Gesù. Esso, in quanto mistero che guarda dentro (verso l'assoluto), si contrappone a Gesù inteso come mistero che guarda fuori (verso il contingente).

Sotto i tre spazi dell'ineffabile e del Primo Mistero si schiude il mondo della luce pura, suddiviso, a sua volta, in tre immense regioni:
 la regione del tesoro della luce, in cui si radunano le anime che hanno avuto accesso ai misteri; qui stazionano le emanazioni e gli ordini con i sette amen, le sette voci, i cinque alberi, i tre amen, il fanciullo del fanciullo, i dodici salvatori che presiedono i dodici ordini e i nove custodi delle tre porte del tesoro della luce;
 la regione di destra in cui si trovano i sei grandi principi, il cui compito è quello di estrarre dagli eoni e dal cosmo inferiore le particelle di luce e di riunirle al tesoro, e il grande messaggero, Jeu, chiamato anche primo uomo, vescovo della luce e provveditore del cosmo inferiore;
 la regione di mezzo in cui abitano sei grandi entità di grande spicco:
 Melchisedec il grande ricevitore della luce;
 il Grande Sabaoth chiamato anche padre di Gesù poiché prese la sua anima e la inviò nel grembo di Maria;
 il Grande Jao, al cui servizio sono i 12 diaconi dai quali Gesù estrasse le anime dei 12 apostoli;
 il Piccolo Jao, a cui Gesù tolse una forza luminosa per inviarla nel grembo di Elisabetta e predisporre la nascita di Giovanni Battista, suo predecessore;
 il Piccolo Sabaoth;
 la vergine luce, preposta al giudizio delle anime e dispensatrice di felicità eterna o di tormenti; al suo servizio sono posti i ricevitori, sette vergini con quindici assistenti.

Sotto il mondo della luce giace il mondo degli eoni. Caratteristica peculiare di questo livello è la commistione tra luce e materia, quale conseguenza della rottura dell'integrità originaria. È qui che viene svolta l'operazione attraverso la quale i due elementi vengono divisi e la luce inviata verso la sua origine (nel tesoro della luce), mentre la materia viene messa da parte in attesa della sua distruzione. Anche questo mondo è diviso in tre regioni:
 la regione di sinistra. In principio, all'epoca della integrità, era la regione di 12 eoni: sei di questi dipendevano da Sabaoth Adamas, e sei da suo fratello Jabraoth. I loro Arconti erano uniti in tre sizigie o coppie, ma i due fratelli, con l'intenzione di creare un regno composto da esseri inferiori alle loro dipendenze, furono presi dalla brama sessuale: in questo modo perturbarono l'integrità e fecero irrompere la materia nel mondo della luce. Il primo mistero, allora, ordino a Jeu di legarli per sempre alle loro sfere terrestri, ma Jabraoth si pentì insieme ai suoi Arconti e fu creato, per loro, un tredicesimo eone (che in altri scritti gnostici, è detto ogdoade) che sovrastava gli altri dodici. Gesù, in seguito, trasferì in questo eone Abramo, Isacco e Giacobbe. Nel tredicesimo eone si trovano anche il padre primordiale, i tre dotati di triplice forza, i tre ricevitori (o ricevitori vendicativi) preposti alla selezione delle anime giuste che non sono state messe a parte dei sacri misteri (uno di questi è l'Arrogante), i 24 invisibili, emanati dal padre primordiale, fratelli e compagni di Pistis Sophia;
 la regione degli uomini;
 la regione inferiore (inferi, caos, tenebre).

La permanenza di Gesù
Secondo il Pistis Sophia, dopo la resurrezione, Gesù, allo scopo di istruire gli apostoli sui misteri, si trattenne sulla terra per undici anni. In questo lasso di tempo, indicato nel primo capitolo dell'opera, Gesù portò i suoi discepoli solo fino ad un certo livello di conoscenza, per poi portarli, in seguito, a gradi di conoscenza superiori. Il Pistis Sophia, infatti, fa capire che la trasmissione di una conoscenza (gnosi) superiore richiese a Gesù l'ascesa al cielo con la relativa trasfigurazione, così come viene descritta nei capitoli successivi.

Il ruolo delle donne

«Detto questo ai suoi discepoli, soggiunse: - Chi ha orecchie da intendere, intenda! Udite queste parole del salvatore, Maria rimase un'ora (con gli occhi) fissi nell'aria; poi disse: - Signore, comandami di parlare apertamente. Gesù, misericordioso, rispose a Maria: - Tu beata, Maria. Ti renderò perfetta in tutti i misteri di quelli dell'alto. Parla apertamente tu il cui cuore è rivolto al regno dei cieli più di tutti i tuoi fratelli» (capitolo 17).

Questo passo del capitolo 17 mostra una donna che si erge a protagonista all'interno dell'opera. Nei capitoli precedenti si trovano solo due riferimenti, indiretti, a figure femminili: nel capitolo 7, quando viene citata Elisabetta, a cui venne deposto in grembo lo spirito di Elia per permettere la nascita di Giovanni Battista, e nel capitolo 8, quando Gesù racconta come, sotto le spoglie dell'Arcangelo Gabriele, infuse nel grembo di sua madre terrena la prima forza, cioè il Padre.
Da questo passo può iniziare un'analisi più approfondita del ruolo delle donne sia nell'economia del Pistis Sophia sia all'interno dello gnosticismo cristiano dell'epoca. L'autorità e la dignità qui riconosciute alla donna non si trovano in nessun altro scritto così antico. Per questo motivo, si può anche ipotizzare un'aperta contrapposizione dell'ambiente da cui proviene il Pistis Sophia alla Chiesa di Roma sul ruolo della donna all'interno della comunità e del culto cristiano che, all'epoca, erano retti dal monito di San Paolo: mulieres in ecclesia taceant (le donne tacciano durante l'assemblea).
All'interno dell'opera, in tutti e quattro i libri gli interlocutori di Gesù sono i suoi discepoli, accompagnati da quattro discepole: Maria, madre di Gesù, Salomè, Marta e Maria Maddalena. La Madre di Gesù interviene tre volte (capitoli 59, 61, 62), Salomè altre tre volte (capitoli 54, 58 e 145) e Marta quattro (capitoli 38, 57, 73 e 80). Tuttavia, Maria Maddalena interviene, in contesti sempre molto importanti, sessantasette volte. Gesù arriva a lodarla varie volte e lei arriva persino ad intercedere presso di lui quando i discepoli non capiscono qualche passaggio (capitolo 94).
All'interno del Pistis Sophia, Maria Maddalena è sposa e sacerdotessa di Gesù, e come tale simboleggia la conoscenza (gnosi).

Pistis Sophia e l'Arrogante
Dal capitolo 29 in poi, la figura centrale dell'opera diventa Pistis Sophia. Ma cosa rappresenta?
A livello puramente intellettuale, questa figura rappresenta il devoto, l'iniziato, l'adepto, e quindi tutta la promanazione eonica della creazione, all'interno della quale l'anima umana, caduta dal tredicesimo eone al caos della materia, trova l'opportunità per risalire e tornare al Dio ineffabile.
Tutta la vicenda del Pistis Sophia altro non è che la rappresentazione della vicenda umana: dalla creazione alla salvezza, passando per la caduta. Gesù trova Pistis Sophia nel dodicesimo eone, dove è caduta, nel caos della materia, a causa dell'inganno dell'Arrogante, un arconte del tredicesimo eone, che le mostrò una luce dal volto di leone, inducendola a seguirla. Pistis Sophia seguì la luce perché la scambiò per una luce superiore, simbolo dell'anelito umano al raggiungimento di un essere superiore.
Tale rappresentazione ricorda la caduta di Pistis Sophia nel mito valentiniano, che cade negli abissi a causa del suo anelito egoistico di ricerca del Padre ineffabile e prende il nome di ''Prunico'', la lasciva.

Pistis Sophia e i mosaici di Aquileia
Alcuni studi hanno individuato possibili legami tra la cosmogonia gnostica esposta nel Pistis Sophia e varie immagini raffigurate su alcuni mosaici della Basilica di Santa Maria Assunta (Aquileia).

Note

Bibliografia
 Marcello Craveri, I Vangeli apocrifi, Einaudi tascabili – Classici, prima edizione 1969
 Luigi Moraldi, Testi Gnostici, Classici UTET editore, 1982
 Luigi Moraldi (a cura di), Pistis Sophia, Milano, Biblioteca Adelphi 380, 1999, 3ª edizione, pp. 332, ISBN 978-8845914997
  (edizione critica del testo copto con traduzione inglese a fronte)

Voci correlate

 Apocrifi del Nuovo Testamento
 Vangeli apocrifi
 Sophia (religione)
 Simon Mago

 Valentino (filosofo)
 Barbelognostici
 Letteratura copta
 Dottrina gnostica

Collegamenti esterni

Vangeli gnostici
Letteratura cristiana del III secolo
Opere nel British Museum

Pistis Sophia


An Gobio obtusirostris in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Achille Valenciennes hadton 1842. An Gobio obtusirostris in nahilalakip ha genus nga Gobio, ngan familia nga cyprinidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gobio

Gobio obtusirostris


Sergey Ilich Kuznetsov (2 June 1918 – 2010) was a Russian athlete. He competed in the men's decathlon at the 1952 Summer Olympics, representing the Soviet Union.

References

External links

1918 births
2010 deaths
Athletes (track and field) at the 1952 Summer Olympics
Russian decathletes
Olympic athletes for the Soviet Union
Sportspeople from Kemerovo
Date of death missing
Place of death missing
Soviet decathletes

Sergey Kuznetsov (athlete)


Alice Curtice Moyer Wing (1866 - August 16, 1937) was an American writer and suffragist. Her book A Romance of the Road is a manifesto of the suffragist argument.

Biography
Alice Curtice Moyer Wing was born in 1866 in Du Quoin, Illinois. While still a baby the family moved to Southwest Missouri, where they were pioneers in Dallas County. In A Romance of the Road, Alice described her parents as "a sturdy young father who cleared and tilled the soil, making what use he could of this Eastern education by teaching the district school in the winter, and ... a pretty young mother, who was never too busy to put on a clean collar (of her own crocheting) when he was expected from the field." The Romance of the Road was a bright, entertaining, good book, full of practical knowledge and everyday events which were made so heartfelt and interesting that one felt the better for having read it.

Moyer was the eldest of six children; five were born in Missouri; they lived on the homestead until she was fifteen, when her parents moved into the county seat so their children could have a better education, but the teaching was meagre and the instruction of her father aided her more than her schooling.

Life on the homestead taught her resourcefulness, and how to endure discomforts, for they were pioneer children and faced many hardships. Her father, Charles L. Curtice, was a New Yorker by birth, but was in the Sixth Illinois Cavalry, during the Civil War, and had a service of four years and seven months to his credit. Her mother was Nancy Elizabeth Tinsley, of Tennessee, whose father, of English ancestry, was a Virginian.

Through her father she was related to the Wing family: his mother was Miriam Wing, of Hoosick, New York. Through a daughter of Rev. Stephen Bachelder (or Bachelor), Deborah (wife of Rev. John Wing), she can trace her ancestry back to the famous preacher and reformer, who was vicar of Whersvell, Hants, England, before coming to America. By reason of her ancestral connection from the Rev. Stephen Bachelder (or Bachelor), she was eligible for membership in the Colonial Dames of America, and through David Wing, a Quaker of Providence, who served in the War of the Revolution as an enlisted soldier in Col. John Blair's regiment, Albany County Militia, she was eligible for membership in the Daughters of the American Revolution. Moyer shares ancestral claims on the Rev. Bachelor with Daniel Webster, J. G. Whittier and other writers.

In the early 1900s, the "Wing Family of America" held a reunion which brought many of the estimated 100,000 relatives to the family camp fires. Tuner C. Wing, president of the Gorman Paint Company, of which firm Moyer was secretary and treasurer, was a prominent St. Louis member of the Wing Family and in 1915 Moyer married him. Sir Arthur Wing Pinero, the playwright, was a member of the English branch of the Wing family.

While her children, Selma Van Buskirk and Charles Curtice Moyer, were quite small, it became necessary for Moyer to support her family at the death of her first husband, Alberson Moyer. She took the surest way into the business world for a woman, that of stenographer, and came to St. Louis from El Paso, Texas, to take up this study. At the end of ten weeks she took a position for a year and a half in that capacity, and then moved to Kansas, where she became correspondent for a manufacturing concern. Always keeping her children with her, she studied with them and sewed for them at night after office hours. In addition to this she wrote stories for a juvenile paper, and now and then for magazines and newspapers. She said, as Sir Walter Raleigh said of himself, "I can toil terribly." It was while in Kansas that Alice began her work in the suffrage movement.

After five years in Kansas, the threat of a nervous breakdown sent her on the road as a commercial traveler, a position which she held for five years. During this period, her children made their home with their grandparents, who still lived where Moyer spent her girlhood days, in Buffalo, Dallas County. With her health restored by the road work, she again held office positions as correspondent, department manager, district manager, and instructor for traveling forces in Kansas City, Chicago, and Birmingham, moving to St. Louis in February, 1913, to be secretary and treasurer of the Gorman Paint Company.

Moyer headed the speakers bureau of the St Louis Equal Suffrage League and was selected as the St. Louis member of the State Suffrage Press Committee. In 1916 the Moyer Wings moved to rural Wayne County Missouri and lived on a farm northeast of the county seat in Greenville near Burbank. That move from St Louis followed an incident during which Alice was accosted on the street in St. Louis following one of her suffrage speeches and was choked by a man who threatened her life if she persisted in speaking for equal suffrage. In 1917–18, she resumed her suffrage work in a horseback campaign across the Ozarks. She rode the eastern Missouri Ozarks with her horse, LaBelle, and chronicled her efforts promoting equal suffrage in a series of humorous articles in the St. Louis Post Dispatch Sunday magazine

In the 1920s she commuted from Greenville to St. Louis, Kansas City, and Jefferson City while she worked as chief of the State Industrial Inspection Department under Governor Arthur M. Hyde. She was reappointed in 1925 by Sam A. Baker. She was the first woman to head any state department in Missouri. She served until 1927 when the position was abolished in favor of the State Labor Department. During her terms in office, Moyer Wing lobbied against violators of the child labor laws, for the nine-hour law for women, and for reducing the number of industrial accidents. She appointed women as Industrial Inspectors and insisted that they be paid a salary equal to men in that position.
In 1924 she unsuccessfully ran for the Republican nomination for congress in Missouri's 13th District. She remained an active member of the Missouri League of Women Voters and retired from public life but continued to write, publishing 3 articles in Scribner's Magazine (Men Only, Sept 1926; When a Woman is the Head, June 1927; and The Vote Our First Comeback, 1928 Scribner's 84:259-264).

She died on August 16, 1937, and she is buried near her Wayne County home in the Crossroads Church Cemetery on Wayne County Route 502 northeast of Greenville. An interpretive panel about her life and work is displayed in the Greenville Recreation Area on US Route 67 at Wappapello Lake.

References

1866 births
1937 deaths
20th-century American women writers
American suffragists
Colonial Dames of America
Daughters of the American Revolution people
People from Du Quoin, Illinois
Activists from Illinois
Writers from Illinois
American women non-fiction writers
20th-century American non-fiction writers
Women in Missouri politics
20th-century American politicians
20th-century American women politicians
Writers from St. Louis
Politicians from St. Louis
Activists from St. Louis

Alice Curtice Moyer


Ang Mānū Ghar ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Māṉū Ghar (bukid sa Apganistan, Wilāyat-e Kābul),
 Māṉū Ghar (bukid sa Apganistan, Wilāyat-e Laghmān, lat 34,86, long 70,31),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Mānū Ghar


Onowa McIvor is an Associate Professor and the former Director of Indigenous Education at the University of Victoria. She is also the President of the Foundation for Endangered Languages in Canada.

She contributes to research areas such as Indigenous language revitalization, Indigenous education, early childhood bilingualism, cultural identity development, and early childhood care and education. Onowa has also done research on MAP's (Mentor-Apprentice Programs) with a fellow scholar, Peter Jacobs. She has also completed various research projects supporting the correlation between language revitalization and well-being in Indigenous communities.

Early life and education
Born and raised in Northern Saskatchewan, Onowa is of Swampy Cree and Scottish-Canadian descent. McIvor attended the University of Victoria and received her Masters in Child and Youth Care in 2005 before attending the University of British Columbia where she completed her PhD in Languages and Literacy Education in 2012. Her 2012 dissertation, "îkakwiy nîhiyawiyân: I am learning [to be] Cree", explored learning an ancestral language as an adult.

Academic career
McIvor began her academic career as a Curriculum Developer for an Indigenous language issues course at the Camosun College in Victoria, BC. She then became a Researcher/Writer for the Office of the Provincial Advisor for Aboriginal Infant Development Programs, Aboriginal Head Start Association of BC, Public Health Agency of Canada, BC Aboriginal Child Care Society, First Peoples' Heritage, Language, and Culture Council, Ministry for Children and Family Development, and the Victoria Native Friendship Centre. In her final years before obtaining her position at the University of Victoria, Onowa returned to her alma mater, where she worked as a research assistant for the Faculty of Human and Social Development. She also held a position as a Workshop Coordinator for Little Drum Consulting.

In 2008, she acquired the position of Director of Indigenous Education at the University of Victoria and simultaneously became a Senior Lecturer.

In 2012, McIvor was promoted to Assistant Professor.

In 2017, McIvor was promoted to Associate Professor and concluded a 9-year term as Director of Indigenous Education.

Awards and achievements
In 2016, McIvor was awarded the Bobby Wright Award, which acknowledges and honours early career contributions to research in Indigenous education.

Publications

Thesis/Dissertation
 "Building the nests: Indigenous language revitalization in Canada through early childhood immersion programs." (2005). University of Victoria.
 "îkakwiy nîhiyawiyân: I am learning [to be] Cree." (2012). University of British Columbia.

Papers/Articles
 "The contribution of Indigenous heritage language immersion programs to healthy early childhood development." (2005). Research Connections Canada.
 "Learning About Teaching As If Communities Mattered: Strengthening Capacity Through Partnerships." (2005). University of Victoria.
 "Language and Culture as Protective Factors for At-Risk Communities." (2009). Journal of Aboriginal Health.
 "Strategies for Indigenous language revitalization and maintenance." (2009). Canadian Language and Literary Research Network.
 "I Am My Subject: Blending Indigenous Research Methodology and Autoethnography Through Integrity-based, Spirit-based Research." (2010). Canadian Journal of Native Education.
 "The protective effects of language learning, use and culture on the health and well-being of Aboriginal people in Canada." (2013). The Foundation for Endangered Languages.
 "The World Indigenous Research Alliance (WIRA): Mediating and Mobilizing Indigenous Peoples' Educational Knowledge and Aspirations." (2015). Education Policy Analysis Archives.

Books

Chapters
 "Canada's big chill: Indigenous languages in education." (2013). Sense Publishers: Rotterdam, The Netherlands.
 "Adult Indigenous language learning in Western Canada: What is holding us back?" (2015). Linus Books: New York.

References

External links
University of Victoria Faculty Page

Linguists from Canada
Women linguists
Year of birth missing (living people)
Living people
Academic staff of the University of Victoria
University of British Columbia alumni
University of Victoria alumni
Canadian indigenous women academics

Onowa McIvor


Franz Anton von Harrach zu Rorau (born 2 October 1665, Vienna – 18 July 1727, Salzburg) was appointed coadjutor of Vienna and Titular Bishop of Epiphania in Syria in 1701, was from 1702 to 1705 Prince-Bishop of Vienna, 1705 coadjutor of Salzburg, and ruled from 1709 to 1727. He was considered one of the most notable Prince-Archbishops of Salzburg.

Biography

Early life
Franz Anton was a son of Ferdinand Bonaventure Graf von Harrach (1637-1706), confidant of Emperor Leopold I, and Johanna Theresa Gräfin von Lamberg. His younger brothers were Aloys Thomas Raimund von Harrach (1669-1742), the progenitor of the house, and Johann Philipp von Harrach, a Fieldmarshal.
Franz Anton grew up in Madrid, studied canon and civil law at the Pontificium Collegium Germanicum et Hungaricum de Urbe in Rome, and was raised by Emperor Leopold ad personam in the Imperial princely state.

Ecclesiastical career
In 1685, Franz Anton was canon in Passau. In 1687, the canon in Salzburg, and 1692 there dean. Emperor Leopold I appointed him coadjutor of Vienna in July 1701, the Papal confirmation taking place on 1 December. He was also Titular Bishop of Epiphania. When Prince-Bishop Ernest Graf von Trautson died on 7 January 1702, Harrach became his successor and received the episcopal ordination by Johann Philipp von Lamberg, Prince-Bishop of Passau. On 19 October 1705, he was appointed coadjutor of the Prince-Archbishop of Salzburg, Johann Ernst von Thun und Hohenstein, and confirmed in April 1706 by the Pope. After the death of Thun, he was on 29 May 1709 made reigning Prince-Archbishop of Salzburg.

Franz Anton was benevolent, affable, and popular as prince-bishop. he loved pageantry and had the Mirabell Palace considerably enlarged and renewed. The result was an impressive Rococo staircase and marble hall. From 1710 to 1711, he had the Salzburg residence renewed. His reign was calm overall, even contemporaries spoke of the "Golden Age of Harrach". His artistic sense, which was characterized by the Late Baroque, is especially praised. He employed well-known artists for the execution of the plans at great cost. The architects were Johann Bernhard Fischer von Erlach and Johann Lucas von Hildebrandt, sculptor Georg Raphael Donner, painters  Johann Michael Rottmayr and Martino Altomonte.

Prince-Bishop Harrach endeavored to promote business and commerce as a source of prosperity. For trading in Venice and the Mediterranean, he had the major trade routes extended. He lies buried in the crypt of Salzburg Cathedral.

Bibliography
 Christoph Brandhuber: Recreatio principis. Fürsterzbischof Franz Anton Fürst von Harrach und seine "Retirade" In: Vision und Realität. Die Salzburger Residenz 1587–1727 Österreichische Zeitschrift für Kunst und Denkmalpflege [ÖZKD] LXIII, 2009, Heft 1/2. Horn/Wien 2009, S. 118–125.
 Christoph Brandhuber, Werner Rainer: Ein Fürst führt Tagebuch. Die "Notata" des Salzburger Fürsterzbischofs Franz Anton Fürsten von Harrach (1665-1727). In: Salzburg Archiv 34 (2010), S. 205–262.
 Franz Loidl: Geschichte des Erzbistums Wien. Herold, Wien 1983. .
 Ernst Tomek: Kirchengeschichte Österreichs. Tyrolia, Innsbruck – Wien – München 1935–1959.
 Imma Walderdorff: Zu den Gemäldegalerien in der Residenz unter Fürsterzbischof Franz Anton Fürst von Harrach. In: Vision und Realität. Die Salzburger Residenz 1587–1727 Österreichische Zeitschrift für Kunst und Denkmalpflege [ÖZKD] LXIII, 2009, Heft 1/2. Horn/Wien 2009, S. 139–153.
 Imma Walderdorff, Roswitha Juffinger: Rekonstruktion der Bilder-Hängung eines Wandabschnitts der "Schönen Galerie" In: Vision und Realität. Die Salzburger Residenz 1587–1727 Österreichische Zeitschrift für Kunst und Denkmalpflege [ÖZKD] LXIII, 2009, Heft 1/2. Horn/Wien 2009, S. 154–156.
 Josef Wodka: Kirche in Österreich. Wegweiser durch ihre Geschichte. Herder, Wien 1959.

External links

 Salzburg Coins (Biografie)
 Stammbaum Leonhard IV von Harrach zu Rohrau  C11 - D1 - E3

1665 births
1727 deaths
Roman Catholic archbishops of Salzburg
Collegium Germanicum et Hungaricum alumni
Bishops of Vienna
18th-century Roman Catholic bishops in Austria
Franz Anton
Nobility from Vienna
Prince-archbishops of Salzburg

Franz Anton von Harrach


Kaliwatan sa insekto ang Stichotrema jeyasothiae. Una ning gihulagway ni Jeyaraney Kathirithamby ni adtong 2001. Ang Stichotrema jeyasothiae sakop sa kahenera nga Stichotrema, ug kabanay nga Myrmecolacidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Nugini sa Papua

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Nugini sa Papua
Stichotrema

Stichotrema jeyasothiae


An Paraphanis rougemonti in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Stefan von Breuning hadton 1977. An Paraphanis rougemonti in nahilalakip ha genus nga Paraphanis, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paraphanis

Paraphanis rougemonti


Gassaway – miasto w Stanach Zjednoczonych, w stanie Wirginia Zachodnia, w hrabstwie Braxton.

Miasta w stanie Wirginia Zachodnia

Gassaway


Anno
 648 o 648 a.C.

Codici
 648 (astronomia) – Codice che designa l'Osservatorio astronomico di Winer Observatory, presso Sonoita, nella Contea di Santa Cruz, in Arizona

Matematica
 648 – numero

648 (disambigua)


é um manga shōjo escrito e ilustrado por Moto Hagio, considerado um dos primeiros exemplos de shōnen-ai (narrativa romântica com temática homossexual), ao lado da obra Kaze to Ki no Uta de Keiko Takemiya. Foi publicado pela editora Shogakukan na revista Shōjo Comic entre 1974 e 1975 em três volumes. Uma prequela do manga intitulada , foi publicada na revista Flowers em 1980. O manga foi adaptado para o cinema com o filme 1999-nen no natsu yasumi, e também para o teatro.

Enredo
A série passa-se num colégio interno da Alemanha, onde um rapaz chamado Thomas Werner se suicida, e deixa uma carta para Julusmole Bayhan, um rapaz que Thomas amava. A história muda após a chegada de Eric Fruehling, um rapaz com a aparência idêntica de Thomas.

Personagens

Um rapaz de treze anos de idade, que comete suicídio no início da história, deixando uma carta para Juli.

Julusmole Bayhan, também conhecido pela alcunha , é um rapaz que também ama Thomas de facto, mas por causa do abuso sexual cometido por seu colega sénior, Juli julga-se indigno do amor e se afasta de Thomas.

Um colega de Juli que age como delinquente, mas no fundo possui um forte senso de responsabilidade com os outros, sendo um dos únicos colegas que conhece o passado de Juli.

Um estudante transferido, que se parece com Thomas.

Média

Manga
Embora a autora de manga Moto Hagio conhecesse a revista gay Barazoku, foi a partir do filme francês Les Amitiés particulières realizado por Jean Delannoy, que se inspirou para escrever Thomas no Shinzō, e logo após escreveu a obra . A determinada altura, Moto Hagio considerou a possibilidade das personagens protagonistas serem meninas, e desenhou algumas cenas num caderno de rascunho, mas decidiu que a versão com meninos seria mais suave e menos jovial. Quando a série começou a ser publicada, não foi bem aceite, então os editores de Moto Hagio pediram a ela que concluísse o manga rapidamente, devido ao sucesso da sua outra obra Poe no Ichizoku no formato encadernado. Durante uma entrevista, Moto Hagio disse que o tema do manga seria "Quando uma pessoa aprende a amar? Quando o amor despertará?".

Filme

O filme de 1988,  realizado por Shusuke Kaneko, foi baseado em Thomas no Shinzō, e as personagens masculinas foram interpretadas por meninas que vestiam calções e faziam falas masculinas. No filme, as personagens Thomas e Eric foram renomeadas para Yuu e Kaoru, um nome neutro em termos de género. Posteriormente, o filme foi romantizado. Em setembro de 2011, a editora Fantagraphics Books adquiriu os direitos de publicação da série na América do Norte, e publicou o manga em janeiro de 2013.

Teatro
Em 1995, o grupo teatral japonês Studio Life sugeriu que o manga fosse adaptado para o teatro. Em 2005, a obra foi adaptada para o teatro e encenada duas vezes.

Receção
O antropólogo Matt Thorn escreveu que Thomas no Shinzō tratava-se de um "amor espiritual ou mental", e que a obra posterior de Moto Hagio, Zankokuna Kami ga Shihai Suru, era a "versão adulta" de Thomas no Shinzō. Bill Randall notou a formação de vários hábitos no manga shōjo de Moto Hagio, como o uso de asas angelicais. Midori Matsui interpretou o manga nos termos da teoria de Sigmund Freud e considerou que a relação entre as personagens era vivida num "universo edípico fechado como a persona fragmentada do ego narcisista". Para James Welker, o tema principal do manga foi o amor, e descreveu a representação da obra como "graciosa, por vezes traumática", considerando o desempenho da vida das personagens principais.

Ligações externas

Séries de manga
Mangás de 1974
Mangás de 1980
Mangás publicados pela Shogakukan
Shōnen'ai
Mangás de romance

Thomas no Shinzō


An Triceratolepidophis sieversorum in uska species han Viperidae nga ginhulagway ni Ziegler, Herrmann, David, Orlov ngan Olivier S.G. Pauwels hadton 2000. An Triceratolepidophis sieversorum in nahilalakip ha genus nga Triceratolepidophis, ngan familia nga Viperidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triceratolepidophis

Triceratolepidophis sieversorum


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Tettigidea bruneri. Una ning gihulagway ni Morse ni adtong 1900. Ang Tettigidea bruneri sakop sa kahenera nga Tettigidea, ug kabanay nga Tetrigidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Tettigidea

Tettigidea bruneri


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Omocestus alluaudi. Una ning gihulagway ni Boris Petrovich Uvarov ni adtong 1927. Ang Omocestus alluaudi sakop sa kahenera nga Omocestus, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Maruwekos

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Omocestus
Insekto sa Moroko

Omocestus alluaudi


Kaliwatan sa insekto ang Liothrips tenuis. Una ning gihulagway ni Ian A. Hood ni adtong 1918. Ang Liothrips tenuis sakop sa kahenera nga Liothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Ostralya
 State of Queensland

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Ostralya
Insekto sa State of Queensland
Liothrips

Liothrips tenuis


Huyện Kargopol'sky () là một huyện hành chính tự quản (raion), của Tỉnh Arkhangelsk, Nga. Huyện có diện tích 9869 kilômét vuông, dân số thời điểm ngày 1 tháng 1 năm 2000 là 22900 người. Trung tâm của huyện đóng ở Kargopol'.

Tham khảo

Huyện của Tỉnh Arkhangelsk
Huyện của Nga

Kargopol'sky (huyện)


El Hassi là một thị trấn thuộc tỉnh Batna, Algérie. Dân số thời điểm năm 2002 là 6.964 người.

Tham khảo

Xem thêm

Khu dân cư ở tỉnh Batna

El Hassi, Batna


Yeh Raat Phir Na Aayegi may refer to:

 Yeh Raat Phir Na Aayegi (1966 film), a 1966 Bollywood film
 Yeh Raat Phir Na Aayegi (1992 film), a 1992 Bollywood film

Yeh Raat Phir Na Aayegi


Prožinska vas () je naseljeno mjesto u sastavu općine Štore, regija Savinjska, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Celje.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Prožinska vas je imala 483 stanovnika.

Napomena: U 1984. smanjeno za dio naselja koji je priključen naselju Štore. U 2000. smanjeno za dio naselja koji je priključen naselju Javornik. U 2002. smanjeno za dio naselja koji je priključen naselju Štore.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u Savinjskoj regiji

Prožinska vas


An Dundocharax bidentatus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Max Poll hadton 1967. An Dundocharax bidentatus in nahilalakip ha genus nga Dundocharax, ngan familia nga Distichodontidae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dundocharax

Dundocharax bidentatus


Poa arechavaletae là một loài cỏ trong họ hòa thảo, thuộc chi poa.

Chú thích

Tham khảo

Poa

Poa arechavaletae


The Tehosa-class (テホサ) locomotives were a class of steam tender locomotives of the Chosen Government Railway (Sentetsu) with 4-6-0 wheel arrangement. The "Teho" name came from the American naming system for steam locomotives, under which locomotives with 4-6-0 wheel arrangement were called "Ten Wheeler".

After the Liberation of Korea, of the 178 surviving locomotives of all Teho classes - including six previously owned by private railway companies - 106 went to the Korean National Railroad in the South, and 72 to the Korean State Railway in the North.

Description
Whilst the first two classes of 4-6-0 locomotives in Korea, the Tehoi and Tehoni classes, were built by Baldwin, Sentetsu turned to a different American manufacturer for the third class - ALCo's Brooks Works built nine such locomotives for Sentetsu in 1911.  Intended for long-range mixed trains, they were initially numbered 222–230, and subsequently were renumbered 651–659 in 1918. After being rebuilt with superheaters in the 1930s, they were redesignated テホサ (Tehosa) class and numbered テホサ1 through テホサ9 in the 1938 general renumbering. Like all Teho-type locomotives operated by Sentetsu, they had driving wheels of  and a top speed of , and many were assigned to the Manpo Line in the northern part of the country. One final unit, テホサ10, was built by Gyeongseong Works in 1938.

Postwar

Korean National Railroad 터우3 (Teou3) class
The exact dispersal of the ten Tehosa-class locomotives after the partition of Korea in 1945 and the division of Sentetsu assets in 1947 is uncertain, but at least two went to the South, where the Korean National Railroad designated them 터우3 (Teou3) class  and were used primarily on branchline trains.

Korean State Railway 더우서 (Tŏusŏ) class
Having been assigned primarily to the Manpo Line, most of the class went to the North after the partition, where they were designated 더우서 (Tŏusŏ) class by the Korean State Railway, but little is known of their service lives and subsequent fates.

Construction

References

Locomotives of Korea
Locomotives of South Korea
Locomotives of North Korea
Railway locomotives introduced in 1911
4-6-0 locomotives
ALCO locomotives

Sentetsu Tehosa-class locomotive


Virosi (Voro: võrokõsõq, estonski: võrukesed, finski: võrolaiset) su stanovnici historijskog Okruga Võrumaa, regije u jugoistočnoj Estoniji (okrug Võru i Põlva s dijelovima koji se protežu na okrug Valga i Tartu). Izraz posebno koriste zagovornici regionalnog identiteta.

Oko 70.000 ljudi živi u tom okrugu, a mnogi drugi se identificiraju kao Virosi, iako žive izvan teritorije, uglavnom u Tartuu i Talinu.

Također pogledajte
 Võro (jezik)
 Okrug Võrumaa

Vanjski linkovi
 Informacije o Virosima na Eurominority

 Ehala, Martin & Niglas, Katrin (2007): Empirical evaluation of a mathematical model of ethnolinguistic vitality: the case of Võro. Journal of Multilingual and Multicultural
 Development.Eichenbaum, K.; Pajusalu, K. (2001): Setode ja võrokeste keelehoiakutest ja identiteedist. - Keel ja Kirjandus nr 7, lk. 483-489.
 Eller, K. (1999): Võro-Seto language. Võro Instituut'. Võro.
 Valk, A. (2000). Võrokeste identiteedist. K. Koreinik, J. Rahman (toim.) A kiilt rahvas kynõlõs.. Võrokeste keelest, kommetest, identiteedist (lk. 39-56). Võro Instituut, Võro.

Reference

Virosi
Etničke grupe Estonije
Etničke grupe u Evropi

Virosi


Ang Ajman ngalan niining mga mosunod:

Hiniusang Emiratong Arabo

 Ajman (kapital sa emirato sa Hiniusang Emiratong Arabo), 'Ajmān,
 'Ajmān, emirato,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Hiniusang Emiratong Arabo

Ajman


Minjibir é uma cidade e área de governo local da Nigéria situada no estado de Cano. Compreende área de 416 quilômetros quadrados e segundo censo de 2006 havia  habitantes.

Bibliografia

Localidades em Cano
Áreas de governo local no estado de Cano

Minjibir


Carla Somaini (ur. 13 października 1991) – szwajcarska, specjalizująca się w halfpipe'ie, slopestyle'u i Big Air. W Pucharze Świata zadebiutowała 6 marca 2014 roku w Kreischbergu, zajmując szesnastą pozycję w slopestyle'u. Tym samym już w swoim debiucie zdobyła pierwsze pucharowe punkty. Na podium zawodów tego cyklu po raz pierwszy znalazła się 2 grudnia 2017 roku w Mönchengladbach, kończąc rywalizację w Big Air. Wyprzedziła tam Japonkę Miyabi Onitsukę i Christy Prior z Nowej Zelandii. W 2017 roku wystąpiła na mistrzostwach świata w Sierra Nevada, gdzie była między innymi piętnasta w Big Air. Wynik ten powtórzyła na rozgrywanych rok później igrzyskach w Pjongczangu.

Osiągnięcia

Igrzyska olimpijskie

Mistrzostwa świata

Puchar Świata

Miejsca w klasyfikacji generalnej
 AFU
 sezon 2013/2014: 86.
 sezon 2014/2015: 20.
 sezon 2015/2016: 55.
 sezon 2016/2017: 31.
 sezon 2017/2018: 15.

Miejsca na podium w zawodach
  Mönchengladbach – 2 grudnia 2017 (Big Air) - 1. miejsce

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Profil na stronie FIS

Szwajcarscy olimpijczycy
Szwajcarscy snowboardziści
Uczestnicy Zimowych Igrzysk Olimpijskich 2018
Urodzeni w 1991
Medaliści Zimowej Uniwersjady 2013
Medaliści Zimowej Uniwersjady 2015

Carla Somaini


Huyện Macaracas là một huyện (distrito) thuộc tỉnh Los Santos ở Panama. Theo điều tra dân số năm 2000, huyện này có dân số 9137 người. Huyện Macaracas có diện tích 504 km². Huyện lỵ đóng tại Macaracas.

Tham khảo

Huyện của Panama
Tỉnh Los Santos

Macaracas (huyện)


Tataraști là một xã thuộc hạt Bacău, România. Dân số thời điểm năm 2002 là 2664 người.

Chú thích

Liên kết ngoài

Xã của hạt Bacău

Tătărăști


Rapti Bobani (Ravno), naselje u općini Ravno.
 Rapti Bobani (Trebinje), naselje u općini Trebinje.

Rapti Bobani


Anhuma (Anhima cornuta) — ave anseriforme da pequena família Anhimidae
 Anhumas — município brasileiro do estado de São Paulo
 Anhumas (Piracicaba) — bairro de Piracicaba, São Paulo
 Estação Anhumas — estação ferroviária no município de Campinas, São Paulo

Desambiguações de topônimos

Anhumas (desambiguação)


Ferrari 250 Testa Rossa er en sportsvogn/racerbil fremstillet af Ferrari fra 1957 til 1961. Den blev introduceret i slutningen af racer-sæsonen 1957 som svar på regelændringer for bilers maksimale slagvolumen til 3 liter til 24 Timers Le Mans og Sportsvogns-VM. 250 TR var tæt beslægtet med tidligere Ferrari sportsvogne, og delte mange komponenter med andre 250 modeller og 500 TR.

250 TR opnåede mange succeser på racerbanen og vandt 10 World Sports Car Championship-løb inklusive Le Mans i 1958, 1960 og 1961, 12 Timers Sebring i 1958, 1959 og 1961, Targa Florio i 1958, 1000 Km Buenos Aires i 1958 og 1960 samt 4 timers Circuito di Pescara i 1961. Resultaterne ledte til World Sports Car Championship Constructors-priser til Ferrari i 1958, 1960 og 1961.

Det er en af de mest eftertragtede og værdifulde samlerbiler i verden, som følge af det lave antal, der blev fremstillet (33 i alt), succes i motorsport og historie.

En 1957 250 TR (chassis 0714TR) blev solgt for €9,02 mio. på RM Sotheby's 2009 Maranello auktion. En 1957 250 TR prototype (chassis 0666TR) blev solgt på Gooding & Cos auktion for $16,39 mio. i 2011 i Pebble Beach auktion. Et 250 TR chassis 0704 blev angiveligt solgt privat i 2014 for $39,8 mio.

Referencer

Eksterne henvisninger

250 Testa Rossa
Biler fra 1960'erne
Biler fra 1950'erne
Biler introduceret i 1957
Racerbiler

Ferrari 250 Testa Rossa


Elizabeth Mary "Lizzie" Deignan (fødd Armitstead hin 18. desember 1988) er ein enskur professionellur súkkklari og fyrrverandi heimsmeistari í bæði bana- og vegsúkkling. Hon vann HM í vegsúkkling í 2015, Commonwealth Games 2014 og bretsku landskappingina í vegsúkkling í 2011, 2013 og 2015. Deignan er eisini dupultur vinnari av UCI World Cup fyri kvinnur, hon vann samlaðu kappingina í 2014 og 2015. Á summar-OL 2012 vann hon silvur í vegsúkkling.

Privatlív
Lizzie Diegnan (fyrr Armitstead) giftist við starvsfelaganum, súkklaranum Philip Deignan, í Otley hin 17. september 2016.

Referencer

Føðingar í 1988
Bretskir súkklarar
Kvinnuligir súkklarar

Lizzie Deignan


Karla Tamburrelli (born 1956) is an American actress and television producer known for her work in the television series The Big Easy. In 1993, she was awarded the Joseph Jefferson Award for Best Lead Actress for "Lost in Yonkers"  at the Fox Theatre in Chicago, Illinois.

Screen Actors Guild
In the late 1990s, Tamburrelli transitioned to being a TV producer. Her first major work behind the camera was for the first annual Screen Actors Guild award, which she produced between 1998 and 2006.

Filmography

Television series

Films

Theater

References

External links

1956 births
American people of Italian descent
20th-century American actresses
American film actresses
American stage actresses
American television actresses
American television producers
American women television producers
Living people
Place of birth missing (living people)
21st-century American women

Karla Tamburrelli


22. mars er dagur 81 í árinum í gregorianska kalendaranum (dagur 82 um skotár er). 284 dagar eru eftir av árinum.

Hendingar
 Ítróttur
 Fótbóltur
2013 - Landsdystur á Ernst Happel leikvøllinum: Eysturríki - Føroyar 0-6

 Bogaskjóting
2015 - FM í bogaskjóting - Recurve: 1. Teitur Dalsgaard, 2. Absalon Hansen, 3. Eggaba Andreasen
2015 - FM í bogaskjóting - Compound: 1. Anja Johansen, 2. Kaj Johannesen, 3. Albert Dam

Føðingar
 1912 - Karl Malden, amerikanskur sjónleikari (d. 2009)
 1931 - William Shatner, kanadiskur sjónleikari.
 1976 - Reese Witherspoon, amerikonsk sjónleikarinna.

Andlát
 1832 - Johann Wolfgang von Goethe (f. 1749)

Mars, 22.

22. mars


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Aegimia elongata. Una ning gihulagway ni Rehn, J.A.G. ni adtong 1903. Ang Aegimia elongata sakop sa kahenera nga Aegimia, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Costa Rica
 Colombia
 Nicaragua

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Aegimia
Insekto sa Kostarika
Insekto sa Nikarawa
Insekto sa Kolombiya

Aegimia elongata


Sýriskur fílur (latín Elephas maximus asurus), er eitt útdeytt undirslag av asiatiskum fíli.

Beinagrindir av Elephas maximus asurus eru funnar í Miðeystri í Turkalandi, Sýria og Irak, stavandi frá tíðarskeiðnum 3 mill. f.Kr. til ár 100 f.Kr.

Fornaldar sýriskir handverkarar skóru lutir úr fílabeini av sýriskum fíli. Framleiðslan var í hæddini í fyrstu øld f.Kr., tá aramæar framleiddu stórfingin innløgd prýði úr fílabeini til møblar. Henda ovurveiða av sýriskum fílum eftir fílabeini elvdi til endaligu týningina av slagnum.

Útsjónd

Sýriskur fílur var eitt tað størsta undirslagið av asiatiskum fíli, ið yvirlivdi upp til søguliga tíð, 3,5 m ella meir til hæddar. Funnar beinagrindir sýna at slagið líktiskt ikki nógv frá indiska slagnum burtursæð frá støddini.

Útbreiðsla

Sýriskur fílur var tað vestara undirslagið av asiatiskum fíli, útbreiðsluøkið rakk frá Sýria til Iran.

Orðadráttur

"Sýriskir" fílar verða ofta nevndir í hellenistiskari søgu, tí seleukidisku kongarnir, ið høvdu nógvar krígsfílar, ráddu fyri borgum í Sýria í hesum tíðarskeiði. Summi halda, at hesir krígsfílar vóru indiskir fílar (E. m. indicus), ið vórðu útvegaðir av seleukidiskum kongum við teirra hertøkum í eystri. Tað er váttað av fornum keldum so sum Strabo og Polybius at seleukidisku kongarnir Seleucus I og Antiochus III høvdu stórar fjøldir av innfluttum indiskum fílum. Spurningurin, hvørt hesir  indisku fílar vóru innfluttir tí at talið av heimligu sýrisku fílunum var farið at minka, ella tí at indisku fílarnir vóru lættari at temja og venja, stendur ósvaraður.

Hannibal hevði ein fíl nevndur "Surus"; hetta nevni kundi týtt "hin sýriski". Hesin var kendur sum hansara besti og størsti fílur. Í so fall kann hesin fílur hava verið av seleukidiskum uppruna, men tað verður bara til gitingar um hann var sýriskur ella indiskur. (Annars vóru vanligu krígsfílarnir hjá Karthagomonnum teir smærru norðurafrikansku fílarnir [Loxodonta africana pharaoensis],  eitt undirslag av afrikanskum runnafílum ið eisini er útdeytt.)

Leinki úteftir

Elephants and the Nabataeans (á enskum)
 Forn mosaikkmynd ið sýnir ein sýriskan fíl berjast við asiatiska leyvu
 Mynd av beinagrindini av einum sýriskum fíli ið varð funnin í suður Anatolia í Turkalandi
   Skurðmynd av sýriskum fíli, kálk-alabastur, Sýria, uml. 3 øld f.kr.

Útdeyð djór
Fílar

Sýriskur fílur


Il lago del Predil (Lâc di Rabil in friulano, Rabeljsko jezero in sloveno, Raibler See in tedesco) è un lago montano che si trova nel territorio del comune di Tarvisio (UD), in Friuli-Venezia Giulia, tra le Alpi Giulie (Val Rio del Lago), nei pressi del confine italo-sloveno, nelle vicinanze dell'abitato di Cave del Predil e del passo del Predil, da cui prende il nome (in realtà il nome originario è quello utilizzato nelle lingue friulana, slovena e tedesca, Raibl, antico nome del paese di Cave del Predil).

Descrizione
Il lago sorge a 959 m s.l.m., è lungo 1,5 km, largo 500 m e profondo circa 30 m, ed è per dimensioni il secondo lago naturale del Friuli-Venezia Giulia dopo quello di Cavazzo. La sua conca, che si apre a metà circa della valle del Rio del Lago, è dominata a sud dalla Cima del Lago (Jerebica) (2.125 m), e a nord-est dalle Cinque Punte (1.909 m), appartenenti entrambi alla catena del Canin.

Probabilmente di origine glaciale, dovuto a sbarramento morenico o alle frane frequenti lungo l'emissario, tende rapidamente a colmarsi per le ghiaie che apporta il Rio di Saletto che scende da Sella Nevea. Grazie alla bellezza delle sue acque e dei dintorni è un punto di grande interesse turistico-naturalista.

Galleria d'immagini

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Predil
Predil
Tarvisio

Lago del Predil


Krakatoa er en kort amerikansk dokumentarfilm fra 1933 produceret af Joe Rock.
Filmen har Graham McNamee som fortæller. Filmen vandt en Oscar for bedste kortfilm, Nyhed i 1934.
Filmen handler om vulkanen Krakataus udbrud i 1883 i Hollandsk Ostindien, der ødelagde 70 procent af øen og dens omkringliggende øhav.

Referencer

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 1933
Oscar for bedste kortfilm
Kortfilm fra USA
Dokumentarfilm fra USA
Sort-hvide film fra USA
Engelsksprogede film

Krakatoa (film)


Maëva Coucke (born 28 June 1994) is a French model and beauty pageant titleholder who was crowned Miss France 2018. She represented France at Miss World 2018, where she placed in the top twelve, and also represented France at Miss Universe 2019, where she placed in the top ten. Coucke is the third Miss France winner from Nord-Pas-de-Calais within the span of four years, following Iris Mittenaere (2016) and Camille Cerf (2015).

Early life and education
Coucke was born in Fougères in Ille-et-Vilaine, and raised in Ferques in Pas-de-Calais. Her father is a gendarme, while her mother is a childcare assistant originally from Avesnes-sur-Helpe. She has an older sister, Victoria, and a twin sister, Alizée. Her parents divorced when she was 13, and she was then raised by her mother.

In 2011, Coucke participated in the Elite Model Look contest with her twin sister. She later received her baccalauréat with a focus in management in 2013. Then, Coucke received a BTS in international business in 2015. In 2017, Coucke was a first year law student and wanted to become an in-house counsel. After being elected Miss France 2018, she decided to pursue an acting career.

She is a natural blonde, but has been dyeing her hair red since 2016.

Pageantry

Miss France 2018
Coucke started her pageantry career in 2013, when she was crowned Miss Boulogne 2013. In October 2016, Coucke was crowned Miss Pévèle 2016 and therefore, was allowed to compete in the Miss Nord-Pas-de-Calais 2017 competition. On 23 September 2017, she was crowned Miss Nord-Pas-de-Calais 2017 in Orchies, then represented Nord-Pas-de-Calais at Miss France 2018. Coucke won the competition, and was crowned Miss France 2018. She is the third woman from Nord-Pas-de-Calais to win the title, following Miss France 2016 Iris Mittenaere and Miss France 2015 Camille Cerf.

Coucke began to raise awareness for breast cancer after her mother was diagnosed with the disease in 2012. As Miss France 2018, she promoted the development of breast cancer prevention and screening. She was involved in make-up and dance workshops in hospitals to help women undergoing cancer treatment feel more confident in themselves. On 1 October 2018, she launched the Breast Cancer Awareness Month at the Eiffel Tower which was lit up in rosy pink lights to support Breast cancer awareness.

Miss World 2018
Coucke represented France at Miss World 2018, where she placed in the top 12. At Miss World 2018, she won the Top Model fast track event, giving her direct access into the top thirty. She was also Top 5 in the Multimedia competition and won the first round of the Head to Head challenge.

Miss Universe 2019
After Vaimalama Chaves opted not to compete in an international pageant, the Miss France Organisation confirmed on 23 September 2019 that they had appointed Coucke to represent France at Miss Universe 2019.

During the preliminary competition, Coucke slipped and fell on stage, along with several other contestants who also fell in the same spot. The incident was widely reported in the Francophone media, but it did not prevent her to place in the top ten. She ultimately went on to advance as one of the top five contestants from Europe, ultimately finishing in the overall top ten.

References

External links

1994 births
French beauty pageant winners
French female models
Living people
Miss France winners
Miss World 2018 delegates
People from Boulogne-sur-Mer
People from Fougères
French twins
Miss Universe 2019 contestants

Maëva Coucke


Protein 3 regulacije dinamičnosti mikrotubula (RMDN3), mnogo poznatiji kao interaktivni protein 51 tirozin-fosfataze  (PTPIP51), je  protein  koji je kod ljudi kodiran genom RMDN3 sa hromosoma 15.

Lv wet al. (2006) utvrdili su da gen FAM82C sadrži 13 egzona i da se proteže na skoro 20 kb, a Stenzinger et al. (2005) objavili su da se gen FAM82C nalazi na hromosomu 15, regija q15.1.

Ovaj protein doprinosi višestrukim biološkim funkcijama, uključujući ćelijsku diferencijaciju, proliferaciju, pokretljivost, stvaranje citoskeleta i apoptozu, a povezan je s brojnim karcinomima.

Aminokiselinska sekvenca

Dužina polipeptidnog lanca je  470  aminokiselina, a molekulska težina   52.118 .

Simboli

C:  Cistein
D: Asparaginska kiselina
E: Glutaminska kiselina
F:  Fenilalanin
G:  Glicin
H:  Histidin
I:  Izoleucin
K: Lizin
L: Leucin
M:  Metionin
N:  Asparagin
P:  Prolin
Q:  Glutamin
R:  Arginin
S:  Serin
T:  Treonin
V:  Valin
W:  Triptofan
Y:  Tirozin

Struktura

PTPIP51 sadrži dva konzervirana domena, zvana konzerviranom regijom 1 (CR1) i konzerviranom regijom 2 (CR2), koje služe kao mjesta vezanja za 14-3-3 proteina. Blizu ovih konzerviranih domena nalaze se dva tirozinska ostatka, tirozin 53 i 158, koji služe kao mjesta fosforilacije za različite kinaze. Pored toga, PTPIP51 ima mitohondrijsku sekvencu ciljanja na svom N-terminalu, koji je odgovoran za induciranje apoptoze, iako nekim varijantama prerade nedostaje ova sekvenca. Takođe sadrži domen upreden zavojnice sa 33 ostatka na položajima 92 – 124.

Funkcija

PTPIP51 je član porodice RMDN proteina i lokalizira se na vanjskoj mitohondrijskoj membrani, citoplazmi i jedru. Ovaj protein uključen je u ćelijsku diferencijaciju, proliferaciju, pokretljivost, stvaranju citoskeleta i apoptozu. Ove biološke funkcije tako služe za olakšavanje razvoja sisara kroz procese kao što su stvaranje resica u posteljicama i angiogeneza. Konkretno, eksprimira se u diferenciranim ćelijama i tkivima, poput folikulske i interfolikulske epiderme, epitela, skeletnih mišića, testisa i nervnog tkiva. PTPIP51 se također različito izražava u neutrofilima, ali ne i u drugim imunskim ćwlijama, te stoga može sudjelovati u signalizaciji i razvoju mijeloidnih ćelija, interakcijom s TCPTP i PTP1B. Njegove interakcije sa PTP1B, zajedno s proteinima 14-3-3β, Raf-1, c-Src, PKA i DAGKα, određuju mehanizme kojima utiče na put mitogen-aktivirane protein.kinaze (MAPK). Primijećeno je da PTPIP51 inducira apoptozu, ometanjem mitohondrijskog membranskog potencijala, što rezultira oslobađanjem citohroma c.
Lv et al. (2006) pokazali su da je prekomjerna ekspresija PTPIP51 u i HeLa HEK293T ćelijama rezultirala apoptozom, koju karakterizira eksternalizacija fosfatidilserina, aktivacija kaspaze-3 (CASP3), cijepanje PARP  i kondenzacija jedarne DNK. Nadalje, prekomjerna ekspresija PTPIP51 uzrokovala je smanjenje potencijala mitohondrijske membrane i oslobađanje citohroma c, što sugerira da PTPIP51 može biti uključen u put apoptoze posredovanog mitohondrijama/ citohromom c.
Koristeći testove kosedimentacije, Oishi et al. (2007) pokazali su da ljudski proteini RMD1, RMD2 i RMD3 komuniciraju s mikrotubulama.
Koristeći 2-hibridne analize kvasca i koimunoprecipitaciju, De Vos et al. (2012) otkrili su da je endogeni ljudski PTPIP51 komunicirao s membranskim proteinom endoplazmatskog retikuluma (ER) VAPB. Citoplazmatski C-terminalni domen PTPIP51 komunicirao je s citoplazmatskim N-terminalnim domenom VAPB. Utvrdili su da je dio VAPB lokaliziran na membranama povezanim s mitohondrijama, koje su specijalizirani ER domeni u neposrednoj blizini mitohondrija. Nokdaun ili VAPB ili PTPIP51 u ćelijama HEK293 odložio je unos kalcija u mitohondrije, nakon IP3R (ITPR1) induciranog oslobađanja kalcija iz zaliha ER, što je rezultiralo povećanom vršnom koncentracijom citosolnog kalcija. Zaključili su da PTPIP51 usmjerava lokalizaciju VAPB na membrane povezane s mitohondrijama i da su i VAPB i PTPIP51 uključeni u razmjenu kalcija između ER i mitohondrija.

Kloniranje i ekspresija
Stenzinger et al. (2005) dobili su djelimičnu cDNK koja kodira FAM82C i  nazvali  je PTPIP51, na 2-hibridnom skriningu kvasca u biblioteci ljudskih T-ćelija Jurkat, koristeći proteinsko-tirozin-fosfatazu-1B (PTPN1) i T-ćelijsku protein-tirozin-fosfatazu ( PTPN2) kao sonu. Analizom baze podataka identificirali su cDNK pune dužine. Izvedeni protein pune dužine sadrži 470 aminokiselina i ima izračunatu molekulsku masu od 52,1 kD. PTPIP51 ima navodni N-terminalni signalni peptid, motiv potencijalne DNK fotolizaze, motiv cinkovog prsta i N– i C-terminalni tetratrikopeptidni ponavljač. Northern blot analiza Jurkat ćelija otkrila je 3-kb PTPIP511 transkript, a Western blot analiza otkrila je 52 kD protein. Hibridizacija in situ, Western blot analiza, imunohistojemija i imunozlatna elektronska mikroskopija tkiva ljudi i glodara pokazali su visok nivo ekspresije PTPIP51 u epidermi i seminifernom epitelu, pretežno u keratinocitima i diferenciraju spermatocite prvog reda do spermatida. U skeletnim mišićima, ekspresija PTPIP51 bila je ograničena na vlakna koja se brzo trzaju, sa pretežnom lokalizacijom na A-trakama. U površinskim epitelima koji sadrže trepljaste ćelije, PTPIP51 iRNK i protein lokalizirani u malom obodu ispod adlumnske ćelijske membrane i na površinama trepavičastih membrana, a elektronska mikroskopija je pokazala PTPIP51 pored mikrotubula i baznog tijela. PTPIP51 je također eksprimiran u hipokampusim neuronima, ganglijskim ćelijama autonomnog nervnog sistema i aksonima perifernog nervnog sistema.

PCR-analizom, Lv et al. (2006) klonirali su PTPIP51 iz biblioteke cDNK bubrega. Identificirali su transmembranski domen i sekvencu ciljanja mitohondrija blizu N-kraja PTPIP51. Northern blot analizom otkriven je transkript od 2,4 kb u svim ispitivanim tkivima, s manjim transkriptima od 4 i 8 kb u malom mozgu. RT-PCR je detektirao ekspresiju PTPIP51 u svim ispitivanim tkivima tumora i ljudskim ćelijskim linijama. Fluorescentno označeni PTPIP51 kolokalizovan je mitohondrijskim markerom u transficiranim ljudskim HEK293T ćelijama.
Pretragom baze podataka, Oishi et al. (2007) identificirali su tri ljudska proteina koja se odnose na porodicu proteina povezanih s mikrotubulama u C. elegans: RMD1 (FAM82B), RMD2 (FAM82A) i RMD3. Izvedeni proteini u obje vrste sadrže više domena sa upredenom zavojnicom i lokalizuju se u vretenaste mikrotubule i vretenske polove tokom diobe ćelija.

Koristeći probavu proteazama i diferencijalnu solubilizaciju, De Vos et al. (2012) pokazali su da je endogeniljudskii PTIP51 vanjski protein mitohondrijske membrane sa C-terminalnim domenom koji se projicira u citosol.

Klinički značaj

Malo poznatog o proteinu RMDN3, s obzirom na njegov klinički značaj, osim očigledne uloge u onkološkim promjenama. Glavni mehanizam za protein RMDN3 je njegova uloga kao apoptotskog sastojka. Tokom normalnih embrionskih procesa ili tokom povrede ćelija (poput povrede ishemijom-reperfuzijom tokom srčanih i moždanih udara) ili tokom razvoja i procesa u karcinoma, apoptotske ćelije imaju strukturne promjene, uključujući skupljanje ćelija, uvijanje plazmamembrane, jedarnu kondenzaciju i fragmentaciju DNK i jedra. Nakon toga slijedi fragmentacija u apoptotska tijela koja fagociti brzo uklanjaju, sprečavajući tako upalni odgovor. To je način ćelijske smrti definiran karakterističnim morfološkim, biohemijskim i molekulnim promjenama. Prvo je opisana kao "skupljajuća nekroza", a zatim je ovaj izraz zamijenjen apoptozom kako bi se naglasila njena uloga suprotna mitozi u kinetici tkiva. U kasnijim fazama apoptoze, cijela ćelija postaje fragmentirana, formirajući niz apoptotnih tijela ograničenih plazmamembranom, koja sadrže jedarne i/ili citoplazmatske elemente. Ultrastrukturni izgled nekroze prilično je različit, a glavne karakteristike su oticanje mitohondrija, raspad plazmamembrane i ćelijska dezintegracija. Apoptoza se javlja u mnogim fiziološkim i patološkim procesima. Ima važnu ulogu tokom embrionskog razvoja kao programirana ćelijska smrt i prati razne normalne involutivne procese u kojima služi kao mehanizam za uklanjanje "neželjenih" ćelija.

I protein i iRNK PTPIP51 upleteni su u različite karcinome, uključujući rak prostate (PCa), karcinom keratinocita, karcinom baznih ćelija i karcinom pločastih ćelija. It is hypothesized that overexpression of PTPIP51 in PCa results from retrotransposon elements activated by CpG island hypomethylation, which has been observed in late prostate carcinogenesis. Štaviše, primijećeno je da protein utiče na PTP1B, kako bi djelovao na put MAPK kod akutne mijeloidne leukemije. Pored karcinoma, PTPIP51 povezan je i s benignom hiperplazijom prostate (BPH) i, nadalje, sa stanjima povezanim sa BPH, uključujući starenje i disfunkciju donjeg dijela urinarnog trakta.

Interakcije

Pokazano je da RMDN3 komunicira sa:
PTP1B,
TCPTP,
c-Src,
14-3-3β,
14-3-3γ,
Raf-1,
PKA,
DAGKα, and
VAPB.

Reference

Geni na hromosomu 15
Ljudski proteini
Proteomika

RMDN3


A Corte do Norte é um romance  de 1987 de Agustina Bessa-Luís.

A obra consiste numa epopeia familiar, centrada nos ecos e reflexos que unem (ou afastam) várias gerações de personagens femininas pertencentes à mesma família.

Agustina Bessa-Luís
Romances de Portugal
Livros de 1985

A Corte do Norte


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Ephippiger persicarius. Una ning gihulagway ni Hans Fruhstorfer ni adtong 1921. Ang Ephippiger persicarius sakop sa kahenera nga Ephippiger, ug kabanay nga Tettigoniidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Italya
Ephippiger

Ephippiger persicarius


Robert Pranagal (ur. 1969 w Świdniku) – polski artysta fotograf, uhonorowany tytułami Artiste FIAP (AFIAP), Excellence FIAP (EFIAP), Excellence FIAP Bronze (EFIAP/b), Excellence FIAP Silver (EFIAP/s), Excellence FIAP Gold (EFIAP/g). Członek rzeczywisty i Artysta Fotoklubu Rzeczypospolitej Polskiej (AFRP). Członek rzeczywisty Związku Polskich Artystów Fotografików. Członek Rady Artystycznej Okręgu Lubelskiego ZPAF. Artysta Master Indian Visual Arts Foundation (MIVAF).

Życiorys i działalność
Robert Pranagal ukończył I Liceum Ogólnokształcące im. Władysława Broniewskiego w Świdniku. Związany z lubelskimi instytucjami kultury oraz lubelskim środowiskiem fotograficznym, w którym angażuje się w działalność twórczą, animacyjną oraz edukacyjną. Główne nurty jego twórczości to fotografia portretowa, fotografia koncertowa, fotografia eksperymentalna oraz techniki szlachetne – przede wszystkim technika oleju oraz gumy dwuchromianowej.

Od 2014 bierze udział w Międzynarodowych Salonach Fotograficznych pod patronatem Fédération Internationale de l'Art Photographique (FIAP), Photographic Society of America (PSA), International Association of Art Photographers (IAAP), Global Photographic Union (GPU) i wielu innych lokalnych organizacji fotograficznych. Jego prace uzyskały akceptacje w ponad 30 krajach na całym świecie, zdobywając kilkadziesiąt nagród w postaci złotych, srebrnych i brązowych medali, a także wyróżnień i dyplomów. Od 2013 roku współpracuje z Magazynem Lubelskim LAJF. Na okładkę Magazynu trafiły między innymi fotografie Budki Suflera, Juliusza Machulskiego, Grażyny Lutosławskiej, Piotra Franaszka.

W 2018 zrealizował autorskie przedsięwzięcie pt. "Memu Miastu – Lublinowi w setną rocznicę odzyskania niepodległości" w ramach stypendium Prezydenta Miasta Lublin na realizację projektu z zakresu twórczości artystycznej.

W latach 2009–2015 był członkiem Lubelskiego Towarzystwa Fotograficznego, gdzie pełnił funkcje (m.in.) przewodniczącego Rady Artystycznej i przewodniczącego Sądu Koleżeńskiego. Zajmował się również aktywizacją Towarzystwa i organizacją wydarzeń, jak np. miniplenery, akcje charytatywne oraz całoroczny projekt fotograficzny 52 MGNIENIA, ukazujący codzienne życie Lublina i Lublinian, objęty patronatem Prezydenta Miasta Lublin.

Zasiadał również w jury takich konkursów, jak "Just One Photo Intertnational Salon of Photography 2018", "1st Wojnicz Photo Print 2018", "Lubelskie tak widzę!" (Magazyn Lubelski LAJF), "Tradycja w obiektywie" (Mikołajki Folkowe), "Wiki lubi zabytki", "Discover Europe" (Region) oraz "Teatr w Obiektywie" (Spotkania Artystów Nieprzetartego Szlaku), "Obrazy Mojego Miasta" (Ukraina w Centrum Lublina).

Odznaczenia
 Medal "Za Zasługi dla Fotografii Polskiej" w 100. rocznicę odzyskania przez Polskę niepodległości (1918–2018);
 Medal 700-lecia Miasta Lublin
 Medal 75-lecia Lubelskiego Towarzystwa Fotograficznego;

Nagrody i wyróżnienia
 Złote i srebrne medale oraz wyróżnienia Fédération Internationale de l'Art Photographique (FIAP)
 Złoty medal i wyróżnienia Photographic Society of America (PSA)
 Złote medale Master of Light
 Złoty i srebrny medal ART FOTO (Serbia)
 Złoty medal i wyróżnienie Greek Artistic Photography (Grecja)
 Złoty medal Federation of Indian Photography (Indie)
 Złoty medal Serbian Photographers Association (Serbia)
 Złoty medal Federazione Italiana Associazioni Fotografiche i nagroda specjalna w kategorii kreatywnej (Włochy)
 Złota plakieta Foto Odlot (Polska)
 Srebrny medal Stowarzyszenia Twórców Fotoklub Rzeczypospolitej Polskiej
 Srebrny medal Hellenic Photographic Society (Grecja)
 Brązowy medal i wyróżnienia Associatia Artistiloro Fotografi Romania (Rumunia)
 Brązowy medal Photography and Art Research Institute (Chiny)
 Wyróżnienie i specjalna nagroda jury EXCEED (Indie)
 Wyróżnienia i dyplomy ARTFOTO (Bośnia i Hercegowina)
 Wyróżnienie OneShotPhotoCon Federation (Węgry)
 Wyróżnienie Sydney International Exhibition of Photography (Australia)
 Nagroda Specjalna Sille (Turcja)
 oraz szereg innych wyróżnień, dyplomów oraz nagród przyznawanych przez organizatorów salonów.

Nagroda "Angelus Lubelski" za 2020 r. w kategorii "Angelus artystyczny"

Rekomendowany do Nagrody Artystycznej Miasta Lublin za 2019 r.

Nominowany przez Kapitułę Redakcyjną Kuriera Lubelskiego do tytułu Osobowość Roku 2019 w kategorii "Działalność społeczna i charytatywna"

Nominowany do Nagrody Artystycznej Miasta Lublin za 2017 r.

Nominowany do nagrody Człowiek Roku 2017 Kuriera Lubelskiego w kategorii Kultura.

Wystawy indywidualne i zbiorowe
 "Przepowiednie" – Centrum Kultury w Lublinie (2022)
 "Podświaty" (2021)
 "Memu Miastu – część 3" (2020)
 "Memu Miastu – część 2" (2019)
 "Memu Miastu" (2018)
 "Powrót" (2016)
 "Avia" (2015)
 "Inny świat" (2014)
 "Jazz – sprawa osobista" (2014)
 "Powiedz mi..." (2014)
 "Czynnik ludzki" (2010)

Uczestniczył również w kilkudziesięciu wystawach zbiorowych, w tym również wystawach i prezentacjach towarzyszących salonom fotografii w Afryce Południowej, Argentynie, Austrii, Australii, Belgii, Bułgarii, Bośni i Hercegowinie, Chinach, Czarnogórze, Grecji, Hiszpanii, Indiach, Irlandii, Izraelu, Macedonii, Polsce, Rosji, Rumunii, Serbii, Słowacji, Szkocji, Szwecji, Turcji, USA, Walii, Zjednoczonych Emiratach Arabskich, a także we Włoszech oraz na Cyprze, Ukrainie i Węgrzech.

Publikacje książkowe
 Abum "Memu Miastu - To My Hometown" (teksty: Lucjan Demidowski, Grażyna Lutosławska, Jolanta Męderowicz, Joanna Zętar), Lublin 2019, Projekt zrealizowany w ramach Stypendium Prezydenta Miasta Lublin

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Robert Pranagal – Okręg Lubelski Związku Polskich Artystów Fotografików.

Polscy fotografowie współcześni
Polscy fotografowie wyróżnieni tytułami FIAP
Członkowie Fotoklubu Rzeczypospolitej Polskiej
Członkowie Związku Polskich Artystów Fotografików
Fotografowie związani z Lubelskim Towarzystwem Fotograficznym im. Edwarda Hartwiga
Odznaczeni Medalem "Za Zasługi dla Fotografii Polskiej"
Ludzie urodzeni w Świdniku
Urodzeni w 1969

Robert Pranagal


Fredrik Holmquist Bjerrehuus (ur. 14 stycznia 1990 roku) – duński zapaśnik walczący w stylu klasycznym. Olimpijczyk z Tokio 2020, gdzie zajął czternaste miejsce w kategorii 67 kg. Zajął piąte miejsce na mistrzostwach świata w 2019. Piąty na mistrzostwach Europy w 2018. Dziewiąty na Igrzyskach europejskich w 2015. Sześć razy na podium mistrzostw nordyckich w latach 2012 - 2021. Siódmy w Pucharze Świata w 2010 roku.

Przypisy

Bibliografia
 Dane na stronie Brydning.dk

Duńscy zapaśnicy
Urodzeni w 1988
Duńscy olimpijczycy
Uczestnicy Letnich Igrzysk Olimpijskich 2020
Ludzie urodzeni w Herning

Fredrik Bjerrehuus


Lary – część wsi Kuźnica Błońska w Polsce położona w województwie łódzkim, w powiecie sieradzkim, w gminie Klonowa.

W latach 1975–1998 Lary administracyjnie należały do województwa sieradzkiego.

Przypisy

Kuźnica Błońska

Lary (Kuźnica Błońska)