Krones AG er en tysk producent af maskiner til emballering og påfyldning. Produktsortimentet omfatter produktlinjer til påfyldning af drikkevarer på flaske, plastik eller dåse. Virksomheden har hovedkvarter i Neutraubling og blev etableret i 1951.

Referencer

Fremstillingsvirksomheder fra Tyskland

Krones


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Ripipteryx hydrodroma. Una ning gihulagway ni Henri Saussure ni adtong 1896. Ang Ripipteryx hydrodroma sakop sa kahenera nga Ripipteryx, ug kabanay nga Ripipterygidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Costa Rica
 Nicaragua

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Ripipteryx
Insekto sa Nikarawa
Insekto sa Kostarika

Ripipteryx hydrodroma


Edvard af Middleham, fyrste af Wales, jarl af Chester, hertug af Cornwall, 1. jarl af Salisbury (december 14739. april 1484), var søn og arving til kong Richard 3. af England og hans hustru Anne Neville. Han var Richards eneste legitime barn og døde i en alder af ti år.

Fødsel og titler
Edvard blev antageligt født i december 1473 på Middleham Castle, en fæstninger nær York, der blev Richard og Annes vigtigste base i det nordlige England. Fødselstidspunktet 1473 accepteres imidlertid ikke af alle. Professor Charles Ross skrev, at datoen 1473 "savner autoritet. Faktisk blev han sandsynligvis først født i 1476."  Parlamentetsloven, der løste striden mellem Georg af Clarence og Richard om Anne Beauchamps arv, som om grevinden af Warwick "naturligvis var død" var dateret maj 1474. Den tvivl som Clarence rettede mod gyldigheden af Richard og Annes ægteskab blev der henvist til i en klausul, der beskyttede deres rettigheder i tilfælde af, at de blev skilt (dvs. at deres ægteskab blev erklæret ugyldigt af kirken) og derefter på lovlig vis giftede sig med hinanden, og beskyttede også Richards rettigheder, mens han ventede på sådan et gyldigt andet ægteskab med Anne. Der var imidlertid ingen bestemmelser for deres arvinger i tilfælde af denne nævnte skilsmisse, hvilket synes at bekræfte, at Richard og Anne ikke havde børn i 1474.

Edvard opholdt sig for det meste i Middleham og var kendt for at være et barn med et svagt helbred.

I 1478 modtog Edvard titlen jarl af Salisbury, der tidligere var blevet holdt af Georg Plantagenet, 1. hertug af Clarence, der var blevet dømt for forræderi og henrettet. Titlen uddøde ved hans død. Hans far blev konge af England den 26. juni 1483 efter at have afsat sin nevø, Edvard 5.. Edvard deltog ikke i sine forældres kroning, sandsynligvis på grund af sygdom. Han blev indsat som fyrste af Wales og jarl af Chester i en overdådig ceremoni i York Minster den 8. september 1483 efter hans forældres kongelige rundrejse i hele England.

Død
Årsagerne til hans pludselige død er ukendte. Croyland Chronicle skriver:

Kort tid efter stod det imidlertid klart hvor forgæves tankerne hose en mand, der ønsker at sikre sine egne interesser uden Guds hjælp. For i den efterfølgende april måned, på en dato ikke langt fra årsdagen for kong Edvards død blev hans eneste søn, hvori al hans håb om kongelige arvefølge, styrket med så mange edsaflæggelser, lå, ramt af en sygdom af ganske kort varighed og døde på Middleham Castle i vor Herres år 1484, der var det første år i den nævnte kong Richards regerinstid. Efter at have hørt denne nyhed i Nottingham, hvor de opholdt sig, ville du have set hans far og mor i en tilstand næsten nær sindssyge på grund af deres pludselige sorg.

Edvards pludselige død efterlod Richard uden et legitimt barn og arving. Historikeren John Rous, der levede i samtiden, nedskrev, at Richard erklærede sin nevø Edvard, jarl af Warwick, som sin arving i hans sted, men der er ingen andre beviser for dette. Tilsvarende syntes John de la Pole, 1. jarl af Lincoln også at være blevet udpeget som Richards nye arving, men det blev aldrig offentligt proklameret.

Richards fjender var tilbøjelige til at tro, at Edvards pludselige død var Guds straf for Richards påståede involvering i kuppet mod sin brors arving, Edvard 5. af England, og hans og broderens, Richard, hertug af York, efterfølgende forsvinden.

Begravelse

Hvor Edvard blev begravet er ukendt. En hærget kenotaf ("tom grav") i hvid alabast i Church of St Helen og the Holy Cross i Sheriff Hutton, med en barnefigur, blev længe antaget at have tilhørt Edvard af Middleham, men det menes nu at være et tidligere arbejde, der skildrer et medlem af Neville-familien.

Det er måske mest sandsynligt, at Edvard, der døde på Middleham Castle, blev begravet i den nærliggende sognekirke Saints Mary og Alkelda i Middleham, hvor hans far havde til ønsket at grundlægge et college. Der mangler imidlertid beviser for dette forslag.

I fiktion
Edvard af Middleham optrådte i Sharon Penmans The Sunne in Splendor og i Sandra Worths The Rose of York-serie. I sidstnævnte serie antydes det, at Edvard blev forgiftet på befaling af Margaret Beaufort, som en del af hendes bestræbelser på at sikre tronen til sin søn, den senere Henrik 7.

Edvard of Middleham er en karakter i Joan Szechtmans Loyalty Binds Me, hendes anden bog om Richard 3. i det 21. århundrede.

Edvard of Middleham optræder også i Phillipa Gregorys Rosekrigene-serie og i tv-dramatiseringen af romanerne Den hvide dronning.

Titler og våbenskjold

Titler

 15. februar 1478 og derefter: Jarlen af Salisbury
 26. juni 1483 og derefter: Hertugen af Cornwall
 19. juli 1483 og derefter: Kongens stedfortræder i Irland
 24. august 1483 og derefter: Fyrsten af Wales og jarlen af Chester

Våbenskjold

Fra 1483 til 1484 brugte Edvard sin fars våbenskjold, adskilt af et sølvhvidt bånd med tre takker.

Referencer

Litteratur

Tronfølgere som aldrig tiltrådte
Huset York
Kongelige fra England

Edvard af Middleham


Kaliwatan sa alibangbang ang Paracraga canalicula. Una ning gihulagway ni Paul Dognin ni adtong 1910. Ang Paracraga canalicula sakop sa kahenera nga Paracraga, ug kabanay nga Dalceridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Paracraga

Paracraga canalicula


Slovenija:

 Gorče, naselje u općini Dravograd, regija Koruška
 Spodnje Gorče, naselje u općini Braslovče, regija Savinjska
 Zgornje Gorče, naselje u općini Braslovče, regija Savinjska

Gorče (čvor)


ヤン・サミュエル(Yann Samuell、1965年6月7日 - )はフランスの映画監督・脚本家。

略歴
映画学校で学んだ後、ストーリーボード・アーティストやグラフィックデザイナー、舞台演出家等として活躍。

1980年代から短編映画を製作していたが、2003年、初の長編作品『世界でいちばん不運で幸せな私』を完成させた後、2007年にハリウッドに進出。韓国映画『猟奇的な彼女』のリメイク『猟奇的な彼女 in NY』で初の英語作品を手掛ける。

監督作品
 世界でいちばん不運で幸せな私 Jeux d'enfants(2003年)
 猟奇的な彼女 in NY My Sassy Girl(2008年)
 マーガレットと素敵な何か L'age de raison (2009年)
 ナイトメア・オブ・ロンドン The Great Ghost Rescue (2011年)
 レジェンド・オブ・ゴースト カンタヴィル城と秘密の部屋 Le Fantôme de Canterville (2016年)

外部リンク

フランスの映画監督

ヤン・サミュエル


Ang Jar-e Jawqowl ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Jar-e Jowqōl, suba nga anhianhi, Daykundi Province,
 Jar-e Jow Qōl, suba, Wilāyat-e Ghōr,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Jar-e Jawqowl


Princeton University School of Architecture is the name of the school of architecture at Princeton University. Founded in 1919, the School is a center for teaching and research in architectural design, history, and theory. The School offers an undergraduate concentration (equivalent of major) and advanced degrees at the master's and doctoral levels.

History
In 1832, Joseph Henry, who later became the first secretary of the Smithsonian Institution, taught the first course in architecture at Princeton University. The course focused on the classification of architectural styles and designs. Additional courses and programs for architecture began in 1882 when Princeton University's Department of Art and Archaeology began courses on architecture and historical drawing in 1902. By 1915, the first academic committee convened to consider the establishment of a school of architecture. Arrangements for a new program were planned for 1917, but were delayed until 1919 when the School of Architecture formally opened.

During its formative years, the School of Architecture's pedagogy was guided by some of the best architectural educators of the time: Howard Crosby Butler, E. Raymond Bossange, Frederick D'Amato, Sherley Warner Morgan, and Jean Labatut. Visitors and teachers included leaders like Frank Lloyd Wright, Le Corbusier, Richard Neutra, and R. Buckminster Fuller.

In 1965, Robert Geddes was appointed the first dean of the School of Architecture. Under his direction, the School of Architecture grew in size and in prestige, while also collaborating with other departments at Princeton University. As the School of Architecture expanded, it began attracting notable architects as teachers, including Louis I. Kahn, Mario Salvadori, Michael Graves, Kenneth Frampton, Peter Eisenman, Diana Agrest, Robert Geddes, Alan Colquhoun, Michael Hays, Scott Cohen, and Anthony Vidler. During his time as Dean, the School admitted women for the first time in 1968, advanced academic research was conducted on this historic threshold by Dr. Meral Ekincioglu with MIT-Architecture Department's academic sponsorship. (https://www.youtube.com/watch?v=P-Bcie-0p8Q&t=253s).

By the end of the twentieth century, the School of Architecture established itself as an internationally renowned school for the study of architecture and design. It reorganized the A.B. degree around multiple fields of study and conducted renovations of the Architecture Building. It also promoted several members to its tenure-track faculty including Beatriz Colomina, Elizabeth Diller, and Guy Nordenson.

The following individuals have served as deans of the School of Architecture:
Robert Geddes, 1965–1982
Robert Maxwell, 1982–1989
Ralph Lerner, 1989–2002
Stan Allen, 2002–2012
Alejandro Zaera-Polo, 2012–2014
Mario Gandelsonas, 2015
Mónica Ponce de León, 2016–present

Academics

Undergraduate
The School of Architecture offers a rigorous, interdisciplinary curriculum in the study of architecture. The degree conferred to students is an A.B. degree. Undergraduate students study a range of disciplines including architectural design, history of architecture, architectural analysis, computing, and others. Students may also enroll in the Program in Urban Studies which focuses on the study of cities, metropolitan regions, and urban and suburban landscapes. The degree requirements also include junior independent work, which involves a written exam supervised by a faculty adviser, and a senior thesis, demonstrating a research paper based on visual materials.

Graduate
The School of Architecture offers two graduate degrees: a professional degree (M.Arch.) and an academic degree (Ph.D.). The master's degree takes three years to complete and requires students to hold a Bachelor of Architecture (B.Arch.) degree. The rigorous program requires students to take 25 courses from a list of prerequisites and electives.

The Ph.D. program has two tracks: (1) history and theory and (2) technology. The history and theory track is an interdisciplinary program that focuses on the relationship between architecture and related fields, such as urbanism, landscape, and building technology. The degree requires students to take two years of coursework and independent study, after which they begin their dissertation. Students must pass two foreign language exams, which generally include French, German, Spanish, or Italian. In 2014, the School launched the new architectural technology Ph.D. track for computation and energy. The track focuses on new techniques in computation and energy/environmental performance. The program is supported by Princeton's School of Engineering and Applied Science. While the first two years of coursework are similar to the Ph.D. in History and Theory, the Ph.D. in Technology requires students to concentrate in a particular subfield of technology.

Facilities and Research

School of Architecture Building
The School of Architecture building was dedicated in 1963. In 2007, New York City architecture firm ARO designed the first significant addition to the building since it was first constructed.

Embodied Computation Lab
The Embodied Computation Lab, located off the School of Architecture grounds proper, is a teaching and research facility dedicated to the interface between computation and design and the development of knowledge in the fields of digital fabrication and remote sensing. It combines architectural and engineering experimentation to utilize computation design, digital fabrication, and sophisticated sensing, actuation, and control electronics that make the Lab a center for interdisciplinary design exploration and prototyping.

Over 5,000 square feet of space is available for heavier fabrication work, hands-on material experiments, and the construction of full-scale mock-ups. Also housed within the Lab are facilities for building in wood, plastic, metal, and concrete that enable students to learn general model theory, build and test models of actual buildings, and study current building systems and technology.

The Lab serves a project space for developing and testing large-scale architecture and engineering prototypes inside and outside or as facade elements. Additionally, it serves as a state of the art research environment with digital fabrication equipment for full-scale material prototyping, such as a water jet cutter, large-scale metal laser cutters, multi-use robotic arm platforms for milling, additive fabrication and human machine collaboration for research in construction, and an electronics workbench for the development of sensing and control and physical computing applications.

In 2017, the Lab won the 2017 Best of Design Awards for Green - Civic from The Architect's Newspaper.

VSL Woodshop
The VSL Woodshop, located in the basement of the Architecture Building, is a small but well-equipped 24-hour accessible shop maintained and monitored by the School of Architecture Shop Monitor program.

School of Architecture Library
The School of Architecture Library opened in 1964 as the Library for Urban and Environmental Studies, with the Bureau of Urban Research constituting its charter collection. Today, the library, still familiarly referred to as UES, is one of ten libraries within the Princeton University Library system. The collection's strengths include modern and contemporary architecture and urban design, architectural history, theory, and practice. Additionally, the Library supports green design, sustainable architecture, social factors in design, architecture and the visual arts, architecture in developing countries, landscape architecture and building technology. Together, with the resources housed throughout the Princeton University Libraries, the School of Architecture Library provides access to a comprehensive collection supporting the fields of architecture, architectural research and theory, urban planning and design.

Notable faculty
The following list contains both current and former faculty:
Diana Agrest
Stan Allen
Beatriz Colomina
Manuel DeLanda
Elizabeth Diller
Peter Eisenman
Kenneth Frampton
Mario Gandelsonas
Robert Geddes
Michael Graves
Andres Jaque
Louis I. Kahn
Sylvia Lavin
Paul Lewis
Michael Meredith
Guy Nordenson
Mónica Ponce de León
Mario Salvadori
Alejandro Zaera-Polo

Notable alumni
Kunle Adeyemi, founder, principal, NLÉ
Emilio Ambasz, architect and interior designer; former Curator of Design at the Museum of Modern Art (MoMA)
Lemuel Ayers, Tony Award winning designer and producer
Matthew Bannister, co-founder, dbox
Joel Barkley, architect and partner, Ike Kligerman Barkley
Keller Easterling, principal, Keller Easterling Architect; Professor, Yale School of Architecture
Hugh Hardy, founding partner, H3 Hardy Collaboration Architecture
Greg Lynn, principal, Greg Lynn Form
Jürgen Mayer, principal, J. Mayer H.
David Mohney, dean, Kean University and Wenzhou-Kean University, The Michael Graves College
Hilary Sample, partner, MOS Architects, Associate Professor, Columbia GSAPP
Robert Venturi, founder of Venturi, Scott Brown and Associates
Sarah Whiting,  dean and Josep Lluís Sert Professor of Architecture, Harvard University Graduate School of Design
Tod Williams, Tod Williams Billie Tsien Architects
Emily Abruzzo and Gerald Bodziak, co-founding partners of Abruzzo Bodziak Architects

See also
 Architecture school in the United States
 Princeton University
 Princeton University Graduate School
 Architecture
 List of architecture schools

References

External links

Architecture schools in New Jersey
Princeton University
Universities and colleges established in 1919
1919 establishments in New Jersey


Walentina Władimirowna Sdierżykowa (ros. Валентина Владимировна Сдержикова, ur. 30 stycznia 2001 w Ałmaty) – kazachska skoczkini narciarska. Uczestniczka mistrzostw świata seniorów (2017, 2019) i juniorów (2017, 2018, 2019, 2020). Medalistka mistrzostw kraju (2017). Pierwsza kazachska skoczkini narciarska, która wystąpiła w kwalifikacjach do zawodów Pucharu Świata kobiet.

Życiorys
Na arenie międzynarodowej zadebiutowała w lutym 2014, startując w zawodach FIS Cup w Râșnovie. Był to debiut kazachskiej reprezentacji kobiet w skokach narciarskich w oficjalnych zawodach rangi FIS (razem ze Sdierżykową startowały jeszcze Galina Szaluszinina i Wiktoria Alżanowa). Sdierżykowa zajęła tam 8. i 10. miejsce. We wrześniu 2014, również w Râșnovie, zajęła 4. lokatę w zawodach tego cyklu. W sierpniu 2015 w Oberwiesenthal zadebiutowała w Letnim Pucharze Kontynentalnym. Pierwsze punkty zdobyła w swoim drugim starcie, zajmując 29. miejsce.

W sezonie 2016/2017 Kazachstan po raz pierwszy w historii wziął udział w zawodach Pucharu Świata kobiet, za sprawą startu Walentiny Sdierżykowej w kwalifikacjach do konkursów w Niżnym Tagile. W kwalifikacjach zajęła odpowiednio 44. i 43. miejsce, tym samym nie awansując do I serii zawodów.

Wzięła udział w Mistrzostwach Świata Juniorów w Narciarstwie Klasycznym 2017 w Park City. Zajęła tam przedostatnie, 45. miejsce. Razem z Dajaną Achmetwalijewą zostały wysłane na Mistrzostwa Świata w Narciarstwie Klasycznym 2017 w Lahti. Kazaszki wystartowały w konkurencji indywidualnej, jak i w drużynie mieszanej. Sdierżykowa nie zakwalifikowała się do konkursu głównego, osiągając 37. miejsce w kwalifikacjach, zaś w drużynie mieszanej Kazachstan zajął ostatnie, 14. miejsce.

We wrześniu 2017 roku w Czajkowskim Sdierżykowa zadebiutowała w Letnim Grand Prix, jednak nie udało się jej awansować do konkursu głównego.

W październiku 2017 odbyły się Mistrzostwa Kazachstanu w Skokach Narciarskich 2017, w których Sdierżykowa zdobyła dwa złote medale: na skoczni normalnej i średniej.

Mistrzostwa świata

Indywidualnie

Drużynowo

Starty W. Sdierżykowej na mistrzostwach świata – szczegółowo

Mistrzostwa świata juniorów

Indywidualnie

Drużynowo

Starty W. Sdierżykowej na mistrzostwach świata juniorów – szczegółowo

Puchar Świata

Miejsca w poszczególnych konkursach Pucharu Świata

Letnie Grand Prix

Miejsca w klasyfikacji generalnej

Miejsca w poszczególnych konkursach LGP

Puchar Kontynentalny

Miejsca w klasyfikacji generalnej

Miejsca w poszczególnych konkursach Pucharu Kontynentalnego

Letni Puchar Kontynentalny

Miejsca w klasyfikacji generalnej

Miejsca na podium w poszczególnych konkursach LPK

Miejsca w poszczególnych konkursach Letniego Pucharu Kontynentalnego

FIS Cup

Miejsca w klasyfikacji generalnej

Miejsca na podium w poszczególnych konkursach FIS Cup

Miejsca w poszczególnych konkursach FIS Cup

Uwagi

Przypisy

Bibliografia

Kazachskie skoczkinie narciarskie
Ludzie urodzeni w Ałmaty
Urodzeni w 2001

Walentina Sdierżykowa


O Lakshmi Purana é um purana escrito no século XV por Balarama Dasa, uma grande poeta da literatura oriá , que é frequentemente considerada a mais alta dos poetas na Era de Panchasaca.

Sinopse de Lakshmi Purana
Neste Purana, a Deusa Lakshmi visita Shriya, uma catadora da baixa casta, motivo pelo qual Balarama, o irmão mais velho de Jagannatha (Vishnu) ficou irritado com Lakshmi, e a expulsou do Templo de Jagannatha Puri, um dos quatro mais sagrado lugares de peregrinação (Dham) dos Hindus. Lakshmi deixa o templo, e vinga o insulto amaldiçoando seu marido e cunhado a atravessarem um prolongado sofrimento, sem comida, água ou abrigo. O Purana levanta a voz contra as más práticas de intocabilidade dos párias na sociedade. Ele também salienta a importância do feminismo, e empodera o poder do feminino, para resistir à hegemonia masculina.

Premier do Movimento Feminista
É talvez a primeira tentativa na Índia para o feminismo e casteismo. O purana descreve as estruturas sociais e a desigualdade de gênero persiste na sociedade. Ele também é um protesto contra a hegemonia masculina. Lakshmi foi jogado para fora de sua casa por seu marido. Mas ela também dá um guia para as mulheres para cumprir os seus deveres e responsabilidades honestamente. Esse Purana inicia uma feministic movimento em Orissa na Índia, como um ritual em forma de Lakshmi Puja ou adoração da Deusa Lakshmi.

A popularidade de Lakshmi Purana
Em Odisha, Lakshmi Purana é considerado como um texto sagrado em todos os lares. Em várias partes do Odisha, e em regiões vizinhas em Chhattisgarh, Jharkhand, Bengala Ocidental e  área Srikakulam de Andhra Pradesh, mulheres executam um Lakshmi Puja especial de um mês no mês Hindu de Margasirsha ou Agrahayana. A Lakshmi Puja (Mana osha) é celebrada semanalmente em cada quinta-feira desse mês, e principalmente as mulheres adoram a Deusa Lakshmi, com todos os rituais. Jay Jagannath, Jay Maa Lakshmi.

Filme de Bollywood, com base no Lakshmi Purana
Jai Jagannatha (Oriá: ଜୟ ଜଗନ୍ନାଥ, Hindi: जय़ जगन्नाथ, Bengali: জয় জগন্নাথ, Assamês: জয জগন্নাথ, Punjabi: ਜਯ ਜਗੰਨਾਥ, Gujarati: જય જગન્નાથ, Telugo: జయ జగన్నాథ, Tâmil: ஜய ஜகநாத, malaiala: ജയ ജഗനാഥ) é filme indiano multilíngue e mitológico de 2007, dirigido por Sabyasachi Mohapatra, lançado em 15 idiomas. Além de oriá e Hindi, foi lançado em inglês, Bengali, Assamese, Chhattisgarhi, Bhojpuri, Rajasthani, Punjabi, Gujarati, Marati, Telugo, tâmil, Malaiala e Nepalês. A história de Jai Jagannatha é baseada no antiga escrita oriá de Lakshmi Puran.

Ligações externas
 http://www.bollywoodhungama.com/moviemicro/cast/id/538511 site oficial do filme
Textos hindus
Puranas

Laxmi Puran


Papaipema speciosissima, the osmunda borer or regal fern borer, is a species of cutworm or dart moth in the family Noctuidae. It was described by Augustus Radcliffe Grote and Coleman Townsend Robinson in 1868 and is found in North America.

The MONA or Hodges number for Papaipema speciosissima is 9482.

References

 Crabo, L.; Davis, M.; Hammond, P.; Mustelin, T. & Shepard, J. (2013). "Five new species and three new subspecies of Erebidae and Noctuidae (Insecta, Lepidoptera) from Northwestern North America, with notes on Chytolita Grote (Erebidae) and Hydraecia Guenée (Noctuidae)". ZooKeys. 264: 85-123.
 Lafontaine, D. & Troubridge, J. (2010). "Two new species of the Euxoa westermanni species-group from Canada (Lepidoptera, Noctuidae, Noctuinae)". ZooKeys. 39: 255-262.
 Lafontaine, J. Donald & Schmidt, B. Christian (2010). "Annotated check list of the Noctuoidea (Insecta, Lepidoptera) of North America north of Mexico". ZooKeys. vol. 40, 1-239.

Further reading

 Arnett, Ross H. (2000). American Insects: A Handbook of the Insects of America North of Mexico. CRC Press.

External links

 Butterflies and Moths of North America
 NCBI Taxonomy Browser, Papaipema speciosissima

Papaipema
Moths described in 1868
Moths of North America
Taxa named by Augustus Radcliffe Grote
Taxa named by Coleman Townsend Robinson

Papaipema speciosissima


Il circondario federale nordoccidentale () è uno degli otto circondari federali della Russia. La popolazione era di 13.974.466 nel 2002, su un'area di 1.677.900 km².

Suddivisione
Il circondario è costituito da 11 soggetti federali:
 7 oblast'
 2 Repubbliche autonome
 1 circondario autonomo
 1 città federale

Città principali
 San Pietroburgo (5.225.690)
 Kaliningrad (459.560)
 Arcangelo (351.226)
 Čerepovec (318.107)
 Vologda (311.166)
 Murmansk (301.572)
 Petrozavodsk (275.346)
 Syktyvkar (243.536)
 Velikij Novgorod (221.868)
 Pskov (208.145)

Voci correlate
Circondari federali della Russia
Okrug

Altri progetti

Collegamenti esterni

Circondario federale nordoccidentale


Landesorg, jeg drømmer om at græde er en dansk børnefilm fra 2019 instrueret af August Aabo.

Handling
En ung kvindes ven dør i en tragisk ulykke, men hun græder ikke. Hun finder en dag en pose fuld af penge og er mere påvirket af glæden ved pengene, end hun er foruroliget over sorgen over sit tab af en nær ven. I sine drømme er hun hjemsøgt af sin døde ven, der spørger hende, hvorfor hun ikke græder.

Medvirkende

 May Lifschitz
 Rex Leonard
 Karen-Lise Mynster
 Julie Zangenberg, Grevinden
 Amalie Lindegård
 Marius Bjerre Hansen
 Niels Justesen

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Filmskolefilm fra Danmark
Danske film fra 2019

Landesorg, jeg drømmer om at græde


Kabanay sa mga alasiwsiw ang Episactidae. Ang Episactidae sakop sa kapunoang-banay nga Eumastacoidea, kahanay nga Orthoptera, kahutong nga insekto, ka-ulo nga daghagtiil, ug kaginharian nga mananap. Ang kabanay nga Episactidae pagsakop 67 kaliwatan, segun Catalogue of Life.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Episactidae

Episactidae


An Banisia idalialis in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Walker hadton 1859. An Banisia idalialis in nahilalakip ha genus nga Banisia, ngan familia nga Thyrididae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Banisia

Banisia idalialis


Kaliwatan sa alibangbang ang Acrolophus juxtatus. Una ning gihulagway ni Hasbrouck ni adtong 1964. Ang Acrolophus juxtatus sakop sa kahenera nga Acrolophus, ug kabanay nga Acrolophidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Acrolophus

Acrolophus juxtatus


Gabriel Sândalo Calamari (São Bernardo do Campo, 7 de abril de 1994) é um ator e diretor brasileiro. Ganhou notoriedade em 2014 ao protagonizar o seriado Que Talento!, na Disney Channel Brasil, interpretando Champ. Em 2017, integrou o elenco de Malhação: Viva a Diferença.

Biografia
Gabriel nasceu e foi criado em São Bernardo do Campo, filho da administradora Silvana Sândalo e do advogado Marcos Calamari, tendo como irmãos os também atores Vinícius Calamari, dez anos mais velho, e Miguel Calamari, quatro anos mais novo. Em 2003, aos nove anos, se interessou pelas artes após assistir uma peça de Oswaldo Montenegro, se inscrevendo em sua escola de teatro, a Oficina dos Menestréis. Aos doze anos passou a cursar teatro na Fundação das Artes de São Caetano do Sul, onde se formaria dois anos depois como ator. Nessa época também foi convidado para dar aulas de teatro em sua escola para outros alunos da sua idade. Em 2009 Gabriel fica sabendo que o a Cia. Os Menestréis estava buscando novos membros e decide realizar o teste, mentindo a idade, uma vez que a faixa etária mínima era de 17 anos e Gabriel ainda tinha 15. O ator passou nos testes e foi efetivado no grupo, revelando a verdade apenas quando Oswaldo desconfiou que ele era jovem demais.

Carreira
Em 2009 estreou profissionalmente como ator na peça teatral Alice e Gabriel, a qual seu pai comprou os direitos autorais para que ele protagonizasse a a montagem. Em 2013, como parte do grupo teatral Os Menestréis estrelou as peças Fim de Semana e Filhos do Brasil. No mesmo ano esteve no curta-metragem Laio, que abordava a homofobia, inspirado nos Ataques contra homossexuais em São Paulo em 2010. Em 2014 interpretou Carter na montagem brasileira de A Mansão de Miss Jane. Logo após também interpretou o Visconde de Sabugosa na peça O Vale Encantado e, na sequência, integrou o elenco de Tudo que Eu Queria te Dizer. Ainda em 2014 passou nos testes para o seriado Que Talento!, primeira produção original brasileira do Disney Channel Brasil, interpretando o protagonista Champ, um instrutor de novos talentos excêntrico e cheio de planos mirabolantes, dono da agência Barulho Talents, ótimo em em retirar o que as pessoas tem de melhor e ajudá-las a colocar em pratica. Gabriel permaneceu no seriado até 2016, protagonizando as três temporadas do mesmo. Como diretor, teve seu primeiro trabalho dirigindo o videoclipe "Black & White Woman", da banda de rock The Moondogs. Em 2015 esteve no filme Carrossel: O Filme, interpretando Alan, por quem as meninas se apaixonam.

No mesmo ano dirigiu o curta-metragem Billy Fontana, sobre a vida antes da fama de Moacyr Franco. Em 2016 fez uma participação especial na série 3%, do Netflix. Logo após se muda para a Argentina ao ser convidado para interpretar Xavi na telenovela jovem Soy Luna, que desperta o interesse romântico em Nina, permanecendo no elenco nas duas primeiras temporadas. A ausência nas seguintes temporadas deu-se ao fato de Gabriel passar nos testes para Malhação: Viva a Diferença, vigésima quinta temporada do seriado, onde deu vida o grafiteiro Felipe. Na fase final da trama o personagem passou a sofrer ataques preconceituosos e violência física pela amizade com o personagem de Luís Galves, que era homossexual na trama.

Em 2020 esteve na série Unidade Básica, interpretando o jovem médico estagiário David. No mesmo ano, dirige seu primeiro curta-metragem independente, Desaparecido, protagonizado pelo ator Thalles Cabral.

Vida pessoal
Em 2012 passou no vestibular de direito, instigado por seu pai advogado, mas decidiu não cursar por não se identificar com a profissão. Em 2013 começou a cursar cinema na Fundação Armando Alvares Penteado (FAAP). Em 2016 Gabriel começou namorar a atriz argentina Valeria Baroni por um ano, durante o tempo em que gravavam juntos o seriado Que Talento!, terminando em 2017 quando ela retornou a seu país de origem.

Filmografia

Televisão

Cinema

Teatro

Direção

Cinema

Videoclipes

Ligações externas

Atores do Brasil
Atores do estado de São Paulo
Atores de televisão do Brasil
Atores de teatro
Atores da Disney
Cineastas do estado de São Paulo
Cineastas do Brasil
Pessoas relacionadas ao Movimento Brasil Livre
Naturais de São Bernardo do Campo

Gabriel Calamari


IQD – codice valutario ISO 4217 del Dinaro iracheno, valuta dell'Iraq

Iqd


Lysá hora (814 m) – szczyt w miejscowości Kyjov, w Górach Czerchowskich na Słowacji.  Znajduje się w południowo-zachodnim grzbiecie Minčola, którym biegnie Wielki Europejski Dział Wodny. Północno-zachodnie stoki Lysej hory opadają do doliny płynącego przez Kyjov potoku Hradlová (dorzecze Popradu w zlewisku Bałtyku), południowo-wschodnie do doliny Lipiańskiego Potoku ( Lipianský potok), będącego w dorzeczu Torysy w zlewisku Morza Czarnego.

Lysą horę tylko częściowo porasta las. Na jej północnych stokach jest duża polana. Bezleśne, pokryte łąkami są również stoki południowo-zachodnie, przechodzące w wapienny Pieniński Pas Skałkowy. Na szczycie są dwie wieże z przekaźnikami radiokomunikacyjnymi. Północnymi stokami prowadzi szlak turystyczny.

Szlaki turystyczne
  wieś Pusté Pole – Kyjov – Lysá hora – Minčol

Przypisy

Szczyty Gór Czerchowskich

Lysá hora (Góry Czerchowskie)


Kaliwatan sa alibangbang ang Glyphipterix umbilici. Una ning gihulagway ni Erich Martin Hering ni adtong 1927. Ang Glyphipterix umbilici sakop sa kahenera nga Glyphipterix, ug kabanay nga Glyphipterigidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Glyphipterix

Glyphipterix umbilici


An Pterolophia villosa in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Francis Polkinghorne Pascoe hadton 1866. An Pterolophia villosa in nahilalakip ha genus nga Pterolophia, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pterolophia

Pterolophia villosa


La Superba è un traghetto di proprietà della compagnia marittima Grandi Navi Veloci. È stato costruito nei Nuovi Cantieri Apuania ed è stato varato nel giugno 2001.

Caratteristiche

Al momento dell'entrata in servizio, La Superba era il più grande traghetto passeggeri in servizio nel Mediterraneo, ed uno dei più grandi al mondo; affiancato dal gemello La Suprema l'anno seguente, è stato superato nel 2008 dalla Cruise Roma della Grimaldi Lines. Costata circa 120 milioni di dollari, la nave può trasportare  passeggeri alloggiati in 567 cabine e 940 poltrone e  automobili distribuite su quattro garage, con una capacità totale di  metri lineari di carico.

I servizi di bordo sono paragonabili a quelli delle navi da crociera: la nave dispone di un ristorante à la carte e di un self-service rispettivamente con 404 e 402 posti a sedere, sei bar, dei quali uno panoramico, piscine, palestra, idromassaggio, negozi, boutique, slot machine, sale da gioco, salotti per la lettura, teatro, cinema, discoteca da 176 posti e una cappella. Delle 567 cabine, 31 sono suites doppie, 6 sono suites presidenziali con balcone e 4 sono attrezzate per accogliere passeggeri disabili.

Propulsione

La Superba è dotata di quattro motori Wärtsilä 16V46C, che sviluppano una potenza complessiva di . Spinta da due linee d'assi, ognuno dei quali monta un'elica a passo variabile a quattro pale, può raggiungere una velocità massima di circa 31 nodi. La nave monta due bow thrusters a prua per una potenza complessiva di 3000 kW, mentre la corrente elettrica e i servizi di bordo sono garantiti da quattro generatori Wärtsilä che sviluppano, complessivamente,

Durante la navigazione, è solito usare solo due dei quattro motori principali e due dei quattro gruppi diesel-generatori, mentre per le manovre di ormeggio e disormeggio vengono utilizzati tutti e quattro i diesel/alternatori, in modo tale di garantire tutta la potenza elettrica disponibile sia alle eliche di manovra, sia a tutte le utenze elettriche tecniche-alberghiere.

La navigazione con tutti e quattro i motori principali avviene solo in alcuni casi, tra cui emergenze sanitarie, condizioni meteo marine avverse e forti ritardi della nave.

Servizio

La Superba fu varata ai Nuovi Cantieri Apuania nel giugno 2001. Dopo aver effettuato le prove in mare nel dicembre dello stesso anno, a marzo 2002 la nave fu consegnata a Grandi Navi Veloci, entrando in servizio tra Genova e Olbia. Negli anni seguenti la nave e la gemella La Suprema furono impiegate su diversi collegamenti della compagnia italiana, tra i quali la linea Genova-Palermo. Occasionalmente La Superba è stata utilizzata anche per mini-crociere nel Mediterraneo, soprattutto nel periodo di Capodanno.

Il 17 settembre 2004, alle ore 20:00, La Superba speronò il traghetto Nuraghes della Tirrenia di Navigazione, durante la fase di ormeggio nel porto di Olbia. Il Nuraghes riportò svariati danni a prua, alla console di comando, al posto di manovra e parzialmente verso poppa.  La colpa fu imputata al comando de La Superba, il quale non avrebbe richiesto il supporto del rimorchiatore nonostante il maltempo.

Il 22 dicembre 2009 un incendio scoppiò nella sala macchine del traghetto, ormeggiato nel porto di Genova. L'incendio venne rapidamente estinto dall'equipaggio e i 1570 passeggeri vennero trasbordati su un altro traghetto per il viaggio a Palermo.

Nel febbraio 2008 la compagnia vietnamita Vinashin Shipping si accordò con GNV per l'acquisto di entrambe le unità al termine della stagione estiva, ma il costo elevato delle due unità pose termine alla trattativa. La Superba e La Suprema rimasero quindi in servizio per GNV, continuando a essere impiegate nei collegamenti su Sicilia e Tunisia; La Superba presta attualmente servizio sulla rotta Genova-Palermo nei mesi invernali e sulla Genova-Tunisi nei mesi estivi. Nel settembre 2020 viene utilizzata sulle rotte storiche Genova-Olbia e Genova-Porto Torres, tornando a servire la Sardegna dopo una decina d'anni.

La sera del 14 gennaio 2023 è scoppiato un incendio all'interno della stiva mentre la nave era ormeggiata nel porto di Palermo. Le 180 persone a bordo sono state fatte evacuare e non si è registrato alcun ferito, salvo alcune lievi intossicazioni; tuttavia la nave ha continuato a bruciare fino al 24 gennaio successivo, quando, dopo circa nove giorni, l'incendio è stato estinto definitivamente.

Navi gemelle
 La Suprema

Note

Voci correlate
Traghetti più grandi d'Europa
Traghetti più grandi in Italia

Altri progetti

Collegamenti esterni

Traghetti della Grandi Navi Veloci
Traghetti
Nuovi Cantieri Apuania

La Superba (traghetto)


Sebastian Bieniek (Czarnowąsy, 24. april 1975 –  9. februar 2022) je njemački umjetnik, filmski redatelj i pisac. Njegove aktivnosti objedinjuju slikarstvo, fotografiju, performans, skulpturu, pisanje i video. Jedan je od pet najutjecajnijih umjetnika koji žive u Berlinu. Godine 2018. bio je jedan od 171 najutjecajnijih mislilaca u svijetu.

Biografija
Sebastian Bieniek rođen je 1975. godine u Poljskoj, a 1989. se preselio u Njemačku. U periodu od 1996-2001. studirao je umjetnost u Berlinu, a od 2001-2014. studirao je filmsku režiju u Berlinu.
Jedan je od pet najutjecajnijih umjetnika koji žive u Berlinu.
Godine 2018. bio je jedan od 171 najutjecajnijih mislilaca u svijetu.

Važna umjetnička djela

 1999: Hand without a body
 2013: Closer your eyes to see this painting
 2013: Doublefaced
 2014: Don't forget that everything will be forgotten

Filmografija

 2002: Zero
 2004: Sand
 2005: Sugar
 2007: The Gamblers
 2008: Silvester Home Run

Knjiga

 2011: REALFAKE,

Vanjski linkovi

 http://www.b1en1ek.com  Official website

Reference

Rođeni 1975.
Umjetnici
Njemački slikari
Njemački kipari

Sebastian Bieniek


Lộc An là một xã thuộc huyện Phú Lộc, tỉnh Thừa Thiên Huế, Việt Nam.

Xã có diện tích 26,96 km², dân số năm 1999 là 13.324 người, mật độ dân số đạt 494 người/km².

Hành chính
Tính đến năm 2015 (theo Nghị quyết 09/NQ-HĐND tỉnh), xã Lộc An có 13 thôn:
 An Lại
 Xuân Lai
 Nam
 Đông
 Tây
 Bắc Trung
 Bắc Thượng
 Phú Môn
 Hai Hà
 Châu Thành
 Nam Trạch
 Nam Phổ Hạ
 Nam Phước

Chú thích

Tham khảo

Lộc An, Phú Lộc


An Gymnochanda flamea in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Roberts hadton 1995. An Gymnochanda flamea in nahilalakip ha genus nga Gymnochanda, ngan familia nga Ambassidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Gymnochanda

Gymnochanda flamea


Świdwiński là một huyện thuộc tỉnh Zachodniopomorskie của Ba Lan. Huyện có diện tích 1093 km². Đến ngày 31.12.2012, dân số của huyện là 49181 người và mật độ 45 người/km².

Tham khảo

Huyện của Zachodniopomorskie

Świdwiński


Balanoidea é uma superfamília de crustáceos ordem Sessilia que inclui a maioria das espécies conhecidas por cracas.

Lista de famílias
A superfamília Balanoidea inclui as seguintes famílias:
 Archaeobalanidae Newman & Ross, 1976
 Balanidae Leach, 1817
 Pyrgomatidae Gray, 1825

Ver também
 Balanomorpha

Ligações externas

Sessilia

Balanoidea


Sigle
 Department of Homeland Security – dipartimento degli Stati Uniti d'America

Codici
 dhs – codice ISO 639-3 della lingua dhaiso

Dhs


Patrick Oboi Amuriat, kaldet POA, er en ugandisk politiker. Han er formand for partiet  (FDC).

Amuriat er født i byen Soroti i det østlige Uganda. Som barn gik han i skole i Soroti, senere Lango, og sidst på Makerere University i Kampala, hvorfra han er uddannet ingeniør og har en pædagogikum. Amuriat er lærer, ingeniør, bonde og progressiv politiker.

I 1994 blev Amuriat for alvor politisk engageret, da han arbejdede for den daværende oppositionsleder Paul Kawanga Ssemogerere. Senere, efter at have været inspireret af Kizza Besigyes nye parti Reform Agenda (senere FDC), besluttede Amuriat sig for at tilslutte sig Reform Agenda. Fra 2001 til 2016 sad Amuriat i parlamentet for FDC, hvor han repræsenterede Kumi County.

Amuriat var partiets kandidat til præsidentvalget den 14. januar 2021.

Kilder

Politikere fra Uganda

Patrick Oboi Amuriat


Monte Águila er ein býur í Kili við umleið 6.574 íbúgvum.

Myndir

Keldur

Útvortis ávísingar

 MONTE ÁGUILA

Kili

Monte Águila


Kaliwatan sa insekto ang Compsothrips tenebronus. Una ning gihulagway ni Han ug Xiaolong Cui ni adtong 1991. Ang Compsothrips tenebronus sakop sa kahenera nga Compsothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Pangmasang Republika sa Tsina
 Pilipinas

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Pangmasang Republika sa Tsina
Insekto sa Pilipinas
Compsothrips

Compsothrips tenebronus


Kaliwatan sa isda ang Neochanna heleios. Una ning gihulagway ni Yong Ling ug Dianne M. Gleeson ni adtong 2001. Ang Neochanna heleios sakop sa kahenera nga Neochanna, ug kabanay nga Galaxiidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Oseyaniya
 Nuzeland

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Oseyaniya
Isdangtunay sa Nuzeland
Neochanna

Neochanna heleios


Veselinka "Vesa" Šarić (; born in 1971) is a Croatian former professional basketball player.

Playing career
Veselinka started playing basketball at age 11 in her hometown of Šibenik. As a senior, she played for the local club Elemes from the end of the 1980s until 1994, when she was pregnant with her son Dario.

Later, she played several years for the club before finishing her professional playing career. In 2004 she was appointed as head coach of the local women club, ŽKK Vidici Dalmostan, which under her command entered Croatian Women's Basketball League.

Personal life
Veselinka Crvak was born in Šibenik.

She is married to the former basketball player Predrag Šarić. Šarić is the mother of Dario and Dana Šarić, both basketball players.

Achievements
 Yugoslav Women's Basketball League
 Champion (1): 1991
 Vicechampion (3): 1988, 1989, 1990

References

1971 births
Living people
Basketball players from Šibenik
Croatian women's basketball players
Croatian women's basketball coaches

Veselinka Šarić


Kaliwatan sa insekto ang Peripsocus papillatus. Una ning gihulagway ni Cole, New ug Ian W.B. Thornton ni adtong 1989. Ang Peripsocus papillatus sakop sa kahenera nga Peripsocus, ug kabanay nga Peripsocidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Indonesya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Indonesya
Peripsocus

Peripsocus papillatus


An Ciliata mustela in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Linnaeus hadton 1758. An Ciliata mustela in nahilalakip ha genus nga Ciliata, ngan familia nga Lotidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ciliata

Ciliata mustela


Kaliwatan sa isda ang Engyprosopon obliquioculatum. Una ning gihulagway ni Fowler ni adtong 1934. Ang Engyprosopon obliquioculatum sakop sa kahenera nga Engyprosopon, ug kabanay nga Bothidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Kadagatang Indyan ug Kadagatang Pasipiko

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Indyan
Engyprosopon

Engyprosopon obliquioculatum


O fenômeno cultural russo conhecido como niilismo desenvolveu-se durante o reinado de Alexandre II (1881-1885), czar de carácter liberal e reformista. A década de 1860 é considerada a década do niilismo. A perda da Guerra da Crimeia (1854-1856), a abertura do regime ao exterior (abertura não só económica, mas também cultural e ideológica) e as relativas liberdades concedidas pelo czar - por exemplo, na imprensa - propiciaram um ambiente adequado para o desenvolvimento dessa nova subcultura. De carácter fundamentalmente intelectual, o niilismo representou uma reação contra as antigas concepções religiosas, metafísicas e idealistas. Neste sentido, os niilistas são considerados uma consequência direta do ocidentalismo russo (sobre o tema ver também Nikolai Strakhov). Os jovens, retratados como rudes e cínicos, combateram e ridicularizaram as ideias de seus pais. Essa atitude negativa e de desprezo ficou perfeitamente retratada no personagem Bazarov do romance "Pais e Filhos", de Turgueniev.

No extremo sentimentalismo de seus pais esses jovens só viam uma forma de hipocrisia. Observavam como seus românticos pais exploravam seus servos, maltratavam suas esposas e impunham uma disciplina estrita nos seus lares e, paradoxalmente, logo depois se dedicavam a fazer poemas e a exibir um comportamento ridículo, como ilustrou posteriormente o conhecido anarquista Piotr Kropotkin nas suas "Memórias de um revolucionário" (1899). Os niilistas rechaçavam e abandonavam em nome do progresso tudo o que não podia ser justificado cientificamente, como superstições, preconceitos e costumes. Criticavam as posições esteticistas na arte por se regozijarem com a beleza do abstracto e por carecer de uma utilidade social real. Adoptaram também uma postura ética utilitarista denominada "egoísmo racional", com base na qual buscaram redefinir as relações sociais em âmbitos como a amizade, o amor e o trabalho.

O niilismo foi um movimento cultural que influenciou a juventude aristocrática russa na segunda metade do século XIX. A maioria dos seus adeptos era a favor de reformas democráticas e da abolição da servidão na Rússia, razões pelas quais foram posteriormente perseguidos. Em suas Memórias de um Revolucionário, Piotr Kropotkin o descreve:

Em primeiro lugar, o niilista declarou guerra contra o que ele descreveu como "as mentiras convencionais da humanidade civilizada." Sinceridade absoluta era a sua marca registada, e em nome dessa sinceridade ele renunciava, e pedia aos outros que também renunciassem, às superstições, preconceitos, hábitos e costumes que a sua razão não pudesse justificar. Ele recusava a dobrar-se à autoridade excepto à da razão, e na análise de cada instituição social ou hábito ele revoltava-se contra toda sorte de sofisma mais ou menos mascarado.

Essas pessoas não tinham nenhum ideal de reconstrução social em mente, nenhuma intenção revolucionária. Elas apenas queriam ensinar a massa de camponeses a ler, instruí-los, dar auxílio médico, e ajudá-los de qualquer forma a sair da escuridão e miséria, e aprender ao mesmo tempo quais eram os seus ideais populares de uma melhor vida social.

George Kennan, um americano que visitou a Rússia czarista, também se surpreendeu com a ideia, então prevalecente nos países ocidentais, de que os niilistas russos eram "arremessadores de bombas". Para ele, aqueles eram apenas cidadãos pacíficos, que sinceramente esperavam que o governo melhorasse a situação de seus súbditos.

Má fama indevida

O governo czarista não discriminava os opositores pacíficos dos adeptos da violência, e a repressão policial sufocou o movimento. Em conexão com o recrudescimento do regime, um grupo chamado de Pervomartovtsi, pertencente ao Naródnaia vólia (Vontade do Povo), assassinou o Czar. Essa ação foi atribuída aos niilistas. Entretanto, esta afirmação não faz sentido: jamais houve uma organização formal que ligasse os niilistas, nem arcabouço teórico que os unificasse, e muito menos líderes tomando decisões como a de assassinar o Czar. O movimento niilista foi espontâneo, e estava muito mais ligado aos valores pessoais do que à atividade política propriamente dita.

Bibliografia

Ligações externas

Niilismo

Movimento niilista russo


An Gymnothorax conspersus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Felipe Poey hadton 1867. An Gymnothorax conspersus in nahilalakip ha genus nga Gymnothorax, ngan familia nga Muraenidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gymnothorax

Gymnothorax conspersus


Kaliwatan sa alibangbang ang Cosuma polana. Una ning gihulagway ni Druce ni adtong 1887. Ang Cosuma polana sakop sa kahenera nga Cosuma, ug kabanay nga Limacodidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Cosuma

Cosuma polana


Sezon 1966 Pucharu Pokoju i Przyjaźni – czwarty sezon Pucharu Pokoju i Przyjaźni. Mistrzem wśród kierowców został Heinz Melkus (Melkus 64), natomiast mistrzostwo narodów wywalczyło NRD.

Kalendarz wyścigów
Źródło: formula2.net

Klasyfikacja

Kierowcy

Zespoły

Przypisy

1966
1966 w sportach motorowych

Puchar Pokoju i Przyjaźni 1966


An Alatuncusiodes korytkowskii in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Munroe hadton 1974. An Alatuncusiodes korytkowskii in nahilalakip ha genus nga Alatuncusiodes, ngan familia nga Crambidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Alatuncusiodes

Alatuncusiodes korytkowskii


Acronimi
TGO – orbiter marziano dell'Agenzia Spaziale Europea
 Tradizione giuridica occidentale (vedi "Diritto e Rivoluzione" di Harold J. Berman)
Thermally grown oxide(s) - vedi thermal barrier coating.

Codici
 tgo – codice ISO 639-3 della lingua sudest

Tgo


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Varitrella striata. Una ning gihulagway ni Andrey Vasil'evich Gorochov ni adtong 2014. Ang Varitrella striata sakop sa kahenera nga Varitrella, ug kabanay nga Gryllidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sarawak

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sarawak
Varitrella

Varitrella striata


Dimitrios Levidis (født 8. april 1886 i Athen, Grækenland, død den 29. maj 1951) var en græsk komponist, lærer og pianist.

Levidis studerede komposition i Athen, Lausanne og München, hvor hans lærere var Frederich Klose og Richard Strauss. Han har skrevet orkesterværker, symfoniske digtninge, kammermusik, balletmusik, klavermusik etc. Han var inspireret af Richard Strauss, Maurice Ravel og især af Claude Debussy, og dennes impressionistiske Verden. Levidis blev fransk statsborger i 1929. Han underviste som lærer i komposition på Hellenic Musikkonservatorium, og grundlagde senere Phaleron Musikkonservatorium.

Udvalgte værker

 Symfonisk digtning (1928) - for ondes martenot og orkester
 Lliaden (1942-1943) - oratorium for orkester
 Patr og Nymph (1924) - balletmusik
 Jorden i rummet (19?) - (symfonisk digtning) - for orkester

Eksterne henvisninger
 Biografi på hellenicaworld.com

Komponister fra Grækenland
Lærere
Pianister
Personer fra Athen

Dimitrios Levidis


Ty - mne, ja - tebe () er en sovjetisk spillefilm fra 1976 af Aleksandr Seryj.

Medvirkende
 Leonid Kuravljov som Ivan Kasjkin / Sergej Kasjkin
 Tatjana Pelttser som Ljuba
 Alla Mesjjerjakova som Vera
 Svetlana Svetlitjnaja som Valja
 Jurij Medvedev som Stepan

Referencer

Eksterne henvisninger

Sovjetiske film fra 1976
Komediefilm fra Sovjetunionen

Ty - mne, ja - tebe


Encyocrates raffrayi là một loài nhện trong họ Theraphosidae.

Loài này thuộc chi Encyocrates. Encyocrates raffrayi được Eugène Simon miêu tả năm 1892.

Chú thích

Tham khảo

Encyocrates

Encyocrates raffrayi


Huyện Krasnoarmeysky () là một huyện hành chính tự quản (raion), của Vùng Primorsky, Nga. Huyện có diện tích 20678 kilômét vuông, dân số thời điểm ngày 1 tháng 1 năm 2000 là 23000 người. Trung tâm của huyện đóng ở Novopokrovka.

Tham khảo

Huyện của Vùng Primorsky
Huyện của Nga

en:Krasnoarmeysky District

Krasnoarmeysky (huyện của Promorsky)


An Decodes aneuretus in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Obraztsov ngan Powell hadton 1961. An Decodes aneuretus in nahilalakip ha genus nga Decodes, ngan familia nga Tortricidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Decodes

Decodes aneuretus


An Acalodegma vidali in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Elgueta ngan Cerda hadton 2002. An Acalodegma vidali in nahilalakip ha genus nga Acalodegma, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Acalodegma

Acalodegma vidali


Aganippe simpsoni là một loài nhện trong họ Idiopidae.

Loài này thuộc chi Aganippe. Aganippe simpsoni được Vernon Victor Hickman miêu tả năm 1944.

Chú thích

Tham khảo

Aganippe

Aganippe simpsoni


Kaliwatan sa alibangbang ang Ussara olyranta. Una ning gihulagway ni Edward Meyrick ni adtong 1931. Ang Ussara olyranta sakop sa kahenera nga Ussara, ug kabanay nga Glyphipterigidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Ussara

Ussara olyranta


An Picumnus squamulatus in uska species han Aves nga ginhulagway ni Frédéric de Lafresnaye hadton 1854. An Picumnus squamulatus in nahilalakip ha genus nga Picumnus, ngan familia nga Picidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 P. s. apurensis
 P. s. lovejoyi
 P. s. obsoletus
 P. s. roehli
 P. s. squamulatus

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Picumnus

Picumnus squamulatus


Inderø Skov er en ca. 1 km² stor skovklædt halvø der fra vestbredden af Hald Sø neden for Dollerup Bakker, går mod nordøst ud i søen.

Der er en sti langs søbredden, anlagt af ungarske flygtninge i slutningen af 1950'erne. På halvøen er der rester af en gammel skov, bl.a. en del 200 år gammel knortet bøgeskov. Tidligere gik Hald Hovedgårds svin på olden her. I skoven yngler både ravn og sortspætte.

Med baggrund i Naturpakken 2016 blev dele af Stanghede og hele Inderø Skov, i alt 68 hektar i 2018 udpeget til urørt løvskov)
Skoven er en del af Natura 2000-område nr. 35 Hald Ege, Stanghede og Dollerup Bakker og naturfredningen Hald Sø og Dollerup Bakker.

Kilder og henvisninger

Lokaliteter i Viborg Kommune
Fredede arealer i Danmark
Halvøer i Danmark
Urørt skov

Inderø Skov


Stephen Andrew Churm (nascido em 16 de julho de 1954) é um velejador paralímpico australiano. Em 2012, Churm foi aos Jogos Paralímpicos em Londres, na Inglaterra.

Velejadores paralímpicos da Austrália

Stephen Churm


Esta é uma cronologia dos fatos acontecimentos de ano 1968 na Alemanha.

Eventos
 31 de janeiro: A Alemanha Ocidental restabelece as relações diplomáticas com a Iugoslávia.
 11 de abril: O presidente da Associação Socialista Alemã dos Estudantes (SDS), Rudi Dutschke, é gravemente ferido após sofrer uma tentativa de assassinato.
 26 de setembro: É fundado o Partido Comunista Alemão (DKP), o sucessor do Partido Comunista da Alemanha, banido em 1956.

Nascimentos

Falecimentos

Bibliografia
 Jürgen Weber. Germany, 1945-1990: A Parallel History. Central European University Press, 2004. ISBN 9639241709. ISBN 9789639241701.

Ligações externas

1968 na Alemanha


Alprenolol – poznat i kao  alfeprol, alpheprol, and alprenololum (Gubernal, Regletin, Yobir, Apllobal, Aptine, Aptol Duriles) −  je neselektivni  beta blokator kao i  5-HT1A receptor antagonist, koji se upotrebljava u liječenju  angine pectoris. Više ga ne distribuira  kompanija  AstraZeneca, ali i dalje je na raspolaganju kod drugihfarmaceutskih kompanija ili proizvođačageneričkih lijekova.

Farmakologija i farmakokinetika
Alprenolol je hemijski sličan oksprenololu  i pripada grupi neselektivnih beta-blokatora, jer se ne veže specifično za β1-adrenoceptore. Pripada također beta-blokatorima kao što su  acebutolol i pindolol, a za razliku od metoprolola ima simptomatsku aktivnost (ISA). Relativna potencija alprenolola u odnosu na propranolol je 0,3. Rastvorljivi liposolubilni alprenolol ima poluživot u plazmi od 2 do 3 sata.  Bioraspoloživost alprenolola je klasificiran na 10%, što se smatra prilično niskom.

Osobenosti
Svi beta-blokatori sa ISA oznakom, češće dovode do poremećaja spavanja, kao beta blokatori bez ISA. U visokim dozama alprenolola ima  sličan efekt kao i  kinidin za stabilizaciju membrane. Ovaj efekt se javlja i kod propranolola i oksprenolola.

Stereohemija
Alprenolol je racemat: mješavina 1:1 (R)- i (S)-oblika aktivne supstance koja se koristi. Međutim, pridaje se poseban značaj čistoći sintetski proizvedenih enantiomera aktivnih sastojaka, čak i samog alprenolola. Oba enantiomera hiralnih lijekova gotovo uvijek pokazuju različite farmakološke i farmakokinetičke osobine. To je ranije često ignorirano zbog neznanja o stereohemijskim odnosima. Aktivni stereoizomer (eutomer) je (S)-oblik alprenolola.

Taskođer pogledajte
Beta blokator

Reference

Beta blokatori
Alkeni
Fenol eteri
Alkoholi
Amini

Alprenolol


Long Hòa là một xã thuộc thị xã Gò Công, tỉnh Tiền Giang, Việt Nam.

Địa lý
Xã Long Hòa nằm ở phía nam của thị xã Gò Công, có vị trí địa lý:
Phía đông giáp xã Long Thuận và huyện Gò Công Đông
Phía tây giáp huyện Gò Công Tây
Phía nam giáp huyện Gò Công Tây và huyện Gò Công Đông
Phía bắc giáp Phường 5 và các xã Long Chánh, Long Thuận.

Xã Long Hòa có diện tích 6,59 km², dân số năm 2022 là 8.636 người, mật độ dân số đạt 1.310 người/km².

Hành chính
Xã Long Hòa được chia thành 5 ấp: Chợ Mới, Giồng Cát, Kim Liên, Tân Xã, Việt Hùng.

Lịch sử
Vùng đất xã Long Hòa trước đây thuộc tổng Hoà Đồng Trung, quận Gò Công, tỉnh Định Tường.

Ngày 24 tháng 4 năm 1957, thành lập xã Yên Luông trên cơ sở làng Yên Luông Đông và làng Yên Luông Tây thuộc quận Hoà Đồng, tỉnh Gò Công.

Sau ngày 30 tháng 4 năm 1975, thành lập xã Yên Bình trên cơ sở xã Yên Luông  và xã Bình Tân thuộc huyện Tây, tỉnh Gò Công.

Đến tháng 3 năm 1976, xã Yên Bình thuộc huyện Gò Công.

Ngày 13 tháng 4 năm 1979, Hội đồng Chính phủ Quyết định số 155-CP. Theo đó, chia xã Yên Bình thành xã Yên Luông và xã Bình Tân thuộc huyện Gò Công Tây.

Ngày 16 tháng 2 năm 1987, Hội đồng Bộ trưởng ban hành Quyết định số Quyết định số 37-HĐBT. Theo đó, xã Long Hòa thuộc thị xã Gò Công mới tái lập.

Ngày 30 tháng 4 năm 1987, chính thức thành lập xã Long Hoà trên cơ sở ấp Chợ Mới (xóm Chợ Mới 1, Chợ Mới 2, Bà Lễ) và ấp Giồng Cát (xóm Rạch, xóm Chồi, Giồng Cát) của xã Yên Luông, huyện Gò Công Tây.

Ngày 9 tháng 12 năm 2003, Chính phủ ban hành Nghị định số 154/2003/NĐ-CP về việc thành lập Phường 5 trên cơ sở 160 ha diện tích tự nhiên và 7.740 nhân khẩu của xã Long Hòa.

Sau khi điều chỉnh, xã Long Hòa còn lại 642,62 ha diện tích tự nhiên và 6.975 nhân khẩu.

Năm 2004, thành lập khu phố 2 và khu phố 3 thuộc Phường 5 trên cơ sở một phần diện tích, dân số của ấp Kim Liên, xã Long Hòa.

Chú thích

Tham khảo

Long Hòa, Gò Công


Huyện Shcherbinka () là một huyện hành chính tự quản (raion), của Tỉnh Moskva, Nga. Huyện có diện tích 5 km², dân số thời điểm ngày 1 tháng 1 năm 2000 là 29300 người. Trung tâm của huyện đóng ở Shcherbinka.

Tham khảo

Huyện của Tỉnh Moskva
Huyện của Nga

Shcherbinka


Kaliwatan sa isda ang Fiordichthys paxtoni. Una ning gihulagway ni Nielsen ug Cohen ni adtong 1986. Ang Fiordichthys paxtoni sakop sa kahenera nga Fiordichthys, ug kabanay nga Bythitidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
habagatan-kasadpang Kadagatang Pasipiko

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Pasipiko
Fiordichthys

Fiordichthys paxtoni


Kaliwatan sa insekto ang Neosmerinthothrips hoodi. Una ning gihulagway ni Faure ni adtong 1954. Ang Neosmerinthothrips hoodi sakop sa kahenera nga Neosmerinthothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Aprika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Habagatang Aprika
Neosmerinthothrips

Neosmerinthothrips hoodi


An Arhopalus cubensis in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Mutchler hadton 1914. An Arhopalus cubensis in nahilalakip ha genus nga Arhopalus, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Cuba. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Arhopalus

Arhopalus cubensis


Deseta Vlada Federacije Bosne i Hercegovine osnovana je 28. aprila 2023, a za predsjednika je izabran Nermin Nikšić.

Sastav

Vanjski linkovi

 Službena stranica Vlade Federacije Bosne i Hercegovine

10. Vlada
Vlade osnovane 2023.

Vlada Federacije Bosne i Hercegovine Nermina Nikšića II


Guy Theodore Sebastian (Klang, Selangor, Malásia, 26 de outubro de 1981) é um cantor de soul, pop e gospel; compositor, produtor musical e jurado do The X Factor (Austrália) australiano de origem malásia, conhecido por ter sido o primeiro vencedor do Australian Idol em 2003.

No total lançou sete álbuns de estúdio, uma compilação, um DVD/CD e um EP.

Em 2015, foi escolhido pela televisão pública australiana Special Broadcasting Service (SBS) para ser o primeiro representante do país no Eurovision Song Contest, classificando-se em 5º lugar com o tema "Tonight Again".

Participantes do Festival Eurovisão da Canção
Cantores da Austrália
Cantores da Malásia
Cantores de soul
Naturais de Klang
Vencedores do ARIA Awards

Guy Sebastian


Esta é a lista completa de prêmios e indicações da atriz norte-americana Judith Light.

Prêmios

Listas de prémios por ator

Lista de prêmios e indicações recebidos por Judith Light


Kaliwatan sa insekto ang Halipeurus raphanus. Una ning gihulagway ni Günter Timmermann ni adtong 1961. Ang Halipeurus raphanus sakop sa kahenera nga Halipeurus, ug kabanay nga Philopteridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Halipeurus

Halipeurus raphanus


Berlins fald (, da.: Padenie Berlina) er en sovjetisk krigs- og propagandafilm i to dele fra 1950 produceret af Mosfilm og instrueret af Michail Tjiaureli. Filmens manuskript er skrevet af Tjiaureli og Pjotr Pavlenko med filmmusik komponeret af Dmitrij Sjostakovitj.

Filmen handler ikke kun om indtagelsen af Berlin i 1945, men om Sovjetunionens involvering i hele 2. verdenskrig med et fokus på en meget positiv beskrivelse af den rolle, som Sovjetunionens leder Josef Stalin (spillet af Mikheil Gelovani) spillede under krigen. Filmen anses som et af de væsentligste udslag af den personkult, der blev opbygget omkring Stalin og et eksempel på den sovjetiske kunstretning sovjetisk realisme. Efter Stalins død og under den efterfølgende af-stalinisering blev filmen forbudt fremvisning i Østblokken i flere årtier.

Handling

Del 1

Den generte stålarbejder Aleksej Ivanov har overgået fabrikkens produktionsmål og er blevet udvalgt til at modtage Leninordenen og til at mødes personligt med Josef Stalin. Aleksej forelsker sig i den idealistiske lærer Natasja, men har svært ved at nærme sig hende. Da han møder Stalin, der passer sin have, hjælper Stalin Aleksej til at forstå sine følelser, og Stalin forklarer, at Aleksej skal fremsige poesi for hende. Derefter spiser de begge en frokost med resten af den sovjetiske ledelse i Stalins hjem. Efter hjemkomsten fra Moskva bekender Aleksej sin kærlighed til Natasja. Mens de begge går en tur i en hvedemark, bliver deres by angrebet af tyskerne, som invaderer Sovjetunionen. Aleksej mister bevidstheden og synker i et koma. Da han vågner, får han at vide, at Natasja er savnet, og at tyskerne står uden for Moskva. I hovedstaden planlægger Stalin forsvaret af byen og forklarer den demoraliserede Georgij Sjukov, hvordan han skal indsætte sine styrker. Aleksej melder sig frivilligt til Røde Hær og deltager i oktoberrevolutionsparaden i 1941 og i Slaget om Moskva.

I Berlin modtager Hitler velsignelser fra sine allierede – Spanien, Tyrkiet, Vatikanet, Rumænien og Japan – og ser en lang kolonne af sovjetiske slaverarbejdere, herunder Natasja. Hitler er rasende over at høre, at Moskva ikke er faldet. Han afskediger Walther von Brauchitsch fra sit embede og tilbyder kommandoen over hæren til Gerd von Rundstedt; sidstnævnte afviser og siger, at Stalin er en stor leder, og Tysklands nederlag er sikkert. Hitler beordrer angreb på Stalingrad. I mellemtiden forhandler Hermann Göring med den britiske kapitalist Charles Bedstone, som forsyner Tyskland med nødvendige materialer. Efter den sovjetiske sejr i Stalingrad fortæller Vasilij Tjujkov til Aleksej, at Stalin altid er sammen med Den Røde Hær.

Historien springer til Jaltakonferencen, hvor Stalin og hans Vestallierede diskuterer krigens fremtid.

Del 2

Stalin giver ordre til sine generaler om at indtage Berlin. Aleksejs eliteenhed rykker frem mod Berlin, hvor Hitler har et nervesammenbrud og forlanger at de tyske soldater kæmper til den bitre ende. Tyskerne planlægger at henrette fangerne i den koncentrationslejr, hvor Natasja holdes fanget, før den Røde hær når frem, men Aleksejs enhed befrier fangerne, før tyskerne kan nå at myrde dem. Natasja besvimer, men Aleksej kan ikke finde hende. Hitler og det tyske lederskab bliver desperate og mister realitetssansen, jo tættere de sovjetiske styrker kommer på Berlin. Hitler beordrer Berlins undergrundsstationer oversvømmet og tusinder af civile drukner. Hitler gifter sig med Eva Braun og begår selvmord med gift. General Hans Krebs overbringer nyheden om Hitlers død til sovjetiske hær og trygler om en våbenhvile. Stalin afviser og fastslår, at kun en betingelsesløs kapitulation kan accepteres. Aleksej udpeges til at bære sejrsfanen sammen med Mikhail Jegorov og Meliton Kantaria. Deres enhed stormer Rigsdagsbygningen og de tre planter fanen på bygningens tag. Tyskerne overgiver sig, og den Røde hærs soldater fra hele USSR fejrer sejren. Stalins fly lander i Berlin, og han modtages af en begejstret folkemængde fra "alle nationer", der holder plakater og bannere med Stalins billede og alverdens landes flag. Stalin holder en tale, hvor han opfordrer til fred i verden.

Aleksej og Natasja genkender hinanden i folkemængden, og de bliver genforenet. Natasja spørger Stalin, om hun må kysse hans kind, og de omfavner hinanden, mens de befriede fanger på forskellige sprog takker Stalin. Filmen slutter med, at Stalin ønsker alle fred og glæde.

Medvirkende

 Boris Andrejev som Aleksej Ivanov
 Mikheil Gelovani som Josef Stalin
 Jurij Timosjenko som Kostja Zajtjenko
 Marina Kovaljova som Natasja Rumjantseva
 Vladimir Saveljev som Adolf Hitler
 Vladimir Kenigson som General Hans Krebs
 Maksim Sjtraukh som Vjatjeslav Molotov
 Nikolaj Mordvinov som Lavrentij Berija (klippet ud i 1953)
 Aleksej Gribov som Kliment Vorosjilov
 Nikolaj Ryzjov som Lasar Kaganovitj
 Aleksandr Khanov som Nikolaj Bulganin
 Gavriil Belov som Mikhail Kalinin
 Ruben Simonov som Anastas Mikojan
 Fyodor Blazhevich som Marskal Georgij Sjukov
 Andrei Abrikosov som General Aleksej Antonov
 Konstantin Bartashevich som General Vasilij Sokolovskij
 Sergei Blinnikov som Marskal Ivan Konev
 Boris Livanov som Marskal Konstantin Rokossovskij
 Vladimir Lyubimov som Marskal Aleksandr Vasilevskij
 Boris Tenin som General Vasily Chuikov
 Mikhail Sidorkin som General Sergej Sjtemenko
 Oleg Frelikh som Franklin D. Roosevelt
 Viktor Stanitsyn som Winston Churchill
 Marie Nováková (Koptová) som Eva Braun
 Jan Werich som Hermann Göring
 Nikolai Petrunkin som Joseph Goebbels
 Vladimir Renin som Field Marshal Gerd von Rundstedt
 Nikolai Plotnikov som Field Marshal Walther von Brauchitsch
 Vladimir Pokrovsky som General Alfred Jodl
 Karel Roden Jr. som Charles Bedstone
 Miroslav Homola som Heinz Linge (krediteret som K. Homola)
 Dmitrij Dubov som Mikhail Jegorov
 Georgij Tatishvili som Meliton Kantaria
 Veriko Anjaparidze som mor til den faldne tysk soldat Hans
 Nikolaj Bogoljubov som Khmelnitskij
 Sofja Giatsintova som Antonina Ivanovna, Ivanovs moder
 Jevgenija Melnikova som Lidija Nikolajevna, sekretær
 Dmitrij Pavlov som Tomashevitj
 Andrej Petrov som pilot
 Ivan Solovyov som Johnson
 Tamara Nosova som Katja
 Leonid Pirogov som James F. Byrnes

Produktion

Baggrund
Udviklingen af personkulten omkring Stalin begyndte allerede i slutningen af 1930'erne, men blev marginaliseret under Anden Verdenskrig. For at mobilisere befolkningen mod fjenden fokuserede sovjetiske film under og umiddelbart efter krigen på historiske helte, der forsvarede Rusland, eller på folkets bedrifter. Stalin var alene en karakter i to film under krigen. Men da sejren syntes sikker, strammede Stalin sit greb  over alle aspekter af det sovjetiske samfund, herunder også om filmindustrien. Efter 1945 vendte kultdyrkelsen tilbage til sovjetisk film med større intensitet end nogensinde før, og han blev krediteret som den eneste arkitekt bag Tysklands nederlag. Denise J. Youngblood skrev, at der kort efter krigsafslutningen kun var tre slags krigshelte tilbage: "de døde, de lemlæstede og Stalin."

Begyndelsen
Georgieren Mikhail Tjiaureli, Stalins yndlingsinstruktør, og forfatteren Pjotr Pavlenko havde allerede samarbejdet om at skabe en anden film, der dyrkede Stalin og personkulten, Den store arv. Den sovjetiske minister for film, Ivan Bolsjakov, pålagde dem begge at begynde arbejdet med Berlins fald kort efter udgivelsen af Den store arv i juli 1946. Filmen blev tænkt som Mosfilm-studiets gave til Stalin til dennes officielle 70-års fødselsdag, som skulle afholdes den 21. december 1949. Berlins fald skulle være del af en serie på ti film om lederens rolle i Anden Verdenskrig, med titlen Stalins ti slag, selvom filmene ikke stemte overens med de den serie af offensiver, der som led i Stalinkulten blev benævnt Stalins ti slag. Projektet blev kun delvist gennemført inden Stalins død.

Produktion
Som med alle film, hvor hans karakter optrådte, var Stalin meget interesseret i arbejdet med Berlins fald. Stalin greb ind i Pavlenkos manuskript, hvor han ændrede handlingen og endog rettede grammatiske fejl. Han slettede også en kort sekvens, hvor en tysk civil i Berlin bad sin familie om at skynde sig og flygte under Den Røde Hærs fremmarch. Den tyske historiker Lars Karl mente, at dette signalerede Stalins beslutning om at demonstrere, at civilbefolkningen ikke havde noget at frygte fra Sovjetunionen. Filmen var den første spillefilm om Slaget om Berlin og begivenhederne i Hitlers førerbunker før Georg Wilhelm Pabsts Sidste akt fra 1955.

Den russiske filmmand Edvard Radzinskij, søn af manuskriptforfatteren Stanislav Radzinskij, fortæller, at han far havde hørt fra Pavlenko, at Lavrentij Berija havde fortalt ham, at Den store arv var en "sublim film", der var tænkt til at identificere Stalin med Jesus og Lenin med Johannes Døberen, og derved Stalin som Messias. Radzinskij tilføjede, at Berlins fald "videreudviklede temaet", da filmen ender "med en apoteose: Stalin ankommer med fly... I en engels hvide påklædning, der stiger ned fra skyerne", og "åbenbarer sig for de forventningsfulde mennesker... De herliggør Messias i alle verden tungemål." Den russiske historiker Aleksandr Prokhorov mener, at filmen er påvirket af de nazistiske propagandafilm. Forfatteren John Riley hævder, at scenen, hvor Stalins fly ankommer til Berlin (hvilket var fiktivt; Stalin fløj aldrig til den tyske hovedstad, endsige på dagen for erobringen af Rigsdagen) blev modelleret efter Hitlers landgang i Nürnberg fra Viljens triumf (1935), og at filmens slutning var inspireret af en lignende sekvens fra Kolberg (1945); stormen af Rigsdagen "parodierede" massakren på Odessa-trappen fra Panserkrydseren Potemkin, en gestus, der skulle håne Sergej Eisenstein.

Ifølge Stalins datters, Svetlana Allilujevas, erindringer forslog Tjiarueli hendes far at inddrage Stalins søns skæbne i filmens handling. Stalin afslog meget bestemt dette. Den sovjetiske skuespiller Artyom Karapetian hævdede, at Tjiaurelis hustru fortalte ham, at Stalin blev så rasende, da han hørte forslaget, at Lavrentij Berija, der stod ved siden af, havde grebet efter sin pistol. Tjiruelis datter, fortalte, at hendes far vidste, at han "var reddet", da Stalin mumlede "Hvis bare jeg var taget til Berlin", da han så scenen i filmen.

Optagelser
Tjiaureli bragte omkring 10.000 sovjetiske statister til Berlin til optagelserne og hyrede også mange lokale beboere til scenen, hvor undergrundsbanen oversvømmes. Han kunne ikke filme i Rigsdagen, da den lå i den britiske zone i Vestberlin, og optog derfor i stedet de fleste af optagelserne i UFA's tidligere studier i Babelsberg, der lå i den sovjetiske zone. De fleste af de scener, der foregår i den tyske hovedstad, blev optaget i ruinbyer i de baltiske lande. Derudover blev der fremstillet en over en kvadratkilometer stor skalamodel af Berlin i Mosfilms studier i Moskva, hvor der i miniaturemodellen skulle skabes kampscenerne i byen i filmens anden del.

Den sovjetiske hær stillede fem divisioner til rådighed samt deres understøttende artilleriformationer, fire kampvognsbataljoner, 193 militærfly og 45 erobrede tyske kampvogne for at genskabe kampscenerne i Berlins fald. Der blev forbrugt 1,5 millioner liter brændstof under optagelserne.

Berlins fald var en af de første farvefilm produceret i Sovjetunionen. Producenterne brugte Agfacolor-film, taget fra UFA's studier i Neubabelsberg.

Musik
Komponisten Dmitrij Sjostakovitj, der i 1948 blev beskyldt for "formalisme", blev beordret til at skrive musik til filmen. Komponisten Vano Muradeli skrev senere, at Sjostakovitjs bidrag til Berlins fald og andre stalinistiske film var det eneste, der reddede ham fra forfølgelse af den politiske ledelse i USSR. Udover Sjostakovitjs musik benyttede Tjiaureli en sekvens af Felix Mendelssohns brudemarch i scenen, hvor Hitler og Eva Braun bliver gift. Medelssohns brudemarch var forbudt i Nazi-Tyskland: det er uklart, om Tjiaureli ønskede at håne nazisterne ved at anvende musikstykket i bryllupsscenen, eller om han blot ikke kendte til forbuddet.

Modtagelse

Datidens reaktion

Berlins fald blev udgivet en måned efter Stalins 70 års fødselsdag den 21. januar 1950 på 26. årsdagen for Vladimir Lenins død. Filmen blev i USSR set af 38,4 mio. biografgængere, hvilket gjorde filmen til den tredjemest sete film det år. Instruktøren Mikhail Tjiaureli, manuskriptforfatteren Pjotr Pavlenko, fotografen Leonid Kosmatov, komponisten Dmitrij Sjostakovitj og skuespillerne Mikhail Gelovani, Boris Andrejev og  Vladimir Kenigson modtog alle Stalinprisen af 1. klasse for deres arbejde. Filmen vandt førsteprisen ved Tjekkoslovakiets Karlovy Vary International Film Festival.

På dagen for filmens udgivelse udgav det sovjetiske Literaturnaja Gazeta en klumme, hvori filmen blev beskrevet som "vidunderlig... en sandfærdig skildring af forholdet mellem folket og lederen... og alle menneskers kærlighed til Stalin." En dag efter skrev Vsevolod Pudovkin i magasinet Sovjetkunst: "dette er et fremragende sovjetisk filmværk", der præsenterede "i dyb dybde og i stor skala... en modig, kreativ belysning af emnet... en livlig demonstration af den stadigt udviklende genre af socialistisk realisme." Filmen blev entusiastisk promoveret af den sovjetiske presse. En række artikler i Pravda roste filmen som en autentisk repræsentation af historien.

De offentlige reaktioner på filmen blev overvåget af regeringen: i et memorandum til Mikhail Suslov (medlem af præsidiet for den øverste sovjet) fra 11. marts 1950, skrev to embedsmænd fra kommunistpartiets propagandaafdeling, at Kunst og liv modtog adskillige breve fra seere, som – selvom de generelt godkendte filmen – kritiserede forskellige aspekter af plottet; mange af dem nævnte Ivanovs drengeagtige adfærd som uværdig for en Stakhanovit (medlem af eliteenheden). Oberstløjtnant Jevgeni Tjernonog, en krigsveteran, så Berlins fald, og kommenterede offentligt: "Og hvor kom denne engel fra? Vi har ikke set ham der". Han blev arresteret og dømt til otte år i Gulag.

Det politiske etablissement i DDR promoverede også i høj grad filmen; den blev officielt klassificeret som en dokumentarfilm, og alle soldater fra det "Kasernierte Volkspolizei" (DDR's uofficielle hær) var forpligtet til at se den. Imidlertid blev Berlins fald modtaget med ringe entusiasme af befolkningen. Flere år senere skrev direktøren for DDR's statslige filmdistributør  Progress Film i en artikel i magasinet Deutsche Filmkunst den 30. oktober 1959, at befolkningens manglende begejstring var resultatet af påvirkningen af årelang anti-sovjetisk propaganda på det tyske folk.

Den franske filmkritiker og kommunist Georges Sadoul skrev i Les Lettres Françaises: "I USSR er film ikke længere brugsgenstande... De er blevet et middel til at sprede ideologi og er produceret af ingeniører af den menneskelige sjæl... Nogle æstetikere fremhæver i dag  amerikanske film noirs, men i fremtiden vil kun specialister være interesserede i disse rædselsfulde museumsgenstande, resterne af en død epoke... hvorimod flertallet af mennesker vil hylde Berlins fald." Filmen solgte 815.116 billetter.

Da filmen i 1952 blev importeret til Storbritannien af "Society for Cultural Relations with the USSR" i 1952, overvejede de britiske filmcensorer at forbyde den, især da filmen angreb premierminister Winston Churchill. Lukkede visninger af filmen blev arrangeret af Det britiske parlament og for premierministeren i hans privatbolig. Churchill skrev til historikeren Hugh Trevor-Roper i maj og spurgte ind til filmens scene med Hitlers underjordiske oversvømmelse i Berlin. Historikeren svarede, at det var at "mytologisere" historien. Efter at udenrigsministeriet konkluderede, at filmen var "for ensidig til at tjene som en effektiv kommunistisk propaganda", blev den frigivet uden scener klippet ud, men med en lang kommentar, der understregede "fordele ved at leve i det frie britiske samfund", og at de sovjetiske manuskriptforfattere fuldstændig ignorerede de vestallieredes rolle i krigen. Filmen blev det mest succesrige sovjetiske og udenlandske film om Anden Verdenskrig, der blev vist i Storbritannien i 1940'erne og 1950'erne. Tony Shaw bemærkede, at Berlins fald for det meste fik positive anmeldelser under de seks ugers visning i London og dets efterfølgende visninger i landet, selvom nogle også kommenterede, at det var overdreven propaganda; kritikerne ved The Sunday Times og Evening Standard mente begge, at sovjetternes ignorering af Storbritanniens og USA's bidrag til sejren svarede til den samme behandling, som Røde Hær fik i vestlige produktioner om krigen.

Filmen var en af de få fremmedsprogede film, der blev præsenteret i BBC's program Current Release; tidligere krigskorrespondent Matthew Halton blev inviteret til at kommentere det. Det amerikanske magasin Variety beskrev det som "Det russiske svar på de mange amerikanske og britiske film om krigen... har en vis nutidig betydning i lyset af spændingerne mellem Vesten og Sovjetunionen." The New York Times'''-kritiker kaldte filmen en "overdøvende blanding af historisk hedenskab og ønsketænkning... instrueret som om hans (Tjiaurelis) liv afhang af det" og at det værste ved filmen var, at den havde en slutning, som var det udtænkt i Hollywood. Han afviste også filmens skildring af Jaltakonferencen. Den amerikanske distributør oplyste, at filmen allerede få dage efter premieren i juni 1952 var blevet set af 1,2 millioner mennesker.

Af-stalinisering
Stalins død i marts 1953 medførte en skarp drejning i Østblokkens politik. Efter at Berija var blevet arresteret, blev Tjiaureli af den nye ledelse instrueret om at forlade Moskva. Det blev besluttet ikke længere at vise Berlins fald. Et direktiv fra det sovjetiske filmeksportbureau om at standse visningen nåede DDR i juli 1953. I løbet af sommeren 1953 blev scenen med Aleksej Ivanov, der spiste middag med Stalin og de andre sovjetiske ledere i Moskva, blev klippet ud af alle tilgængelige kopier.

Den 25. februar 1956 holdt Nikita Khrusjtjov en tale, der fordømte Stalins personkult ved den 20. kongres for Sovjetunionens kommunistiske parti. Som en del af talen sagde Khrusjtjov:

"Lad os tænke på filmen Berlins fald. Her er det kun Stalin, der træffer beslutninger. Han udsteder ordrer i en sal, hvor der er mange tomme stole. Kun én mand henvender sig til ham for at rapportere noget til ham – det er Poskrjobysjev... Og hvor er den militære kommando? Hvor er politbureauet? Hvor er regeringen? Hvad laver de, og hvad er de involveret i? Der er intet om dem i filmen. Stalin handler for alle, han regner ikke med nogen. Han spørger ingen til råds. Alt bliver vist for folket i dette falske lys. Hvorfor? For at omgive Stalin med herlighed – i modsætning til kendsgerningerne og i strid med den historiske sandhed."

Efter Khrusjtjovs tale blev filmen fuldstændig forbudt, og alle kopier sendt i arkiv. Den blev dog fortsat vist i Folkerepublikken Kina, hvis ledelse modsatte sig Khrusjtjovs kritik af Stalin. De pro-stalinistiske demonstrationer i Georgiske SSR i marts 1956 havde bl.a. som krav, at filmen blev frigivet til visning.

Analyse
Historikeren Nikolas Hüllbusch betragtede Berlins fald som en manifestation af Stalins styrkede politiske magt. Han sammenlignede den med den første fiktionsfilm med udgivelsen af Lenin i 1918 fra 1939, som skildrede Stalin som Lenins mest hengivne discipel; og til Den store arv, hvor han bliver valgt som Lenins arving og aflægger ed på vogte arvet og Lenins eftermæle. I Berlins fald har Lenin ingen indflydelse på plottet. I stedet for at være statsstifterens efterfølger, var Stalins legitimitet nu baseret på hans ledelse af USSR under krigen.

Denise Youngblood skrev, at selvom filmen ikke var den første, der portrætterede Stalin som "krigshelt" - det blev allerede gjort i film som Slaget om Stalingrad fra 1949 – Berlins fald ophøjede ham til en ny status: "det guddommeliggjorte Stalin." Richard Taylor påpegede, at Stalin var den eneste beslutningstager i filmen, den eneste ansvarlige for sejren over Tyskland og alle andre karakterer var enten underdanige eller antagonistiske. Stalins stoiske ro blev understreget ved bevidst at sætte den i kontrast til Hitlers hysteriske raseri og til Georgij Sjukovs langsomme humor, som blev portrætteret i overensstemmelse med Sjukovs lave politiske status i slutningen af 1940'erne, efter at Stalin havde underkendt Sjukovs indsats. Sjukov var end ikke blandt de generaler, der modtog Stalin i Berlin. Udover dette roser de fleste karakterer – fra Natasja til Gerd von Rundstedt – ham som en stor leder. Forfatteren Katerina Clark fremhævede, at Stalin, udover sin funktion som en stor militær leder endvidere forløste et romantisk forhold: før Aleksej mødte Stalin, var han ude af stand til at udtrykke sin kærlighed til Natasja. Slavoj Žižek bemærkerede at Stalins rolle var som "magikeren og "giftekniven", der klogt leder parret til genforening." Aleksejs karakter var ikke beregnet til at blive opfattet som et individ, men snarere et symbol for hele det sovjetiske folk: han blev afbildet som en arketypisk arbejder; hans fødselsdato er angivet som 25. oktober 1917 dagen for Oktoberrevolutionen.

Filmen afspejlede tillige den politiske situation i Europa kort efter krigen. Tyrkiet, som var et neutralt land under krigen, men i konfrontation med Sovjetunionen efter krigen som følge at adgangen til Bosporus, blev portrætteret som om det var en aksemagt; den tyrkiske ambassadør hilste endda på Hitler. Vatikanets ambassadør Cesare Orsenigos nazistiske sympatier blev også understreget. Churchill, der blev set som en fjende efter hans Fultontale i 1946, blev portrætteret meget negativt.

Filmen betragtes af mange kritikere som indbegrebet af Stalins personlighedskult: Denise Youngblood skrev "det var umuligt at gå længere" i "ærbødighed" af ham; Philip Boobbyer hævdede kulten nåede "ekstraordinære proportioner" med udgivelsen; Lars Karl mente, at den "stod over enhver anden del af kulten"; Slavoj Žižek betragtede den som den "øverste hylde af det stalinistiske epos" Nikolas Hüllbusch kommenterede, at det var zenit af repræsentationen af Stalins filmiske "alter-ego"; og Richard Taylor mente det var "apoteosen af Stalins Stalinkult".

 Noter og referencer
Noter

Referencer

 Eksterne henvisninger

  og  af Berlins' fald' på Mosfilms YouTube kanal

Sovjetiske film fra 1950
Krigsfilm fra Sovjetunionen
Historiske film fra Sovjetunionen
Biografiske film fra Sovjetunionen
Film om 2. verdenskrig fra Sovjetunionen
Propagandafilm

Berlins fald


Ang Sierra de los Leones ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Sierra de los Leones (kabukiran), Provincia del Neuquén,

Uruguay

 Sierra de los Leones (mga bungtod), Departamento de Flores,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Uruguay

Sierra de los Leones


The Hotel Montague is a former hotel located at 200 South State Street in Caro, Michigan. It was listed on the National Register of Historic Places in 1991. It now houses the Montague Place Apartments.

History
Charles Montague was born near London, Ontario in 1847 and moved to Caro in 1863. After a stint in the Union Army, he joined his uncle's mercantile business. He bought out his uncle in 1867, and continued in business with William E. Sherman. Montague and Sherman constructed a commercial block, located at this site in Caro, in 1869. Over the next few years, Montague continued to construct commercial enterprises in Caro. He also opened a bank in Caro in 1875, and a sugar beet factory in 1899. At this point, Montague realized the need for a first class hotel in Caro. In 1900, Montague's earliest business block was demolished and work began on the first Hotel Montague. The hotel opened in 1902. Montague continued in various business interests for the next 20 years, and even planned to construct an opera house adjacent to the hotel. However, in 1921, he was overcome by illness and died January 10.

On November 21, 1923 the first Hotel Montague burned down. The Caro Board of Commerce, realizing the need for a hotel in town, began planning to construct a replacement structure almost immediately. By late December they were reviewing plans from Saginaw architects Cowles & Mutscheller, and by March 1924 had gathered funds to build the hotel. Construction began in May, and was completed by December 1924.

The hotel continued to operate as a hotel through the Great Depression and beyond. The hotel changed owners in 1962, but by the late 1960s, much of the hotel business had moved to newer motels on the outskirts of the community. It was again sold in 1978, and in 1984, a fire closed the hotel for good. The building remained vacant through 1991.

Description
The Hotel Montague is a -story L-shaped brick and cut fieldstone building sited on a corner lot. The main facade is Classical Revival in form, and includes a pedimented, double-deck, brick-pier portico at the join of the legs of the L. Concrete stairs at both ends of the portico provide access to the main entrance. The lower  story is clad with fieldstones, a remnant of the original 1902 hotel. The upper two stories are covered with a brown face brick. The flat roof is hidden behind a parapet. Two small additions from the 1950s are in the rear. All windows are double hung wood, with a single light.

References

National Register of Historic Places in Tuscola County, Michigan
Neoclassical architecture in Michigan
Hotel buildings completed in 1924

Hotel Montague


An Torquigener balteus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Hardy hadton 1989. An Torquigener balteus in nahilalakip ha genus nga Torquigener, ngan familia nga Tetraodontidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Torquigener

Torquigener balteus


Mig og min lillesøster er en dansk børnefilm fra 1974 instrueret af Ulla Raben.

Handling
Film om 6-årige Charlotte, som har en lillesøster, som hun til tider finder noget besværlig - måske ikke mindst, når mor kæler mest for den lille.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Børnefilm fra Danmark
Danske film fra 1974

Mig og min lillesøster


Rimski miljokazi (milliarum ili lapis - krajputaši, biljeg, mramor) su kameni stubci kojim su bile obilježene sve važnije rimske ceste.

Stubac je oblog presjeka, sa natpisom ili bez njega, promjera do 40 cm, a visine uglavnom do 1,50 m. Postavljani su u razmacima od 1000 dvostrukih koraka (mille passus), koji čine jednu rimsku milju (1 r. milja = 1,481 km). Po miljokazima se određivala udaljenost između dva mjesta na cesti, udaljenost od glavnoga grada provincije ili od Rima, u kojem se nalazio nulti miljokaz.

Najstarije epigrafsko svjedočanstvo o gradnji rimskih cesta u Iliriji je miljokaz u dolini Trešanice kod Konjica (Han Vitek), sa natpisom Divo Avgusto. U Nevesinjskom polju pronađen je 21 miljokaz. Najbolje očuvani i danas se nalaze u selima Donja Bijenja (Maksima Tračanina), Udrežnja (cara Filipa) i Luke (dva miljokaza). Obilježavao je cestu Narona-Nevesinjsko polje-Borci-Konjic-Sarajevsko polje čija je izgradnja počela za života cara Avgusta Oktavijana.

Sve važnije ceste, koje bismo danas nazvali cestama l reda, bile su obilježene miljokazima. Najveći broj miljokaza sa našeg područja poznat je sa magistralnih cesta Salona-Servitium (Gradiška) i Salona-Argentaria (Srebrenica), kojima se milijacija računala od Salone, dok se na cestama Petrovačko polje-dolina Sane i Trilj-Narona milijacija brojala od Burnuma kod Knina.

U unutrašnjosti provincije Dalmacije najbolje obrađeni i najimpozantniji su miljokazi sa ceste Drvar-Petrovačko polje - dolina Sane, koji su bili postavljeni u vrijeme cara Klaudija, i to g 47/48. n. e. Svi miljokazi s ove ceste izrađeni su u isto vrijeme, od istoga kamena (bračkog?) i u istoj radionici, što se ne može reći i za miljokaze sa ostalih cesta.
U predjelima koji gravitiraju panonskoj niziji, sačuvao vrlo mali broj miljokaza. Smatra se da je razlog nedostatak građevinskog kamena, uništavanje i korištenje u druge svrhe, zatrpavanje u aluvijalnim nanosima riječnih korita, a možda ih jednostavno nije ni bilo?

Reference

Vanjski linkovi
 Miljokazi pored puta
 Miljokaz na Koridoru 10

Bosna i Hercegovina u vrijeme Rimljana

Rimski miljokaz


Zielonogórski là một huyện thuộc tỉnh Lubuskie của Ba Lan. Huyện có diện tích 1569 km². Đến ngày 1 tháng 1 năm 2011, dân số của huyện là 92160 người và mật độ 59 người/km².

Tham khảo

Huyện của Lubuskie

Zielonogórski


Kaliwatan sa alibangbang ang Barasa triangularis. Una ning gihulagway ni Robinson ni adtong 1975. Ang Barasa triangularis sakop sa kahenera nga Barasa, ug kabanay nga Nolidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Barasa

Barasa triangularis


Polustanok () er en sovjetisk spillefilm fra 1963 af Boris Barnet.

Medvirkende
 Vasilij Merkurjev som Pavel Pavlovitj
 Jekaterina Mazurova som Tatjana
 Nadezjda Rumjantseva som Sima
 Boris Novikov
 Ada Berezovskaja som Klavka

Referencer

Eksterne henvisninger

Sovjetiske film fra 1963
Komediefilm fra Sovjetunionen

Polustanok


Jakob Neua Nørgaard (født 26. januar 1981) er en dansk iværksætter, der var medstifter af firmaet Penneo i 2014. Efterfølgende var han med til at stifte den digitale ejendomsmæglerplatform Estaldo som i 2022 hentede 2,7 millioner i investering fra erhvervsmanden Jan Lehrmann i DR's tv-program Løvens Hule.

I sin tidligere karriere stod han bag opbygningen af Connery.dk, som var den første danske 'internet-mandeportal' i Danmark, som senere opkøbte rettighederne til konkurrenten mandemagasinet M!

Nørgaard tjente et større millionbeløb på sin børsnotering af selskabet Penneo, som dog efterfølgende faldt i værdi. Han måtte efterfølgende sælge nogle af aktierne for at betale lagerskat af kursgevinsten.

Referencer

Iværksættere fra Danmark

Jakob Neua Nørgaard


Il porto di Quercianella è il porto dell'omonima frazione del comune di Livorno. Si trova sul Mar Ligure, presso l'abitato di Quercianella, la località più a sud del territorio labronico.

Caratteristiche

Situato a sud dell'approdo privato del Castello Sonnino, il porto è costituito da un molo a gomito e da una diga curvilinea. L'accesso risulta molto difficoltoso con i venti sud-occidentali.
I posti barca disponibili all'interno (circa 60 - 100) sono riservati al locale club nautico: la lunghezza massima dei natanti è 6 metri. I fondali raggiungono, al massimo, i 3 metri.

Lo scalo offre servizi di rifornimento acqua, scivolo, gru, servizi igienici e riparazione motori.

Bibliografia

 P. Innocenti, Il turismo in Provincia di Livorno. Dinamica recente e prospettive, Livorno 2004.

Voci correlate
Livorno
Quercianella
Porto di Antignano
Porto di Ardenza
Porto Nazario Sauro
Porto di Livorno

Quercianella

Porto di Quercianella


Gradiščak () je naseljeno mjesto u sastavu općine Juršinci, regija Podravska, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Ptuj.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Gradiščak je imao 33 stanovnika.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u Podravskoj regiji

Gradiščak (Juršinci)


Kahenera sa mga alasiwsiw ang Leuronotina. Ang Leuronotina sakop sa kabanay nga Acrididae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Leuronotina

Leuronotina