Norberto Murara Neto (født d. 19. juli 1989), kendt som bare Neto, er en brasiliansk professionel fodboldspiller, som spiller for Premier League-klubben Bournemouth.

Klubkarriere

Atlético Paranaense
Neto begyndte sin karriere hos Atlético Paranaense, hvor han gjorde sin professionelle debut i august 2009.

Fiorentina
Neto skiftede i januar 2011 til italienske Fiorentina. Han tilbragte sine første 2,5 sæsoner som reservemålmand bag henholdvis Artur Boruc og Emiliano Viviano, før han i 2013-14 sæsonen fik sit gennembrud, og overtog rollen som førstevalgsmålmand.

Juventus
Neto skiftede i juli 2015 til Juventus. Han tilbragte to sæsoner i klubben, begge som reservemålmand bag Gianluigi Buffon.

Valencia
Neto skiftede i juli 2017 til spanske Valencia. Han spillede som førstevalgsmålmand i sine to sæsoner i klubben.

Barcelona
Neto skiftede i juni 2019, som del af en aftale, som sendte Jasper Cillesen til Valencia. Han spillede som reservemålmand bag Marc-André ter Stegen i sine tre sæsoner i Barcelona.

Bournemouth
Neto skiftede i august 2022 til Bournemouth efter kontraktudløb i Barcelona. Efter at have begyndt 2022-23 sæsonen som andetvalg bag Mark Travers, så overtog Neto rollen som førstevalg i oktober 2022, efter en række dårlige optrædener af Travers.

Landsholdskarriere

Olympiske landshold
Neto var del af Brasiliens trup til sommer-OL 2012, hvor at Brasilien vandt sølv.

Seniorlandshold
Neto blev for første gang kaldt op på det brasilianske landshold i september 2010, men spillede ikke for holdet. Han var del af Brasiliens trup til Copa América 2015, dog igen uden det lykkedes at komme på banen. Det var først den 18. september 2018, at han fik sin første, og hidtil eneste, landskamp for Brasilien.

Titler
Juventus
 Serie A: 2 (2015-16, 2016-17)
 Coppa Italia: 2 (2015-16, 2016-17)
 Supercoppa Italiana: 1 (2015)

Valencia

 Copa del Rey: 1 (2018-19)

Barcelona

 Copa del Rey: 1 (2020-21)

Brasilien U/23

 Sommer-OL sølvmedalje: 2012

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien
Fodboldlandsholdsspillere fra Brasilien
Fodboldspillere fra Clube Atlético Paranaense
Fodboldspillere fra ACF Fiorentina
Fodboldspillere fra Juventus F.C.
Fodboldspillere fra Valencia CF
Fodboldspillere fra FC Barcelona
Fodboldspillere fra A.F.C. Bournemouth
Deltagere ved Copa América 2015
Fodboldspillere ved sommer-OL 2012
Medaljevindere ved sommer-OL 2012
Olympiske medaljevindere i fodbold

Neto (fodboldspiller, født 1989)


Wulfilopsis tripunctata là một loài nhện trong họ Anyphaenidae.

Loài này thuộc chi Wulfilopsis. Wulfilopsis tripunctata được Cândido Firmino de Mello-Leitão miêu tả năm 1947.

Chú thích

Tham khảo

Wulfilopsis

Wulfilopsis tripunctata


Alex Fidow (born 19 August 1997) is a New Zealand rugby union player who plays for the  in the Super Rugby competition.  His position of choice is prop.

References

1997 births
New Zealand sportspeople of Samoan descent
New Zealand people of Tokelauan descent
New Zealand rugby union players
Living people
Rugby union props
Wellington rugby union players
Hurricanes (rugby union) players
Rugby union players from Wellington City
North Harbour rugby union players

Alex Fidow


Kaliwatan sa insekto ang Ananthakrishnana euphorbiae. Una ning gihulagway ni Hermann Priesner ni adtong 1931. Ang Ananthakrishnana euphorbiae sakop sa kahenera nga Ananthakrishnana, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Indonesya
 Indya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Indonesya
Ananthakrishnana
Insekto sa Indiya

Ananthakrishnana euphorbiae


Codici
 PUE – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto civile di Puerto Obaldía (Panama)

Sigle
 PUE – Power usage effectiveness parametro dell'efficienza dei Data Center definito dal consorzio The Green Grid
Piano urbanistico esecutivo

Pue


Jacopo Peri (20. august 1561. - 12. augusta 1633.), poznat pod pseudonimom Il Zazzerino
, bio je italijanski kompozitor i pjevač prelaznog razdoblja između renesansnog i baroknog stila, a često ga nazivaju izumiteljem opere. Napisao je prvo djelo koje se danas naziva opera, La Dafne (približno 1597), a također i prvu operu 1600. L'Euridice koja je sačuvana do danas.

Biografija
Peri je rođen u Rimu, ali je porijeklom iz jedne plemićke firentinske porodice. Još kao dječak 1573. godine preselio se u Firencu, gdje je pristupio manastiru Santissima Annunziata i postao pjevač. Također, studirao je muziku kod Cristofana Malvezzija, a nastavio je raditi u brojnim tamošnjim crkvama kao orguljaš i pjevač.  Nakon toga, od 1588. godine počeo je raditi na dvoru bogate bankarske loze Medici kod Ferdinanda I de Medicija, prvo kao tenorski pjevač i klavijaturista, a kasnije kao kompozitor. Nakon 1600. godine radio je na dvoru u Mantovi. Njegova najranija djela pripadala su scenskoj muzici za pozorišne predstave, intermeci i madrigali.

Firentinska Camerata sastajala se u kući grofa Giovannija de Bardija 1580-ih, i vjerojatno je Peri sudjelovao u njenim aktivnostima. Već 1583. godine sarađivao je s drugim kompozitorima u pisanju muzike za dramsku komediju Giovannija Fedinija pod nazivom Le due Persilie.
Poticaj za ovaj novi stil dramskog pjevanja, sasvim drugačiji od tradicionalne renesansne teksture složene polifonije, razvio se tokom 1590-ih kao proizvod Perijevog povezivanja s firentinskim pjesnicima, intelektualcima i muzičarima (među kojima su Giovanni Bardi i Vincenzo Galilei), te Jacopom Corsijem, vodećim pokroviteljem muzike u Firenci. Vjerovali su da je savremena umjetnost inferiorna u odnosu na klasična grčka i rimska djela i odlučili su pokušati ponovno stvoriti grčku tragediju, onako kako su je razumjeli. Njihov rad pridodao je radu Florentinske Camerate iz prethodne decenije, koja je proizvela prve eksperimente u monodiji, stilu solo pjesme nad kontinuiranim basom koji se na kraju razvio u recitativ i ariju. Jacopo Peri i Corsi doveli su pjesnika Ottavia Rinuccinija da napiše tekst, a rezultat toga, je prva monodijska opera (pjevački solisti uz pratnju muzičkih instrumenata) La Dafne, koju su stilski nazvali stile rappresentativo. Iako se danas smatra daleko od svega što bi Grci prepoznali, smatra se prvim djelom u novom muzičkom obliku, operom.

Ottavio Rinuccini, Jacopo Corsi i Jacopo Peri su sljedeći put sarađivali na operi L'Euridice, koja je prvi put izvedena 6. oktobra 1600. godine u Palazzo Pitti povodom vjenčanaj Marije de Medici i francuskog kralja Henrika IV. Dio muzike koja je premijerno bila izvedena komponirao je Perijev takmac na dvoru Giulio Caccini. Za razliku od opere La Dafne, ona je preživjela do danas (iako je teško ikad postavljena, i to onda samo kao historijski kuriozitet). U radu su korišteni recitativi, novi razvoj koji se kretao između arija i refrena i služio je za pokretanje radnje. Jacopo Corsi je težio da se u operi L'Euridice vrati dramskoj jednostavnosti antičke Grčke produkcije.

Peri je producirao brojne druge opere, često u saradnji s drugim kompozitorima (poput La Flore s Marcom da Gaglianom), a napisao je i niz drugih djela za razne dvorske zabave. Malo se njegovih muzičkih djela izvodi danas, a to je bio slučaj čak i do njegove smrti. Njegov operski stil izgledao je prilično staromodno u usporedbi s radom relativno mlađih reformističkih kompozitora kao što je Claudio Monteverdi. Jacopo Peri je imao veliki utjecaj na kasnije kompozitore.

Literatura
 "Jacopo Peri", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2

Reference

Rođeni 1561.
Umrli 1633.
Italijanski operski kompozitori
Renesansni kompozitori
Kompozitori barokne muzike

Jacopo Peri


An Aequidens tubicen in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Kullander ngan Ferreira hadton 1991. An Aequidens tubicen in nahilalakip ha genus nga Aequidens, ngan familia nga Cichlidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aequidens

Aequidens tubicen


An Coregonus zenithicus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Jordan ngan Barton Warren Evermann hadton 1909. An Coregonus zenithicus in nahilalakip ha genus nga Coregonus, ngan familia nga Salmonidae. Ginklasipika han IUCN an species komo nadudultan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Coregonus

Coregonus zenithicus


Neolema ovalis is a species of leaf beetle in the family Chrysomelidae.  It is found in North America.

References

Further reading

 Arnett, R.H. Jr., M. C. Thomas, P. E. Skelley and J. H. Frank. (eds.). (2002). American Beetles, Volume II: Polyphaga: Scarabaeoidea through Curculionoidea. CRC Press LLC, Boca Raton, FL.

 Richard E. White. (1983). Peterson Field Guides: Beetles. Houghton Mifflin Company.
 Riley, Edward G., Shawn M. Clark, and Terry N. Seeno (2003). "Catalog of the leaf beetles of America north of Mexico (Coleoptera: Megalopodidae, Orsodacnidae and Chrysomelidae, excluding Bruchinae)". Coleopterists Society Special Publication no. 1, 290.
 White, Richard E. (1968). A Review of the Genus Cryptocephalus in America North of Mexico. Smithsonian Institution Press.

Criocerinae
Beetles described in 1993

Neolema ovalis


William Charles Berwick Sayers (1881–1960) was a British librarian and teacher. He was one of a "small but remarkable" group of librarians involved in public libraries in the early 20th century and was President of the Library Association in the United Kingdom in the year 1938.

Early life
Sayers was born in Mitcham, Surrey on 23 December 1881.

Career
In 1896 Sayers began as a junior assistant at the Bournemouth Public Library and in 1904 he was appointed as deputy librarian, working under principal librarian Stanley Jast, at the Public Library in Croydon which then a small country town near south London.

In 1915, he became the chief librarian of the Croydon Public Library and under his leadership he introduced a library service for children and during the 1930s he opened several branch libraries. He made every library an arts centre with a "programme of lectures, recitals and exhibitions". He also set up libraries in hospitals and schools in the country. He was successful in convincing the local council to provide a generous budget and his libraries gained an international reputation for their high standards.

After the Second World War, during which he had been badly injured while serving as a Civil Defence controller, he retired from the Croydon Public Libraries.

Legacy
Sayers contributed in several areas of librarianship: he served in the Library Assistants' Association, contributed to children's librarianship, was a respected teacher and "an outstanding authority" on library classification, and served as a long-term editor of the journal Library World.

He was also a personal friend of musician Samuel Coleridge-Taylor, and after Coleridge-Taylor's untimely death in 1912, Coleridge-Taylor's widow asked Sayers to become his biographer.

Bibliography

As author
 The Grammar of Classification, Croydon, Central Library, 1912.
 Samuel Coleridge-Taylor, Musician. His Life and Letters, Cassell & Co., 1916, 2nd ed. 1927.
 A Manual of Classification for Librarians & Bibliographers, London: Grafton & Co., 1926, 2nd ed. 1944.
 A Manual of Children's Libraries, Allen & Unwin, 1932.
 An Introduction to Library Classification, London, Grafton & Co., 1935.
 Library Local Collections, Allen & Unwin, 1938.

As editor
 James Duff Brown, Manual of Library Economy, 5th ed. Revised by W. C. Berwick Sayers. London, Grafton, 1931.
 Books for Youth: A Classified and Annotated Guide for Young Readers, London, Library Association, 1936.

Further reading
 D.J. Foskett and B.I. Palmer, eds., The Sayers Memorial Volume, London: Library Association, 1961;
 Munford, W. A., A History of The Library Association, 1877-1977, London: The Library Association, 1976;
Ranganathan, S.R., "Sayers and Donker Duyvis: Theory and Manner of Library Classification", Annals of Library Science, 8(3) September 1961, 85-99.

References

External links
 Sayers, W. C. Berwick (William Charles Berwick) 1881-1960
 Collection AR1011 - W.C. Berwick Sayers Collection
 Painting of W. C. Berwick Sayers

British librarians
1881 births
1960 deaths

W. C. Berwick Sayers


An Thylacosceles in uska genus han Lepidoptera. An Thylacosceles in nahilalakip ha familia nga Oecophoridae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Thylacosceles

Thylacosceles


Andrea Conti (Lecco, 2 de março de 1994) é um futebolista italiano que atua como lateral-direito. Atualmente joga pela .

Carreira
Andrea Conti começou a carreira no .

Naturais de Bérgamo
Futebolistas da Itália
Futebolistas da Atalanta Bergamasca Calcio
Futebolistas da Associazione Calcistica Perugia Calcio
Futebolistas da Società Sportiva Virtus Lanciano 1924
Futebolistas da Associazione Calcio Milan
Futebolistas da Società Sportiva Dilettantistica Parma Calcio 1913
Jogadores da Seleção Italiana de Futebol

Andrea Conti


La Comunità montana Val Ceronda e Casternone è stata un comprensorio montano che raccoglieva 6 comuni della provincia di Torino. Era una delle più piccole comunità montane del Piemonte.

Geografia fisica
La comunità montana si trovava nella fascia pedemontana compresa tra la Val di Susa e le Valli di Lanzo; le due brevi vallate comprese nei suoi confini, la Val Ceronda e la Val Casternone, sono tributarie del bacino idrografico della Stura di Lanzo.

Storia

La comunità montana fu fondata nel 1973.
In seguito alla riforma sulla riduzione delle Comunità montane, è stata accorpata alla Comunità montana Valli di Lanzo col nome Comunità montana Valli di Lanzo, Ceronda e Casternone.

Suo scopo principale era quello di favore lo sviluppo dei comuni coinvolti nella salvaguardia del patrimonio ambientale e culturale proprio.

Rispetto ad altre Comunità montane piemontesi quella delle valli Ceronda e Casternone risultava tra le meno marginali: in una graduatoria elaborata dalla Regione Piemonte tra le 48 Comunità per marginalità si collocava infatti al 40º posto.

La sua sede si trovava a Givoletto.

Note

Voci correlate
 Comunità montana

Altri progetti

Collegamenti esterni

Ceronda e Casternone, valle


Fernando Monteiro de Albuquerque, mais conhecido como Fernando Monteiro, é um empresário e político brasileiro, do estado de Pernambuco, filiado ao Progressistas (PP).

Foi eleito suplente de deputado federal em 2014, para a 55.ª legislatura (2015-2019), pelo Partido Progressista, substituindo Felipe Carreras, que assumiu a Secretaria de Turismo, Esporte e Lazer.

Votou a favor da PEC do Teto dos Gastos Públicos.  Em abril de 2017 foi favorável à Reforma Trabalhista. Em agosto de 2017 votou contra o processo em que se pedia abertura de investigação do então presidente Michel Temer, ajudando a arquivar a denúncia do Ministério Público Federal.

Atualmente é Deputado Federal de Pernambuco, após ser reeleito nas Eleições de 2022 para o mandato 2023-2026.

Deputados federais do Brasil por Pernambuco
Membros do Progressistas de Pernambuco
Membros do Partido Trabalhista Brasileiro
Membros do Progressistas

Fernando Monteiro de Albuquerque


Platyoides grandidieri là một loài nhện trong họ Trochanteriidae. Loài này phân bố ở Kenya, Madagaskar, Aldabra en Réunion.

Chú thích

Tham khảo

Platyoides
Động vật được mô tả năm 1903

Platyoides grandidieri


FIFA Međunarodni kalendar utakmica (ponekad skraćeno kao FIFA kalendar) jest okvirni ugovor između FIFA-e, šest kontinentalnih nogometnih konfederacija, Asocijacije evropskih klubova i FIFPro-a.

Kalendar prikazuje koji se datumi mogu koristiti za "zvanične" i "prijateljske utakmice". Trenutni datumi su: krajem marta, početkom juna, početkom septembra, početkom oktobra i početkom novembra. Također određuje kada se mogu održati međunarodna takmičenja kao što su AFC Kup Azije, Copa América, CONCACAF Gold kup, Evropsko prvenstvo, FIFA Kup konfederacija i FIFA Svjetsko prvenstvo. OFC Kup nacija nije naveden na kalendaru međunarodnih utakmica.

Službene utakmice imaju period dopusta od četiri dana, što znači da igrači mogu oduzeti do četiri dana od klupskih zadataka da bi učestvovali u reprezentativnim obavezama. Ako igrač učestvuje u zvaničnoj utakmici na kontinentu s kojeg ne dolazi njegov klub, period dopusta iznosi pet dana. Prijateljske utakmice smatraju se manje važnima, a period dopusta traje 48 sati.

FIFA insistira da zvanične i prijateljske utakmice trebaju imati prednost nad domaćim utakmicama. Međutim, oni tvrde da međunarodne prijateljske utakmice koje se odvijaju izvan određenih datuma ne bi trebale imati prednost.

Spor s Asocijacijom evropskih klubova
Asocijacija evropskih klubova (ECA), sindikat elitnih evropskih nogometnih klubova, nije zadovoljna zbog nedostatka nadoknade ekipama po međunarodnim asocijacijama.

Na Svjetskom prvenstvu 2010. ekipama je isplaćeno 40 miliona funti. Članak iz Daily Telegrapha u februaru 2012. predložio je da Asocijacija evropskih klubova želi šest puta veću cifru. Evropske ekipe govorile su da se ne slažu s dogovorom o FIFA-inom kalendaru sve dok se to pitanje ne riješi.

Predsjednik ECA-e, Nijemac Karl-Heinz Rummenigge rekao je: "Nažalost, diskusije s predsjednikom FIFA-e nisu uspjele dovesti do zadovoljavajućeg rezultata koji uzima u obzir zahtjeve ekipa."

FIFA

FIFA Međunarodni kalendar utakmica


Supranet è un termine coniato alla fine del XX secolo dall'azienda di analisi industriale Gartner per descrivere la fusione del mondo fisico con quello digitale, "virtuale".

Storia

Inizialmente, il termine alludeva alla convergenza in corso fra internet, comunicazioni mobili, connessione always-on, sensori e interazione avanzata uomo-computer. Nelle elaborazioni successive il senso fu esteso a includere l'etichettatura elettronica (come quella che avviene in RFID), il tagging geografico (o geotagging) e la mappatura elettronica delle coordinate geografiche (ossia la corrispondenza tra coordinate geodetiche e coordinate internet), il che completava la compenetrazione tra fisico e virtuale.

Le tre pubblicazioni fondamentali sono in inglese, ma se ne trovano gli echi in alcune pubblicate successivamente anche in italiano da uno degli autori originari (in una di esse si introducono i termini collegati 'hypernet' e 'ipergeografia').

Paradigma

Nel loro complesso, quelle pubblicazioni anticipavano i seguenti trend, che formano il paradigma della Supranet:

 La crescente presenza di dispositivi intelligenti miniaturizzati, come i MEMS o i tag RFID, che già si contavano a miliardi nel 2001;
 La codifica elettronica degli oggetti fisici (prodotti di consumo, automobili, farmaci, abiti, banconote, fogli di carta, eccetera), che li rende univocamente identificabili: quello che oggi si chiama internet delle cose;
 Il fatto che tutti o quasi tutti quegli oggetti saranno collegati in rete grazie a Internet senza fili;
 Il fatto che tutti gli esseri umani e gli animali che porteranno indosso quegli oggetti saranno a loro volta identificabili e connessi;
 Il fatto che l'ubicazione geografica di molte di quelle entità (umani, animali, oggetti) sarà nota con precisione sempre crescente;
 Il fatto che la superficie del pianeta sarà mappata in Internet, o attraverso GIS e Points-of-Interest dedicati (come infatti sta accadendo) o mediante modi più definitivi ed esaustivi, come per esempio l'assegnazione di un indirizzo IP a ogni metro quadrato della terra.

Aspetti pratici

Diventerà così possibile collocare informazioni elettroniche nei luoghi fisici (il geotagging delle fotografie, come si fa in Panoramio e Picasa e/o con macchine fotografiche dotate di GPS, è un esempio concreto e molto attuale di manifestazione della supranet): dalla descrizione botanica delle piante lungo un sentiero di montagna, alla proiezione di Roma antica sovrapposta alla visione effettiva del panorama dalla terrazza del Pincio, alla fruizione della voce di Wikipedia che descrive un monumento puntandogli contro il telefonino. Sarà possibile avere colli e prodotti che autodeterminano la traiettoria e la tempistica della propria spedizione, che si autoassemblano, che si autodismettono alla data di scadenza. Muoversi nello spazio fisico tridimensionale corrisponderà a muoversi anche in quello digitale/virtuale e viceversa. La distinzione tra spazio e ciberspazio svanirà, e alla fine potrà diventare difficile discernere se siamo collocati in uno o nell'altro.

Oltre a quelle già citate, moltissime sono le applicazioni informatiche che, sebbene puntuali e limitate, contribuiscono al dispiegarsi del concetto di Supranet. Un esempio è la recente introduzione (gennaio 2009) di un software che consente a un telefonino di risolvere il Cubo di Rubik dopo averne fotografato le facce con la videocamera incorporata. Ciò fa intravedere in modo plastico alcune potenzialità dell'integrazione tra il mondo "reale" (ossia l'oggetto della foto o del filmato) e quello "virtuale" del software.

Il concetto di Supranet è stato in seguito ripreso spesso dai media, così come anche in sviluppo di prodotti tecnologici e in ricerche scientifiche. Un esempio di importante progetto che lo ha utilizzato su grande scala è Virtual Australia.

Precursori

In alcuni dei suoi lavori successivi a quelli del 2001, uno degli analisti Gartner che svilupparono il concetto ha chiarito che la Supranet aveva avuto precursori in David Gelernter, G.W. Fitzmaurice e J.C. Spohrer.

Note

Tecnologia

Supranet


Stanisław Kazimierz Nazalewicz ps. Stan Atava (ur. 1944 we Lwowie) – polski artysta fotografik, sportowiec, dr inż. geodezji satelitarnej.

Życiorys
Ukończył studia na Wydziale Geodezji i Kartografii na Politechnice Warszawskiej, w latach 60. XX wieku uprawiał lekkoatletykę (rzut dyskiem), był kapitanem lekkoatletycznej reprezentacji Polski juniorów. Od 1965 interesował się fotografiką, należał do grupy "Stodoła 60", a także był członkiem Związku Polskich Artystów Fotografików. W 1971 wyemigrował do Stanów Zjednoczonych, gdzie założył i prowadził firmę American Geodetic Survey Co. zajmującą się pomiarami ruchów skorupy ziemskiej. Przeprowadził m.in. pomiary geodezyjne uskoku San Andreas. Mieszkając w Nowym Jorku przez trzydzieści lat regularnie robił zdjęcia położonemu na drugim brzegu rzeki Hudson World Trade Center, który traktował jak dzieło sztuki. Po ich zniszczeniu podczas ataku terrorystycznego w 2001 zmienił miejsce zamieszkania. W 1994 na Wydziale Geodezji i Kartografii Politechniki Warszawskiej obronił pracę doktorską.

Kariera fotograficzna

Publikacje
 "Reflecting on Time 1980–2000 Dianne Verhmeer Abstract Painting" (2008),
 "World Trade Center 1971–2001" (2011),
 "Portret Politechniki Warszawskiej 2015" (2015).

Wystawy indywidualne
 The Princeton University League Art Gallery (Princeton, USA, 1990),
 Galeria Krytyków POKAZ (Warszawa, 1994),
 Galeria Prezydencka (Warszawa, 2004),
 Duża Aula Politechniki Warszawskiej (Warszawa, 2012),
 PROM Kultury Saska Kępa (Warszawa, 2015).

Nagrody
Prace Stanisława Nazalewicza były wiele razy nagradzane w prestiżowych konkursach fotograficznych m.in.:
 I nagroda w konkursie "Stolice Świata" (1969),
 nagroda firmy Hasselblad w konkursie "USA Today" (1976),
 I nagroda w konkursie "One Day USA" (1984).

Przypisy

Bibliografia
 Interpretacje: Stan ATAVA, BWA Skierniewice 12 marca 2016

Absolwenci Politechniki Warszawskiej
Amerykańscy geodeci
Ludzie urodzeni we Lwowie
Polonia w Stanach Zjednoczonych (biografie)
Polscy dyskobole
Polscy fotografowie
Polscy geodeci
Urodzeni w 1944

Stanisław Nazalewicz


Zarządzanie europejskie jest definiowane jako "międzykulturowe, zorientowane społeczne zarządzanie, oparte na podejściu interdyscyplinarnym". Zarządzanie europejskie nie ma charakteru krajowego czy międzynarodowego – mieści się pomiędzy tymi dwoma ujęciami.

Charakterystyka
Zarządzanie europejskie wyróżnia się trzema aspektami:
 W zarządzaniu europejskim ważne jest, aby brać pod uwagę różne kultury obecne w Europie oraz ich wpływ na praktykę biznesu, celem zidentyfikowania podobieństw i różnic w środowiskach organizacyjnych i zwyczajach panujących w organizacjach.
 Reguły zarządzania w Europie charakteryzują się szerokim kontekstem społecznym, co przyjmuje postać aktywności związanych ze społeczną odpowiedzialnością biznesu..
 Od menedżerów europejskich wymagana jest umiejętność przystosowywania się do zróżnicowanych warunków prawnych, społecznych, politycznych i gospodarczych w Europie. Taka zdolność adaptacji wiąże się z umiejętnością stosowania interdyscyplinarnego podejścia w zarządzaniu.

Różnica w stosunku do zarządzania amerykańskiego
Zarządzanie europejskie jest konfrontowane z amerykańską lub japońską kulturą zarządzania. Przykładowo, gdy Amerykanie łatwiej podejmują ryzyko oczekując wysokiej stopy zwrotu, Europejczycy wybierają stabilność determinującą potencjalnie niższe korzyści. Podejście europejskie jest częstokroć uważane za silnie równoważące efektywność gospodarczą z kontekstem społecznym.

Przyszłość zarządzania europejskiego
W czasach globalizacji takie wyzwania jak różnorodność kulturowa, wartości społeczne, społeczna odpowiedzialność biznesu czy zdolność do przystosowania się i elastyczność w działaniu stają się coraz ważniejsze. Z tego względu, wielu uważa, że znaczenie europejskiego stylu zarządzania będzie rosło.

Dalsza lektura
 Bloom Helen, Roland Calori, Philippa de Woot (1996) Zarządzanie europejskie. Poltext.
 Calori Roland, De Woot Philippe (1995) A European Management Model: Beyond Diversity: Unity in Diversity. Prentice-Hall.
 Kaplan Andreas (2015) European business and management. Sage Publications Ltd., London.
 Thurley Keith, Wirdenius Hans (1989) Towards European Management, FT Prentice Hall.

Przypisy

Zarządzanie

Zarządzanie europejskie


The 1974 X FIBA International Christmas Tournament "Trofeo Raimundo Saporta" was the 10th edition of the FIBA International Christmas Tournament. It took place at Sports City of Real Madrid Pavilion, Madrid, Spain, on 24, 25 and 26 December 1974 with the participations of Real Madrid (champions of the 1973–74 FIBA European Champions Cup), North Carolina Tar Heels, Cuba (semifinalists of the 1974 FIBA World Championship) and Estudiantes Monteverde (semifinalists of the 1973–74 FIBA European Cup Winners' Cup).

League stage

Day 1, December 24, 1974

|}

Day 2, December 25, 1974

|}

Day 3, December 26, 1974

|}

Final standings

References

1974–75 in European basketball
1974–75 in Spanish basketball


Kaliwatan sa alibangbang ang Toxoproctis innotata. Una ning gihulagway ni Walker ni adtong 1865. Ang Toxoproctis innotata sakop sa kahenera nga Toxoproctis, ug kabanay nga Lymantriidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Toxoproctis

Toxoproctis innotata


Sholicola – rodzaj ptaków z podrodziny niltaw (Niltavinae) rodziny muchołówkowatych (Muscicapidae).

Zasięg występowania
Rodzaj obejmuje gatunki występujące w południowo-zachodnich Indiach.

Morfologia
Długość ciała około 14 cm.

Systematyka

Etymologia
Sholicola: Shola – lokalna nazwa lasów górskich w Ghatach Zachodnich; -cola – mieszkaniec, od colere – zamieszkiwać.

Podział systematyczny
Takson wyodrębniony ostatnio z Brachypteryx. Do rodzaju należą następujące gatunki:
 Sholicola major – runniczek rdzawoboczny
 Sholicola albiventris – runniczek białobrzuchy – takson wyodrębniony ostatnio z S. major
 Sholicola ashambuensis – runniczek stalowy

Przypisy

Muchołówkowate

Sholicola


The Collier-Lane-Crichlow House was a historic house in Murfreesboro, Tennessee, United States. It was built circa 1850 for architect Sterling P. Jones, who designed in the Federal, Georgian and Greek Revival architectural styles. It was purchased by brothers Jessie A. Collier and Newton C. Collier in 1858. Four of Murfreesboro's mayors from the Collier-Crichlow family lived in the house: Ingram Collier, Newton B. Collier, James H. Crichlow Jr., and N. Collier Crichlow. It was restored by new homeowners in 1975. It has been listed on the National Register of Historic Places since August 23, 1978. It was demolished in January 2023.

References

Houses on the National Register of Historic Places in Tennessee
Houses completed in 1850
Buildings and structures in Murfreesboro, Tennessee

Collier-Lane-Crichlow House


Kaliwatan sa lumot ang Chapsa thallotrema. Una ning gihulagway ni Robert Lücking ug N. Salazar. Ang Chapsa thallotrema sakop sa kahenera nga Chapsa, ug kabanay nga Graphidaceae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Abungawg-uhong
Abungawg-uhong sa Habagatang Amerika
Chapsa

Chapsa thallotrema


An Notropis ammophilus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Royal D. Suttkus ngan Boschung hadton 1990. An Notropis ammophilus in nahilalakip ha genus nga Notropis, ngan familia nga cyprinidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Notropis

Notropis ammophilus


Old Fashioned () é um filme de romance produzido nos Estados Unidos, roteirizado e dirigido por Rik Swartzwelder. Lançado em 2015, foi protagonizado por Elizabeth Ann Roberts.

Filmes dos Estados Unidos de 2015
Filmes com temática religiosa
Filmes de drama romântico dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa

Old Fashioned (filme)


Kaliwatan sa kasili ang Scolecenchelys vermiformis. Una ning gihulagway ni Peters ni adtong 1866. Ang Scolecenchelys vermiformis sakop sa kahenera nga Scolecenchelys, ug kabanay nga Ophichthidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sri Lanka

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Sri Lanka
Scolecenchelys

Scolecenchelys vermiformis


Ang Khari ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Khaṟī, bukid, Wilāyat-e Paktiyā,
 Khārī, bukid, Farāh,

Georgia (nasod)

 Kheori, Racha-Lechkhumi and Kvemo Svaneti,

Nepal

 Khari (conseho sa kaayuhan sa balangay), Madhyamanchal, Bāgmatī Zone,

Pakistan

 Khāri (tagaytay sa Pakistan), Sindh,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan
Pagklaro paghimo ni bot Georgia (nasod)
Pagklaro paghimo ni bot Nepal
Pagklaro paghimo ni bot Pakistan

Khari


Boschatsji (Russies: Босхачи) is 'n klein dorpie in Oktjabr-rajon van Kalmikië, Rusland. Dit behoort tot die Tsagan-Noer Plaaslike Munisipaliteit wat nog drie nedersettings, Lidzjin Choedoek, Tsagan-Noer en Tsjarlakta, insluit.

Die dorpie se naam is 'n Russiese aanpassing van die Kalmikiese word босхч (boschtsj), waarvan die letterlike betekenis "beginner", "stigter" of "inisieerder" is.

Demografie
Volgens Sensus 2010 het Boschatsji 42 inwoners gehad, van wie almal etniese Kalmikiërs was.

Verwysings

Nedersettings in Kalmikië

Boschatsji


Kaliwatan sa alibangbang ang Homaloxestis lochitis. Una ning gihulagway ni Edward Meyrick ni adtong 1918. Ang Homaloxestis lochitis sakop sa kahenera nga Homaloxestis, ug kabanay nga Lecithoceridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Homaloxestis

Homaloxestis lochitis


Biografia
Ha iniziato la sua attività artistica tra la fine degli anni 1950 e i primi anni 1960. In quel periodo ha proposto i suoi primi esperimenti di poesia concreta, nei quali la parola è inquadrata in strutture visive. Nel 1961 ha fondato la rivista "antipiugiù" che ha diretto fino al 1966, anno in cui ha creato con il musicista Enore Zaffiri e il pittore Sandro De Alexandris lo Studio di Informazione Estetica per la ricerca di interrelazioni tra poesia, arte e musica elettronica e per la diffusione di ricerche neocostruttiviste. Nello stesso anno ha dato vita a Modulo, rivista che ha ospitato nel primo numero un'antologia internazionale di poesia concreta. Parallelamente si è occupato di sperimentazioni fonetiche e di poesia sonora. Nel 1969 ha curato con Dietrich Mahlow la mostra "Poesia concreta. Indirizzi visuali e fonetici" alla Biennale di Venezia.

Nel 1978 ha pubblicato "Futura. Antologia storico-critica della poesia sonora" per la Cramps Records di Milano), dove ha raccolto in sette dischi LP 33 giri le voci dei più interessanti poeti sonori del Novecento: dai futuristi ai dadaisti, dai simultaneisti ai lettristi, fino ai più recenti sperimentatori internazionali.

Nel 1979, con Adriano Spatola, Giovanni Fontana, Giulia Niccolai, Milli Graffi, Sergio Cena ed altri poeti sonori italiani, ha costituito il gruppo Dolce Stil Suono.

Nel 1980 ha curato per la seconda rete radiofonica della RAI la trasmissione "Il colpo di glottide", serie di tredici puntate dedicate alla storia della poesia sonora.

Ha elaborato curiosi progetti di "poesia ginnica", "musica liquida" e "mimodeclamazioni". Ha tenuto performance nei più importanti festival in Italia e all'estero. Ha preso parte a moltissime esposizioni internazionali di poesia visuale e concreta. Nel 1996 la Regione Piemonte gli ha dedicato una mostra antologica a Torino dal titolo "Il teatro della parola", a cura di Mirella Bandini.

Nel 2012, presso il Museo della Carale di Ivrea ha partecipato alla mostra "La scrittura visuale in Italia dopo il 1973", con Paolo Albani, Antonino Bove, Lucia Marcucci, William Xerra.

Il 12 settembre 2015 si è tenuta una mostra antologica alla galleria "Barriera" di Torino con opere dal 1962 al 1982, a cura di Giorgio Maffei e Patrizio Peterlini.

Due sue opere Ricercare n. 12, 1997 e In fa, 1989 sono presenti nella collezione del Museo d'arte contemporanea Donnaregina di Napoli, mentre l'opera Edizioni Di Polipoesia Numero 1 del 1983 è presente nella collezione del Museum of Modern Art di New York.

Opere
Arrigo Lora Totino, Il Liquimofono, congegno generatore di Musica Liquida. Inflessioni tuffate nell'idromegafono, Studio di Informazione Estetica e Vanni Scheiwiller, Torino-Milano 1968
Arrigo Lora Totino, Cromofonemi iridescenti, Tuttagrafica, Torino, 1977
Arrigo Lora Totino, Rosa-poem, Il Trisegno, Piacenza, 1983
Arrigo Lora Totino, Musica Musiva Ed. Elleci, Roma, 1985
Arrigo Lora Totino, Verbale 1987. Fluenti traslati, concertazione drammatica in quattro tempi, Morra Edizioni, Napoli, 1988

Discografia
Arrigo Lora Totino, Poesia liquida, in Il liquimofono, congegno generatore di musica liquida e poesia liquida, inflessioni tuffate nell'idromegafono, con Pier Virgilio Fogliati, Studio di Informazione Estetica, Torino & Vanni Scheiwiller, Milano, 1968 [LP 33 giri Rpm].
AA. VV, Phonetische Poesie, a cura di Franz Mon, Luchterhand Schallplatte, Neuwied am Rhein, 1971 - contiene Fonemi n. 4 [LP 33 giri Rpm].
AA.VV., Text-sound Festival 10 Years, Fylkingen Records, Stoccolma, 1977 [LP33].
Arrigo Lora Totino, Tre poemi sonori: Discussione del 2000, Dibattito in A, Odissea, in "Baobab", n. 1, Publiart, Reggio Emilia, 1977 [audiocassetta].
Arrigo Lora Totino (a cura di), Futura. Antologia storico-critica della poesia sonora, Cramps Records, Milano, 1978 [Box con 7LP33 + fascicolo; ristampa con 5CD + fascicolo].
AA.VV., Breathing Space 79 (a cura di Paul Vangelisti), Washington, 1979 [due audiocassette].
Arrigo Lora Totino, Oggi Poesia Domani, "Baobab" 3, Ed. Pubbliart Bazar, Reggio Emilia, 1979 [cassetta].
Arrigo Lora Totino, Smoke Words for H. Chopin, in AA. VV. Poésie sonore International (a cura di Henri Chopin), Ed. Jean Michel Place, Paris, 1980 [audiocassette].
Arrigo Lora Totino, "Baobab" 6, Ed. Pubbliart Bazar, Reggio Emilia, 1981 [cassetta]
Arrigo Lora Totino (a cura di), Storia della poesia sonora, "Baobab" 18, Reggio Emilia 1989 [4 cassette];
Arrigo Lora Totino (a cura di), Alle fonti della poesia sonora, "Baobab" 12, Pubbliart Bazar, Reggio Emilia s.d. [cassetta];
Arrigo Lora Totino (a cura di), Sentieri interrotti. La parola parlata, melodia e tumulto, Museo Civico di Bassano del Grappa, 2000 [2 CD]
Arrigo Lora Totino, Fonemi, Alga Marghen, Milano 2001 [LP33]
Giovanni Fontana (a cura di), Verbivocovisual. Antologia di poesia sonora 1964-2004, Ed. Monogramma, Milano 2004 [CD allegato al n° 25 della rivista "Il Verri"]
Arrigo Lora Totino, ALT. La voix dynamisée, Artalect, 2004 [CD].
Arrigo Lora Totino, Poesie sonore 1966-1984, in Renato Barilli e Pasquale Fameli, Arrigo Lora Totino. Il poeta visivo sonoro e performativo, Campanotto, Pasian di Prato, 2014 [CD].
Arrigo Lora Totino, Trio prosodico n. 1, con Laura Santiano e Sergio Cena, Holidays Records, Milano, 2016 [LP 33 giri Rpm].
Arrigo Lora Totino, Out of page, a cura di Giovanni Fontana, Ed. Recital, Los Angeles, 2017 [LP 33 giri Rpm].
Arrigo Lora Totino, Toccata vocale / Usprache, Holidays Records, Milano, 2017 [Disco 45 giri Rpm].

Opere visive
BAU
Segni in selva - disegni in selva, con Antonino Bove e Daniele Poletti, scatola multiplo realizzata a Viareggio nel 1995.
Antologia Ad Hoc.
Offerta Speciale.

Note

Bibliografia
Renato Barilli (a cura di), La performance oggi, La Nuova Foglio, Macerata, 1977
Renato Barilli, Viaggio al termine della parola, Feltrinelli, Milano, 1981
Mirella Bandini (a cura di), Arrigo Lora Totino. Il teatro della parola, Lindau, Torino, 1996
Vitaldo Conte (a cura di), Nuovi segnali, antologia sulle poetiche verbo-visuali italiane degli anni '70-'80, Maggioli, Rimini, 1984 [volume con allegata cassetta]
Giovanni Fontana, La voce in movimento, Ed. Harta Performing & Momo, Monza e Frosinone, 2003 [volume con allegato CD]
Renato Barilli, Pasquale Fameli, Arrigo Lora Totino - Il poeta visivo sonoro performativo, Campanotto, Paisan di Prato (UD), 2014
Giorgio Maffei e Patrizio Peterlini (a cura di), Arrigo Lora Totino - La parola come Poesia Segno Suono Gesto - 1962/1982, contributi di Nanni Balestrini, Julien Blaine, Sandro De Alexandris, Giovanni Fontana, Stelio Maria Martini, Sarenco, Maurizio Spatola, Giuliano Zosi, Catalogo pubblicato da Danilo Montanari Editore, Ravenna, 2015 (ISBN 9788898120659).
Giovanni Fontana (a cura di), Arrigo Lora Totino in fluenti traslati, Ed. Fondazione Berardelli, Brescia, 2018 (ISBN978-88-943478-0-7).

Arrigo Lora Totino


Sheriffens Broder er en amerikansk stumfilm fra 1919 af John Ford.

Medvirkende
 Pete Morrison som Sheriff Pete Larkin
 Hoot Gibson som Lonnie Larkin
 Yvette Mitchell som Conchita
 Jack Woods som Ben Crawly
 Duke R. Lee som Slim

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1919

Sheriffens Broder


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Malagasphena minor. Una ning gihulagway ni Kevan, D.K.M., Akbar ug A. Singh ni adtong 1964. Ang Malagasphena minor sakop sa kahenera nga Malagasphena, ug kabanay nga Pyrgomorphidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Madagascar

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Malagasphena
Insekto sa Madagaskar

Malagasphena minor


Kaliwatan sa alibangbang ang Pteroma pendula. Una ning gihulagway ni Joannis ni adtong 1929. Ang Pteroma pendula sakop sa kahenera nga Pteroma, ug kabanay nga Psychidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Pteroma

Pteroma pendula


Kahenera sa mga ito ang Gymnallabes. Ang Gymnallabes sakop sa kabanay nga Clariidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Gymnallabes

Gymnallabes


Memorijalni kompleks Šušnjar nalazi se u Sanskom Mostu i proglašen je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Izgrađen je kao spomenik poginulim tokom NDH u Sanskom Mostu i poginulim tokom Đurđevdanskog ustanka. Na Šušnjaru je ubijeno 5.500 osoba.

Memorijalni kompleks nalazi se na udaljenosti 1 km od Sanskog Mosta, na južnim padinama uzvišenja koje se zove Šušnjar, a u blizini starog pravoslavnog, katoličkog i jevrejskog groblja.

Pozadina

Spomenik podignut je na mjestu gdje su 1941. sahranjene prve žrtve fašističkog terora u Sanskom Mostu.

Pošto su ustaše 6. maja zabranile proslavu vjerskog praznika (Đurđevdan), došlo je do pobune srpskog stanovništva u selu Kijevu i ostalim naseljima oko Sanskog Mosta. Da bi ugušili pobunu, Nijemci su iz Prijedora prema ovoj teritoriji uputili jedinicu, koja je otvorila vatru iz dva topa u selu Čaplje. Zarobljeno je 27 pripadnika srpske nacionalnosti, koji su dovedeni u Sanski Most i strijeljani kod Mašinskog mosta. Tijela su povješana u gradskom parku i nakon tri dana su odvezena preko puta postojećeg pravoslavnog groblja na Šušnjaru, gdje su i sahranjena. Borba pobunjenih sanskih seljaka vođena od 6. do 8. maja 1941. protiv ustaša i njemačkih jedinica, bila je prva borba u okupiranoj Jugoslaviji. Nakon nekoliko mjeseci su tokom proslave Ilindana vlasti NDH uhapsili nekoliko hiljada etničkih Srba i Jevreja u Sanskom Mostu. Ove hiljade zarobljenika su potom odvedene na razna streljališta širom grada, a posebno kod Šušnjara, gdje su brutalno pogubljeni i bačeni u jame. Tačan broj pogubljenih se procjenjuje na 5.500 osoba.

U Sanskom Mostu su još prije ovog događaja svi Jevreji deportirani u koncentracijski logor Jasenovac gdje su i pobijeni.

Izgradnja kompleksa
Preliminarni planovi izgradnje memorijalnog kompleksa na streljalištu kod Sanskog Mosta za obilježavanje ovog masakra organizovani su krajem 1968. Tada je sazvana zvanična selekciona komisija koja je organizovala izgradnju ovog spomen-obilježja. Ovaj odbor činili su općinski funkcioneri kao i generali i funkcioneri SR Bosne koji su bili iz regije Sanskog Mosta. Ovaj odbor je prikupio sredstva za projekat uglavnom putem javnih dobrovoljnih donacija onih iz zajednice. Odbor je razmatrao tri konkretna istaknuta dizajnera za izradu spomenika, svi koji su imali različite ideje o tome kako bi spomenik trebao izgledati. Beogradski arhitekta Bogdan Bogdanović želio je da izgradi objekat sa temom "Vavilonska kula", ali je komisija za odabir projekta našla ovaj koncept neprihvatljivim. Poznati zagrebački kipar Vanja Radauš predložio je spomen-obilježje u obliku kosti, ali je i to odbijeno, jer se smatralo da bi moglo izazvati osjećaj ljutnje i mržnje prema Hrvatima općenito, pogotovo jer je spomen-obilježje zamišljeno kao mjesto ozdravljenja i pomirenja, a ne horora.

Projekat je na kraju dobio sarajevski arhitekta Petar Krstić, čija se glavna kompozicija, završena 1970, sastojala od aluminijumskog obeliska u obliku plamena, postavljenog u otvorenom popločanom dvorištu. Staze do kompleksa bile su obložene kamenim pločicama u znak sjećanja na žrtve ubijene i pogubljene u ustanku. Pored toga, oko spomenika su raspoređene dugačke betonske cijevi koje se ukrštaju, koje su služile kao sjedište za posjetitelje i kao učionica na otvorenom za učenike. Zvanična komemoracija na spomen obilježju održana je 2. augusta 1971, na 30. godišnjicu masakra na Ilindan 1941. Nakon zvaničnog otvaranja spomenika 1971, na ovom mjestu je svake godine 2. augusta, tokom komemorativnih svečanosti pored spomenika organizovan niz godišnjih čitanja poezije pod nazivom "Šušnjarski književni festival".

Sadašnje stanje kompleksa
Nakon raspada Jugoslavije spomen-kompleks je sve više propadao i bio zapušten. Međutim, tokom rata u BiH 1992. grupa Srba podigla je veliki betonski križ u memorijalnom kompleksu. Za dio pripadnika muslimanske zajednice u Sanskom Mostu ova dogradnja spomenika i dalje je sporna, posebno jer je prethodno s tog mjesta uklonjena spomen-ploča s imenima muslimanskih partizana. Ukupno je uklonjeno oko 20-30 kamenih ploča u znak sjećanja na partizanske vojnike ubijene i pogubljene u pobuni, a ostale su samo ploče s oznakama židovskih i srpskih civila. Međutim, mnoge ploče u čast žrtvama srpske nacionalnosti također su oskrnavljene na tom mjestu. Osim toga, ukradena je i velika spomen ploča na ulazu. Iako je spomenik bosanskohercegivačka vlada zasštitila kao nacionalni spomenik, još uvijek je u lošem stanju i bila bi potrebna značajna konzervacija i rehabilitacija kako bi se vratio u stanje u kojem je bio. Šušnjarski književni fetival se više ne održava u Memorijalnom kompleksu Šušnjar, već u obližnjem mjestu Oštra Luka u Republici Srpskoj.

Opis
Memorijalni kompleks Šušnjar sastoji se od ulaznog dijela, spomen-parka sa humkama i stazama i uzdignutog centralnog prostora sa obeliskom.  Cijeli prostor je ograđen i na rubnim krajevima kompleksa je posađeno drveće.

Kod ulaza je i betonski kubus dimenzija 1,50 x 1,50 m, obložen pločama od crnog granita debljine 4 cm,  na kome su se sa gornje strane nalazili podaci o spomen-obilježlju kao i podaci o antifašističkoj borbi stanovništva općine Sanski Most.

Spomen-park se sastoji od humki – grobnica u vidu zatravnjenih brežuljaka visine oko 1,5 m i staza sa obostrano poredanim betonskim pločama na kojima su postavljene aluminijske pločice sa imenima žrtava i poginulih boraca NOR-a.

Centralni elemenat spomen-kompleksa predstavlja obelisk čija je nosiva kontrukcija izrađena od čeličnih nosača, dok je obloga urađena od tankih aluminijskih ploča. Visina obeliska je 15 m,  nepravilnih oblika, i simbolizira život kao i stradanje naroda ovih prostora.

Reference

Vanjski linkovi

Nacionalni spomenici u Sanskom Mostu
Spomenici narodnooslobodilačke borbe u Bosni i Hercegovini

Memorijalni kompleks Šušnjar


Wings of Fire er en Fantasy-bogserie skrevet af forfatteren Tui T. Sutherland og udgivet af Scholastic Corporation.

Serien består på nuværende tidspunkt af tre ark, som omhandler unge drager, der opfylder profetier i en fantasy-verden. Hvert fuldendt ark består af fem bøger.

Wings of Fire har en særskilt serie, der viger bort fra hovedserien, kaldet  Wings of Fire: Legends, som omhandler vigtige historiske begivenheder, der anfægter hovedserien. Der findes en anden underserie kaldet Winglets, som omhandler bikarakterer.

Kontekst og univers
Wings of Fire-universet omhandler drager, der lever på det fiktive kontinent Pyrrhia. Dragerne er opdelt i syv forskellige grupper kendt som stammer, hver m ed sin egen, fysisk unikke forskelle og territorier: SandWings bor i ørkenen, MudWings bor i en sump, SkyWings i bjergende, Seawings i havet, IceWings i tundraen, RainWings i regnskoven, og NightWings, som fra og med det tredje ark bor i junglen sammen med RainWings'ne.

Dragearter
SandWings

Bleggyldne eller hvide drager, hvis skæl har farve som ørkensandet. De har kløvede tunger, og for enden af halen sidder en giftbrod, præcis som på en skorpion. De kan overleve længe uden vand, forgifte modstandere, kamuflere sig ved at begrave sig i sandet og spy ild.

MudWings

Brune drager med storre, flade hoveder, hvor næseborene er oven på snuden—nogle gange gyldne eller ravfarvede buge—som har tykke, pansrede skæl. De er som regel ganske stærke, kan holde vejret i op til en time, falde i ét med mudderpøle og spy ild så fremt, at de er varme nok.

SkyWings

Rødgyldne eller orange drager med enorme vingefang. De kan spy ild og er stærke krigere og flyvere.

SeaWings

Blå, grønne eller akvamarine drager med svømmehud mellem kløerne, gælder på halsen, og selvlysende striber, der går fra snuden, over bugen og ned langs halen. De kan trække vejret undet vand, se i mørke, forårsage stærke bølger med deres haler, og er stærke svømmere.

IceWings

Sølvfarvede eller blegblå drager med riftede klør til at holde fast i isen med, kløvede, blå tunger og haler der for enden er på tykkelse med en pisk. De tives i miljøer, som kommer en god del under fryspunktet, påvirkes ikke af skarpt lys og har fryseånde.

RainWings

Drager, hvis farve konstant fluktuerer—typisk farverige som paradisfugle—med præhensile haler. De kan kamuflere sig ind i enhver baggrund ved at skifte farve, og de bruger deres haler til at klatre med.

NightWings

Lillasorte drager med sølv skæl sprædt over undersiden af deres vinger, så de kan falde i ét med stjernehimlen, og kløvede tunger. De kan forsvinde i skyggerne, læse tanker, forudse fremtiden og spy ild.

Profeti

Bøger

Hovedserien

Andre bøger

Adaptationer

Grafiske romaner
Den første grafiske roman, The Dragonet Prophecy, som er en adaptation af det første bind, blev annonceret i 2012, men blev ikke udgivet indtil den 2. januar 2018. Det efterfølgende bind, The Lost Heir, blev udgivet den 26. februar 2019. Det tredje bind, The Hidden Kingdom, blev udgivet den 15. oktober 2019. Det fjerde bind, The Dark Secret, blev udgivet den 26. december 2020. A graphic novel for The Brightest Night has been confirmed to be in progress.

Animationsserie
Den 20. april 2021, annoncerede Netflix, at en animeret Wings of Fire-serie er i produktion hos Warner Bros. Animation og Array Productions.

Referencer

Eksterne henvisninger

Romanserier

Wings of Fire


Farnese har flere betydninger:

 Farnese (by) − en by i regionen Lazio i Italien
 Huset Farnese − en italiensk adels- og fyrsteslægt

Farnese


Svaki tim na FIFA Svjetskom klupskom prvenstvu 2005. mogao je prijaviti najviše 23 nogometaša za učešće na turniru (od kojih su tri morala biti golmani). Turnir je igran u Japanu od 11. do 18. decembra 2005. godine.

Al-Ahly
Trener:  Manuel José de Jesus

Ittihad
Trener:  Anghel Iordanescu

*
*

*

 Pedrinho, Marcao i Lima nisu mogli igrati na FIFA Svjetskom klupskom prvenstvu 2005, jer ih je Ittihad prijavio nakon isteka vremena za prijave.

Deportivo Saprissa
Trener:  Hernan Medford

Liverpool
Trener:  Rafael Benítez

São Paulo
Trener:  Paulo Autuori

Sydney
Trener:  Pierre Littbarski

Reference

Vanjski linkovi
 FIFA Svjetsko klupsko prvenstvo 2005.  na FIFA.com

FIFA Svjetsko klupsko prvenstvo 2005.
2005

Igrači FIFA Svjetskog klupskog prvenstva 2005.


Siétamo (em : Sietemo) é um município da Espanha, na província de Huesca, comunidade autónoma de Aragão. Tem  de área e em  tinha  habitantes (). Pertence à comarca de Hoya de Huesca, e limita com os municípios de Alcalá del Obispo, Loporzano, Ibieca e Angüés.

Municípios de Huesca (província)
Municípios por nome de Aragão
Municípios da Espanha por nome
Localidades de Huesca (província)
Localidades de Aragão
Localidades da Espanha

Siétamo


Zbigniew Ludwik Ernst (ur. 1905, zm. 1975 w Guildford, Surrey, Wielka Brytania) – polski chemik, wykładowca na University od Surrey.

Życiorys
Studiował na Wydziale Chemicznym Uniwersytetu Poznańskiego, w 1935 uzyskał tytuł magistra filozofii w zakresie chemii. Równocześnie od 1934 prowadził wykłady, w 1938 przedstawił pracę doktorską. Podczas II wojny światowej został aresztowany i uwięziony w Oflagu VII A Murnau. Po zakończeniu działań wojennych podjął decyzję o emigracji do Wielkiej Brytanii. Od 1948 był asystentem profesora i kierownikiem Departamentu Inżynierii Chemicznej w Polish University College, od 1953 był wykładowcą, a od 1958 starszym wykładowcą chemii fizycznej w Battersea College of Technology. W 1964 został wykładowcą chemii fizycznej na Wydziale Chemii University of Surrey.

Pozostawił dorobek w postaci dwunastu prac naukowych z dziedziny chemii, które podpisał wspólnie ze współpracownikami na łamach Biuletynu Towarzystwa Przyjaciół Nauki w Poznaniu. Publikował również w "Transactions of Faraday Society" i w czasopismach niemieckich.

Przypisy

Absolwenci Wydziału Chemii Uniwersytetu im. Adama Mickiewicza w Poznaniu
Członkowie Polskiego Towarzystwa Naukowego na Obczyźnie
Jeńcy Oflagu VII A Murnau
Polscy chemicy
Urodzeni w 1905
Wykładowcy Wydziału Chemii Uniwersytetu im. Adama Mickiewicza w Poznaniu
Wykładowcy uczelni w Wielkiej Brytanii
Zmarli w 1975

Zbigniew Ludwik Ernst


As eleições municipais no Recife em 1985 ocorreram em 15 de novembro, como parte das eleições em 201 municípios nos 23 estados brasileiros e nos territórios federais do Amapá e Roraima. Foi a primeira eleição da Nova República e nela foram vencedores o prefeito Jarbas Vasconcelos e o vice-prefeito José Carlos Melo, na primeira vez onde os recifenses escolheram seu prefeito pelo voto direto desde Pelópidas da Silveira em 1963.

Nascido em Vicência, Jarbas Vasconcelos trabalhou como assessor jurídico na Assembleia Legislativa de Pernambuco antes de formar-se advogado pela Universidade Católica de Pernambuco em 1968. Professor da Faculdade de Direito de Caruaru, tornou-se secretário-geral do diretório estadual do MDB, elegendo-se deputado estadual em 1970 e deputado federal em 1974. Candidato mais votado na eleição para senador em 1978, perdeu a eleição porque a soma das sublegendas da ARENA superou a votação oposicionista, elegendo Nilo Coelho e fazendo de Cid Sampaio o primeiro suplente. Restaurado o pluripartidarismo em 1980, ingressou no PMDB em 1980, elegendo-se deputado estadual em 1982. Enquanto parlamentar, votou a favor da Emenda Dante de Oliveira em 1984, mas ausentou-se da eleição indireta que consagrou Tancredo Neves como presidente da República no Colégio Eleitoral em 1985. Neste mesmo ano perdeu a convenção do PMDB que indicou o candidato ao Palácio Capibaribe, entretanto elegeu-se prefeito do Recife pelo PSB, regressando ao seu antigo partido logo depois.

Resultado da eleição para prefeito
Foram apurados 426.012 votos nominais (94,31%), 5.982 votos em branco (1,32%) e 19.732 votos nulos (4,37%), resultando no comparecimento de 451.726 eleitores.

Eleições no Recife
Eleições municipais no Brasil
Recife/PE

Eleições municipais no Recife em 1985


Ang Achah ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Achah (dalog), Faryab Province,
 Achah (bukid), Wilāyat-e Ghōr,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Achah


Cyril Francois Roger Abiteboul, mais conhecido como Cyril Abiteboul (Paris, 14 de outubro de 1977), é um engenheiro e gerente de automobilismo francês que foi chefe de equipe da Caterham na Fórmula 1 de 2013 a 2014, e diretor geral da equipe Renault de 2016 a 2020.

Carreira
Abiteboul foi educado no Lycée Carnot e Lycée Chaptal escolas secundárias de Paris, e passou a estudar engenharia aeronáutica em Grenoble INP.

Depois de se formar no Institut National Polytechnique de Grenoble, ingressou na Renault em 2001, onde ocupou vários cargos na sede da empresa na França e na equipe de Fórmula 1 em Enstone. Em 2007, Abiteboul foi nomeado diretor de desenvolvimento da Renault F1 Team para cuidar de questões comerciais, parcerias e aquisição de patrocinadores. Com ele se tornando diretor executivo em 2010, antes de voltar para Viry-Châtillon em 2011, quando a Renault centralizou suas atividades na Fórmula 1 em torno do fornecimento de motores. Como diretor executivo adjunto, Abiteboul supervisionou todas as relações contratuais, atividades de marketing e comunicação com equipes parceiras e criando uma plataforma para a Renault, que havia se restabelecido em sua nova função.

Após ser anunciado em setembro de 2012, ele assumiu o cargo de chefe de equipe da Caterham F1 Team em janeiro de 2013, equipe de Fórmula 1 que usava motores Renault. Ele retornou para a Renault em setembro de 2014 para se tornar diretor executivo da Renault Sport F1 e liderou com sucesso a análise de readquirir e restabelecer uma equipe de fábrica para a Renault dar continuidade a sua longa tradição na Fórmula 1 a partir da temporada de . Com Abiteboul assumindo o cargo de diretor geral da equipe de Fórmula 1 da Renault.

Em 4 de setembro de 2020, a Renault anunciou uma reestruturação de sua organização. Com isso, Abiteboul assumiria também o comando da Alpine, uma fabricante de carros esportivos e de corrida de propriedade do grupo Renault. Mas ele manteria seu cargo na equipe de Fórmula 1 da Renault. No entanto, em 11 de janeiro de 2021, a Renault anunciou a saída de Abiteboul da montadora com efeito imediato e, que Laurent Rossi assumiria o cargo de diretor executivo da Alpine.

No início de maio de 2021, foi anunciado que Abiteboul havia sido contratado pela empresa de engenharia de esportes motorizados Mecachrome como seu consultor de esportes motorizados. A empresa francesa, que atualmente fornece motores para os campeonatos de Fórmula 2 e Fórmula 3 da FIA, tem como um dos seus principais clientes a própria Renault, que é responsável pelas unidades de potência da equipe Alpine na Fórmula 1.

Em janeiro de 2023, Abiteboul ingressou na Hyundai Motorsport como chefe de equipe. Ele substitui Julien Moncet, que foi realocado para uma nova função.

Engenheiros automotivos da França
Agentes desportivos
Pessoas da Fórmula 1
Naturais de Paris

Cyril Abiteboul


is a Japanese speed skater. She competed at the 1998, 2002 and the 2006 Winter Olympics.

References

External links

1975 births
Living people
Japanese female speed skaters
Olympic speed skaters for Japan
Speed skaters at the 1998 Winter Olympics
Speed skaters at the 2002 Winter Olympics
Speed skaters at the 2006 Winter Olympics
Speed skaters from Hokkaido
Speed skaters at the 2003 Asian Winter Games
20th-century Japanese women
21st-century Japanese women

Nami Nemoto


Biografia

Isabella era la seconda figlia di Filippo il Bello, e di sua moglie, Giovanna di Castiglia.

Matrimonio
La sua fortuna, i suoi diritti di successione e le sue connessioni la resero una preziosa pedina nel mercato del matrimonio reale. Il re di Danimarca aveva inizialmente intenzione di sposare la sorella maggiore Eleonora, ma gli Asburgo consideravano Eleonora troppo preziosa per il trono di Danimarca, pertanto, Isabella è stata scelta per il re danese.

Isabella sposò, appena tredicenne, Cristiano II di Danimarca per procura il 11 luglio 1514. Isabella assecondò le ambizioni politiche degli Asburgo verso i paesi nordici. Un anno dopo il matrimonio, l'arcivescovo di Nidaros è stato inviato per accompagnarla a Copenaghen. Il matrimonio fu ratificato il 12 agosto 1515.

Regina
Incoronata regina di Danimarca con il nome di Elisabetta ebbe, all'inizio, un rapporto poco sereno con Cristiano sia per la diversità della lingua e degli usi sia per la continuazione della relazione, ora adulterina, del marito con la sua amante Dyveke Sigbritsdatter. Anche la madre di Dyveke, Sigbrit Willoms, fu influente a corte e Isabella ebbe meno influenza di entrambe. La tempestiva quanto opportuna morte di Dyveke, nel 1517, forse per un complotto istigato dall'imperatore Massimiliano I, nonno di Isabella, risolse ogni problema coniugale. L'avvelenamento sarebbe avvenuto con il coinvolgimento di un nobile, Torben Oxe, che, nonostante la sua colpevolezza non fosse stata provata, fu condannato a morte.

Perdita della corona
Nel 1523 gli svedesi si ribellarono contro Cristiano II sotto la guida di Gustavo Vasa che si proclamò re e nel marzo dello stesso anno una sollevazione di nobili danesi pose sul trono di Danimarca suo zio, il duca Federico. Il 13 aprile, considerata perduta la propria causa e avendo capitolato, Cristiano II abbandonò, con la famiglia, la Danimarca per andare, con la nave El León, nei Paesi Bassi ospiti di Margherita d'Asburgo.

Prima della partenza il nuovo re di Danimarca Federico scrisse a Isabella, con la cui famiglia imperiale voleva rimanere in buoni rapporti, una lettera in tedesco, la lingua di Isabella, offrendole di restare in Danimarca sotto la sua protezione e con una ricca pensione. Isabella gli rispose, con una toccante lettera in latino,

Ella dimostrò con la sua decisione la propria lealtà e fedeltà al marito.

Isabella non sarebbe più tornata in Danimarca: la sua salute, già precaria, peggiorò rapidamente. Morì il 19 gennaio 1526 a Zwijnaarde, nei pressi di Gand, all'età di soli venticinque anni.

Discendenza

Isabella e Cristiano ebbero sei figli:

 Cristiano (1516 - 1516);
 Giovanni 21 settembre 1518 - 2 luglio 1531);
 Massimiliano (4 luglio 1519 - 1519);
 Filippo (4 luglio 1519 - 1520);
 Dorotea (10 novembre 1520 - 20 settembre 1580), sposò Federico II, elettore palatino;
 Cristina (novembre 1521 - 10 dicembre 1590), sposò, il 4 maggio 1534, Francesco II Sforza, duca di Milano, e dopo essere rimasta vedova, sposò, il 10 luglio 1541, Francesco I duca di Lorena.

Ascendenza

Bibliografia
 Elliott H. J. - La Spagna imperiale. 1469-1716 - Bologna, Il Mulino, 1992. ISBN 88-15-01499-3.
 Thea Leitner - Habsburgs goldene Bräute.
 Martyn Rady. Carlo V e il suo tempo. Bologna, Il mulino, 1997. ISBN 88-15-06068-5.

Voci correlate
 Giovanna di Castiglia
 Filippo I di Castiglia
 Cristiano II di Danimarca
 Dyveke Sigbritsdatter
 Federico I di Danimarca

Altri progetti

Isabella
Coniugi dei re di Svezia
Coniugi dei re di Norvegia
Coniugi dei re di Danimarca

Isabella d'Asburgo


Kaliwatan sa insekto ang Cymatopsocus opalinus. Una ning gihulagway ni Günther Enderlein ni adtong 1903. Ang Cymatopsocus opalinus sakop sa kahenera nga Cymatopsocus, ug kabanay nga Amphientomidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Malaysiya
 Singgapura

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Malaysiya
Cymatopsocus
Insekto sa Singapur

Cymatopsocus opalinus


An Aplocheilichthys lualabaensis in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Max Poll hadton 1938. An Aplocheilichthys lualabaensis in nahilalakip ha genus nga Aplocheilichthys, ngan familia nga Poeciliidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aplocheilichthys

Aplocheilichthys lualabaensis


An Omophoena kruesleri in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Francis Polkinghorne Pascoe hadton 1864. An Omophoena kruesleri in nahilalakip ha genus nga Omophoena, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Omophoena

Omophoena kruesleri


Trịnh Xá là một xã thuộc thành phố Phủ Lý, tỉnh Hà Nam, Việt Nam.

Địa lý
Xã Trịnh Xá có diện tích 6,04 km², dân số năm 1999 là 5.476 người, mật độ dân số đạt 907 người/km².

Lịch sử
Dưới thời Lê vào khoảng năm 1624, Thượng thư Nguyễn Khải đã cho chuyển thủ phủ Trấn Sơn Nam từ thôn Tường Lân (xã Trác Văn), huyện Duy Tiên, phủ Lý Nhân đến đóng ở thôn Châu Cầu thuộc Tổng Phù Đạm, huyện Kim Bảng, phủ Lỵ Nhân, Trấn Sơn Nam Thượng.

Đến năm 1832, vua Minh Mạng quyết định bỏ đơn vị trấn thành lập đơn vị hành chính tỉnh, phủ Lỵ Nhân được đổi là phủ Lý Nhân thuộc tỉnh Hà Nội.

Đến tháng 10 năm 1890 (đời vua Thành Thái năm thứ 2), tỉnh Hà Nam được thành lập trên cơ sở phủ Lý Nhân của tỉnh Hà Nội, tỉnh lỵ đặt tại thôn Châu Cầu, huyện Kim Bảng (sau được chuyển thành thị xã Hà Nam).

Cùng với nghề làm trống Đọi Tam, dệt lụa Nha Xá…, nghề mộc làng Bùi (Trịnh Xá, TP. Phủ Lý, Hà Nam) là 1 trong số 24 nghề truyền thống lâu đời của tỉnh Hà Nam. Được biết, nghề mộc làng Bùi đã có từ thời xa xưa. Những sản phẩm làm từ gỗ của họ được các vua chúa triều Nguyễn yêu thích. Tiếng tăm làng nghề bay xa khắp Bắc - Trung - Nam. Không phải chỉ bây giờ mà từ những thế hệ trước, người làng Bùi đã ra Hà Nội từ rất lâu để kiếm sống bằng nghề thợ mộc.

Ở Hà Nội từ thời Pháp thuộc, cách đây gần trăm năm trước đã có những khu phố chuyên tập trung những người thợ mộc lành nghề đến từ làng Bùi; ví dụ như: phố Nguyễn Đình Chiểu, phố Hàng Da - Hàng Điếu (quanh khu vực chợ Hàng Da), chợ Cửa Nam, phố Quốc Tử Giám - Hàng Bột,...

Hành chính
Xã Trịnh Xá được chia thành 8 làng: Bùi, An Thư, Hoàng (Vàng), Thượng, Tràng, Nguyễn, Đôn Trung, Đôn Vượt.

Chú thích

Tham khảo

Trịnh Xá


Kaliwatan sa insekto ang Leeuwenia diospyri. Una ning gihulagway ni Laurence A. Mound ni adtong 2004. Ang Leeuwenia diospyri sakop sa kahenera nga Leeuwenia, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 State of New South Wales

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa State of New South Wales
Leeuwenia

Leeuwenia diospyri


La strada statale 439 Sarzanese Valdera (SS 439), dal 2001 al 2018 strada regionale 439 Sarzanese Valdera (SRT 439), è una strada statale italiana che da Pietrasanta porta a Follonica attraverso la città di Lucca, le Colline pisane e le Colline Metallifere. Il nome della strada non va, quindi, equivocato con quello della città di Sarzana.

Percorso
Da Pietrasanta, capoluogo della Versilia storica, l'arteria raggiunge Lucca attraverso il valico del Monte Quiesa.

Per un'estesa di circa 7 chilometri questo tratto di strada ospitò i binari della linea tranviaria Lucca-Maggiano. Questa, a scartamento metrico ed elettrificata in tensione continua a 850 V, si immetteva sulla via Sarzanese all'altezza di porta Sant'Anna, percorrendola fino all'inizio dell'abitato di Maggiano. Inaugurata nel 1911 nel tratto da Lucca a Ponte San Pietro e nel 1912 per il restante fino al capolinea, la tranvia fu soppressa nel 1938.

Lasciata Lucca, la strada prosegue verso Pontedera con un percorso prossimo a quello della cessata ferrovia Lucca-Pontedera. Da Pontedera risale la Valdera e scende poi a Saline di Volterra, dove incrocia la strada statale 68 di Val Cecina. Superato l'abitato di Saline di Volterra la strada, con dislivelli di pendenza, si dirige verso sud, attraversando il paese di Pomarance. Quindi, si inoltra nell'area geotermica di Larderello, conosciuta per la presenza dei soffioni boraciferi, che alimentano le centrali geotermoelettriche, e delle torri di raffreddamento, che rilasciano il vapore nell'atmosfera.

Risalita la valle del torrente Póssera, e attraversato il paese di Montecerboli, la 439 raggiunge Castelnuovo di Val di Cecina, da dove si dirige verso la provincia di Grosseto e l'alta Maremma in un paesaggio boschivo e solitario. L'ultimo tratto nella provincia di Pisa è stato oggetto di lavori di rettifica e miglioramento compiuti negli anni settanta. Si presenta, perciò, privo di particolari dislivelli e con una carreggiata di dimensioni più ampie.

La strada entra quindi nella Maremma grossetana, continuando la discesa verso la pianura; lascia a destra una diramazione per Monterotondo Marittimo e Suvereto (SS 398) e a sinistra una per Montieri e Colle di Val d'Elsa. Il tratto in questione, dal confine di provincia fino al termine della discesa, per circa 15 km, è stato asfaltato solo a metà degli anni sessanta, essendo prima in macadam e parzialmente sterrato.

Con una serie di rettilinei nel bosco, la 439 arriva prima al borgo minerario di Niccioleta e successivamente in località Pian dei Mucini, dove riceve sulla sinistra la ex strada statale 441 Massetana proveniente da Siena e dall'abbazia di San Galgano. Dopo avere aggirato dal basso, con una moderna variante, la cittadina di Massa Marittima si dirige verso Follonica, terminando alle porte della città presso il quartiere Rondelli, dove incrocia su una rotatoria la ex strada statale 1 Via Aurelia (ora SP 152).

Nel tratto conclusivo, da Pian dei Mucini a Rondelli, sono in corso opere di rettifica e ammodernamento. La nuova sede stradale, più larga e rettilinea di quella vecchia, evita l'attraversamento di tutti i centri abitati tra i quali, oltre a Massa Marittima, quelli di Ghirlanda e  Valpiana.

Nelle adiacenze di quest'ultimo tratto, che veniva intersecato con alcuni passaggi a livello, dal 1902 al 1944 era presente il binario della ferrovia Massa Marittima-Follonica, un'infrastruttura nata quale ferrovia mineraria. Interrotta per cause belliche, la ferrovia non fu più ricostruita e in sua vece funziona l'autoservizio che percorre la 439.

Gestione
In seguito al decreto legislativo n. 112 del 1998, dal 2001 e fino al 2018 la gestione è passata dall'ANAS alla Regione Toscana che ha poi devoluto le competenze alla Provincia di Lucca, alla Provincia di Pisa e alla Provincia di Grosseto per le tratte territorialmente competenti.

Con il Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri del 20 febbraio 2018 la gestione è passata nuovamente ad ANAS.

Strada statale 439 dir Sarzanese Valdera

La strada statale 439 dir Sarzanese Valdera (SS 439 dir) nota anche come Diramazione per Volterra, dal 2001 al 2018 strada regionale 439 dir Sarzanese Valdera (SRT 439 dir), è una strada regionale italiana.

Rappresenta una diramazione dall'itinerario della SS 439 che ha inizio all'altezza di Lajatico e, dopo aver attraversato il torrente Ragone, scorre vicino al fiume Era terminando il proprio percorso sulla strada statale 68 di Val Cecina, nei pressi di Volterra.

In seguito al decreto legislativo n. 112 del 1998, dal 2001 al 2018 la gestione è passata dall'ANAS alla Regione Toscana che ha poi devoluto le competenze alla Provincia di Pisa.

Con il Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri del 20 febbraio 2018 la gestione è passata nuovamente ad ANAS.

Note

Altri progetti

 439
 439
 439

Strada statale 439 Sarzanese Valdera


Bryan Fuller (Lewiston, 27 de julho de 1969) é um roteirista e produtor de televisão americano, responsável por criar um número de séries de televisão aclamadas pela crítica em diferentes emissoras, incluindo Dead Like Me, Wonderfalls, Pushing Daisies, Hannibal, e American Gods.

Ele também é conhecido por seu trabalho em várias séries de Star Trek, tendo trabalhado proeminente em Star Trek: Voyager, escrito alguns episódios para Star Trek: Deep Space Nine, e sendo criador de Star Trek: Discovery, além de ter sido roteirista e produtor na série Heroes e no telefilme Carrie, de 2002.

Em 10 de outubro de 2017, Fuller foi confirmado como showrunner no reboot desenvolvido pela Apple da premiada série de Steven Spielberg, Amazing Stories, exibida entre 1985 e 1987 na NBC. Porém, no dia 7 de fevereiro de 2018 foi relatado que Fuller abandonou o comando do reboot por diferenças criativas. No dia 11 de janeiro de 2018 foi confirmado que Fuller está envolvido na adaptação televisiva das Crônicas Vampirescas, trabalhando ao lado de Anne Rice e seu filho, Christopher Rice na criação da série.

Fuller é abertamente gay, abordando recorrentemente personagens LGBT em suas séries, assim como também sendo um contribuidor para a representatividade e diversidade.

Roteiristas dos Estados Unidos

Bryan Fuller


Feliciano de Sousa e Meneses (? - ?, Belém) foi um administrador colonial português que governou o Grão-Pará de 17 de abril de 1638 a novembro de 1638. Foi também um capitão-mor.

Governadores do Pará (Colônia)

Feliciano de Sousa e Meneses


Kaliwatan sa insekto ang Sialis luohanbaensis. Una ning gihulagway ni X.-y. Liu et al. ni adtong 2011. Ang Sialis luohanbaensis sakop sa kahenera nga Sialis, ug kabanay nga Sialidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Sialis

Sialis luohanbaensis


An Hypsioma steinbachi in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Dillon hadton 1945. An Hypsioma steinbachi in nahilalakip ha genus nga Hypsioma, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hypsioma

Hypsioma steinbachi


Die kortverhaal van die Grieke en Romeine I en II is twee bundels vertalings (dikwels met toeligting) deur T.J. Haarhoff, wat in 1935 uitgegee is.

Die twee boeke vorm die laaste deel van 'n reeks kortverhaalbundels onder redaksie van Gerrit Dekker, wat ook die Moderne Hollandse, Skandinawiese, Afrikaanse, Engelse, Nieu-Hebreeuse en Franse kortverhale insluit.

Van hierdie vertalings is die eerste gepubliseerde pogings wat aangewend is om uit Latyn en Oudgrieks in Afrikaans te vertaal, en dit lank voordat 'n volledige vertaling van Herodotus se geskiedenisbeskrywing byvoorbeeld eers in 1994 gepubliseer is (bloot omdat Van Rensburg se vertaling sedert 1971 geen gewillige uitgewer kon vind nie).

Ander, soos in die geval van die Aeneïs deur Vergilius, het Haarhoff reeds enkele versvertalings gemaak in sy Tria Corda (1931), wel fragmentaries, terwyl hy in hierdie twee bundels prosavertalings lewer, wat meer verklarend is, maar wat tog vergelyk kan word met die vertalings en woordgebruik van T.J. Benade (1975, Die Aeneïs) en N.A. Blanckenberg (1975, Van wapens en 'n man) wat eers later sou verskyn het.

Die taalgebruik neig wel formeel (byna ooreenkomstig die 1933-Bybeltaal), en waar nodig is argaïsmes en neerlandismes gebruik vir effek.

Die skrywer koester in die inleiding die hoop, ofskoon dit enigsins 'n floue hoop is, dat die menslikheid van hierdie verhale iets mag bydra tot die verstaan van die "humanitas" van die antieke wêreld, tot die bestryding van die populêre begrip van "klassicisme", en tot die vermindering van die bittere vooroordeel wat daar in Suid-Afrika bestaan het teen die Griekse en die Romeinse beskawings in die 1920's en 1930's. Vergelyk sy ander boek, Die Klassieke in Suid-Afrika, maar ook C.M. van den Heever se Die Afrikaanse gedagte, by name die hoofstuk:
Waarde van die Klassieke

Deel I

1. Die kortverhaal in die epos
a. Odysseus vertel. (Homerus, Odyssee IX)
b. Hoe Troje geval het. (Vergilius, Aenëis II)
2. Die epyllion of klein-epos
a. Die Veldmuisie. (Horatius, Sermones II, 6, 80)
b. Die Storie van Orpheus en Eurydice (Vergilius, Georgica IV, 453-527)
c. Hoe Herakles die Leeu gedood het. (Theokritos XXV)
d. Hero en Leandros (Musaeus)
3. Die kortverhaal as spookstorie
a. Inleidende Oorsig
b. Die Muskiet (Vergilius: Culex)
c. Plinius vertel (Plinius, Briewe VII, 27)
d. Die Bruid van Amphipolis (Phlegon van Tralles)
e. Die Storie van Thrasyllus (Apuleius, Metamorphoses VIII, I)
4. Die kortverhaal as fabel
a. O, die liewe Dokters! (Phaedrus I, 14)
b. Politieke Veranderinge en die Volk. (Phaed. I, 16)
c. Skielike Goedhartigheid (Phaed. I, 23)
d. Die Man altyd die Prooi (Phaed. II, 2)
e. Vryheid is maar soet (Phaed. III, 7)
f. Ken uself (Phaed. III, 8.)
g. Hy soek 'n Mens (Phaed. III, 19.)
h. Wraaksug betaal nie (Phaed. IV, 4.)
i. Om onsself te sien... (Phaed. IV, 10)
j. Kultuur-skreeuers: ridiculus mus (Phaed. IV, 23)
k. Simonides (Phaed. IV, 22)
l. Nog iets omtrent Simonides (Phaed. IV, 25)
m. Die Here Critici (Phaed. V, 5)
5. Die kortverhaal in die retoriek
   Die Eenvoudige Boer (Dio Chrysostomos van Prusa, 7de Rede)

Deel II

1. Die kortverhaal in die mitologie
a. Scylla en Minos (Ovidius, Metamorphoses VIII, 1 vgg.)
b. Engele onverwags: Baucis en Philémon (Ov., Met. VIII, 616 vgg.)
c. Atalanta (Ov., Met. X, 638 vgg.)
d. Proserpina (Ov., Met. V, 384 vgg.)
e. Phaeton (Ov., Met. XI, 100 vgg.)
f. Midas (Ov., Met. XI, 100 vgg.)
2. Die kortverhaal in die geskiedenis
a. Die Vindingryke Dief (Herodotus II, 121)
b. Kroisos en Solon (Herod. I, 29 vgg. en 86)
c. Die Vryers van Agariste (Herod. VI, 125-130)
d. Toe die Babetjie geglimlag het (Herod. V, 92)
e. Die Groot Trek van die Tien Duisend (Xenophon, Anabasis II, 5 en IV, 7)
f. Voortrekker-Romeine (Livius II, 10; II, 12; V, 39 en 47)
g. Sophonisba (Livius XXX, 12)
3. Die kortverhaal in die filosofie
a. Die Gelykenis van die Skadu-skimme (Plato, Die Staat VII, begin)
b. Er, die Seun van Armenios (Plato, Die Staat X, 614 B)
c. Atlantis (Plato, Timaios)
d. Gyges (Cicero, De Officiis III, 9)
4. Die kortverhaal as geestige anekdote
5. Die kortverhaal as satire
  'n Waar Verhaal (Lucianus, Vera Historia - uittreksels)
6. Die kortverhaal in die roman
a. Die Tafel van die Ryk Man (Petronius, Satyricon 31)
b. Die Weerwolf (Petron., Sat. 61)
c. Psyche en Cupido (Apuleius, Metamorphoses IV-VI)

Verwysings

Afrikaans
Latyn


An Eutropiichthys murius in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Hamilton hadton 1822. An Eutropiichthys murius in nahilalakip ha genus nga Eutropiichthys, ngan familia nga Schilbeidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eutropiichthys

Eutropiichthys murius


An Phyllocnema petalophora in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Leon Fairmaire hadton 1884. An Phyllocnema petalophora in nahilalakip ha genus nga Phyllocnema, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Phyllocnema

Phyllocnema petalophora


An Venefica tentaculata in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Garman hadton 1899. An Venefica tentaculata in nahilalakip ha genus nga Venefica, ngan familia nga Nettastomatidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Venefica

Venefica tentaculata


La prima battaglia di Herdonia fu combattuta nel 212 a.C., durante la seconda guerra punica, tra l'esercito cartaginese di Annibale e l'esercito romano guidato dal pretore Gneo Fulvio Flacco a Herdonia, moderna Ordona (Foggia): l'esercito romano fu completamente annientato cancellandone la presenza in Apulia per diverso tempo.

Contesto storico

Dopo la schiacciante vittoria a Canne (216 a.C.), Annibale raggiunse i primi importanti risultati politico-strategici. Alcuni centri cominciarono ad abbandonare i Romani, come Campani, Atellani, Calatini, parte dell'Apulia, i Sanniti (ad esclusione dei Pentri), tutti i Bruzi, i Lucani, gli Uzentini e quasi tutto il litorale greco, i Tarentini, quelli di Metaponto, di Crotone, di Locri e tutti i Galli cisalpini, e poi Compsa, insieme agli Irpini. Annibale, con il grosso dell'esercito, si diresse in Campania dove riuscì ad ottenere dopo una serie di trattative la defezione di Capua che a quell'epoca era ancora, per importanza, la seconda città della penisola, dopo Roma.

Casus belli
Dopo anni di scontri nell'Italia meridionale, i consoli romani dell'anno 212 a.C., Q.Fulvio Flacco e Appio Claudio Pulcro, per tener lontano Annibale da Capua, decisero di separarsi. Fulvio si diresse nel territorio cumano, mentre Claudio in Lucania. Il condottiero cartaginese, incerto inizialmente sul da farsi, decise di inseguire Appio Claudio, che a sua volta portò in giro il nemico come volle, per poi fare ritorno a Capua una seconda volta. Durante la marcia, i Cartaginesi ebbero l'occasione di affrontare un nuovo combattimento a loro favorevole, dove massacrarono un esercito romano di 16.000 armati.

Frattanto i consoli, tornati a Capua, ricominciarono ad assediare la città con grandissima violenza raccogliendo e preparando ogni cosa fosse necessaria. A Casilinum fu ammassato il grano; alla foce del Volturno, dove si trova la città omonima, fu fortificata una rocca e posto un presidio romano; anche a Pozzuoli venne messo un presidio per dominare il mare e il vicino fiume. In queste due fortezze sul mare e a Ostia venne portato tutto il frumento che era stato inviato dalla Sardegna e quello che il pretore Marco Giunio Silano aveva raccolto in Etruria, affinché l'esercito romano ne avesse in abbondanza durante l'inverno. Annibale non voleva abbandonare Capua in una situazione tanto critica, ma quando alcuni messaggeri giunsero dalla Apulia e lo informarono che il pretore Gneo Fulvio Flacco, dopo aver assalito con successo alcune città apule passate dalla parte dei Cartaginesi, si era abbandonato, lui e il suo esercito, a una tale trascuratezza da sopprimere ogni disciplina militare, il condottiero cartaginese mosse il suo esercito in direzione dell'Apulia. Egli era impaziente di poter assalire un nuovo esercito romano, meglio se comandato da un comandante inetto.

Intanto il pretore Gaio Claudio Nerone partì dalla Lucania per marciare verso Suessula, portando con sé sei legioni romane e sei legioni di alleati di Roma.

Battaglia
Le legioni romane erano accampate nei pressi di Herdonia. E quando arrivò loro la notizia che i nemici si stavano avvicinando, poco mancò che non si riversassero fuori dal campo senza aver ricevuto il comando del pretore Fulvio. Erano convinti di poter vincere a loro piacimento. La notte successiva Annibale, avendo saputo che negli accampamenti romani vi erano stati tumulti e che i soldati avevano minacciato il proprio comandante perché desse il comando d'attacco, pose 3.000 soldati armati alla leggera nelle fattorie e nei boschi dei dintorni. Ordinò loro che ad un segnale convenuto uscissero tutti insieme dai loro nascondigli. Ordinò poi a Magone il Sannita di bloccare con circa 2.000 cavalieri tutti i passaggi da cui riteneva che i Romani potessero fuggire.

Portati a termine questi preparativi durante la notte, l'alba seguente condusse l'esercito in campo. E neppure Flavio ebbe qualche impedimento a combattere, trascinato dall'impeto improvviso dei suoi soldati. Le schiere dei Romani si disposero secondo il capriccio dei soldati: la prima legione e l'ala sinistra si disposero in prima linea, in modo che lo schieramento risultasse estendersi tutto in lunghezza. E nonostante i tribuni protestassero, non vi poteva essere nelle retrovie alcuna resistenza, in quanto il nemico avrebbe potuto sfondare lo schieramento in qualunque punto. I soldati non sembravano curarsene.

E quando la battaglia iniziò, i Romani non furono in grado di sostenere neppure le grida dei nemici, né il loro primo assalto. Il comandante romano, che Tito Livio paragona in stoltezza e avventatezza a Marco Centenio Penula, anche se non paragonabile per coraggio, appena vide che l'esito della battaglia era compromessa e che i suoi arretravano e subivano l'assalto cartaginese, afferrato un cavallo, fuggì con circa 200 cavalieri.

Conseguenze
Il resto dello schieramento, respinto e poi accerchiato alle spalle ed alle "ali", fu fatto a pezzi. Dei 18.000 soldati romani ne sopravvissero solo poco più di 2.000. I nemici poi si impadronirono degli accampamenti.

Note

Bibliografia
Fonti primarie
  Versione in inglese qui .
  Versioni in inglese disponibili qui e qui.
  Versione in inglese disponibile qui.

Fonti storiografiche moderne

Voci correlate
 Herdonia

Altri progetti

Ordona
Herdonia 02

Battaglia di Herdonia (212 a.C.)


Arzachel – stosunkowo młody księżycowy krater uderzeniowy położony w górach w południowo-centralnej części widocznego Księżyca, zbliżony do księżycowego południka zerowego (środek widocznego Księżyca). Znajduje się on na południe od krateru Alphonsus i wraz z Ptolemeuszem położonym dalej na północ, te trzy kratery tworzą widoczną linię kraterów na wschód od Mare Nubium. Mniejszy Alpetragius leży w północno-zachodniej części, a Thebit w południowo-zachodniej, oba wzdłuż krawędzi morza księżycowego.

Opis
Arzachel jest niezwykle ostry w swej strukturze i jest jednym z ulubionych obiektów księżycowych dla zaawansowanych astronomów amatorów, który jest widoczny przez teleskop. Brzeg Arzachela pokazuje niewiele oznak zniszczenia i posiada obszerną tarasową strukturę wewnętrzną, zwłaszcza nieco powyżej krawędzi wschodniej. Istnieje też chropowaty zewnętrzny wał, który łączy pasma rozciągające się od północnego krańca krateru do południowej krawędzi Alphonsusa.

Nierówny centralny szczyt Arzachela jest bardzo wyraźny, wyrasta 1,5 kilometra ponad poziom terenu i jest nieznacznie przesunięty na zachód z łukowatym wygięciem od południa do północnego wschodu. Powierzchnia jest stosunkowo gładka z wyjątkiem kilku nieregularności w południowo-zachodniej ćwiartce krateru. Od północnej ściany do południowo-wschodniej krawędzi rozciąga się system bruzd nazywany Rimae Arzachel. Na środku od strony wschodniej na powierzchni krateru znajduje się drugi, mniejszy krater wraz z kolejnymi dwoma zlokalizowanymi dość blisko niego.

Nazwa

Arzachel to latynizacja nazwiska arabskiego astronoma i matematyka Abū Ishāq Ibrāhīm al-Zarqālī. Jak wiele z kraterów na Księżycu w pobliżu, Arzachel został nazwany przez Giovanniego Ricciolego, którego nomenklatura z 1651 roku stała się standardem. Wcześniej księżycowi kartografowie nazywali krater różnymi nazwami: Michael van Langren na mapie z 1645 nazywa Annae, Reg. Fran., od Anny, regentki Francji, Jan Heweliusz nazwał go Mons Cragus od góry Krágos położonej na terytorium dzisiejszej Turcji.

Kratery satelickie

Zgodnie z konwencją, cechy te są oznaczane na księżycowych mapach przez umieszczanie liter po tej stronie środka krateru, która jest bliżej Arzachela.

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne

Kratery księżycowe

Arzachel (krater księżycowy)


Jelisaveta Andrejević Aneta (Beograd, 8. januar 1923 — Bubanj, kod Niša, 9. januar 1943) bila je učesnica Narodnooslobodilačke borbe i narodni heroj Jugoslavije.

Biografija
Rođena je 8. januara 1923. godine u Beogradu. Poslije završene osnovne škole, otišla je u Niš gdje se uključila u rad revolucionarne omladine. Bila je član organizacije Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ), koja je djelovala u Trgovačkoj školi u Nišu, iako nije bila učenica ove škole. Poslije okupacije Kraljevine Jugoslavije bila je aktivna u prikupljanju oružja i drugim aktivnostima za pripremu ustanka. Septembra 1941. godine stupila je u Toplički partizanski odred, gdje je obavljala dužnost kurira Okružnog komiteta KPJ za Niš. Učestvovala je u borbama sa Bugarima i četnicima. Marta 1942. godine upala je u četničku zasjedu. Poslije tri dana mučenja, četnici su je predali Bugarima. Bugari su je silovali i maltretirali, a onda predali Nijemcima u Nišu. Nijemci su je odveli u koncentracioni logor na Crvenom krstu. Streljana je 9. januara 1943. godine na Bubnju, kod Niša. Ukazom predsjednika FNR Jugoslavije Josipa Broza Tita 9. oktobra 1953. proglašena je za narodnog heroja Jugoslavije.

Reference

Literatura

Rođeni 1923.
Umrli 1943.
Biografije, Beograd
Srbijanski partizani
Jugoslavenski partizani
Jugoslavenski komunisti
Narodni heroji Jugoslavije
Zatočenici Logora Crveni krst
Srbijanski komunisti

Jelisaveta Andrejević Aneta