Eduardo Gory "Eddie" Guerrero Llanes (9 Ekim 1967 – 13 Kasım 2005), ringlerde daha çok Eddie Guerrero ismiyle bilinen Meksika asıllı Amerikalı profesyonel güreşçi. 1990'larda Amerika'da önemli güreş şampiyonalarına katılarak seçkin bir kariyer yaptı.

Guerrero maçı kazanmak için hile dahil her şeyi yapmasıyla tanındı. "Kazanmak İçin Kandır" sözü ünlü mantrası oldu. Hilelerine rağmen çok popüler oldu ve sevildi.

Kariyeri süresince alkolizmden ilaç bağımlılığına kadar çeşitli problemler yaşadı ve zaman zaman ringlerin dışındaki bu problemleri onun profesyonel hayatını da etkiledi, tüm bunlara rağmen WWE Şampiyonluğu da dahil olmak üzere önemli başarılara imza attı. Ölene kadar Vickie Guerrero'nun kocası idi.

Kariyeri

Kariyerinin Başlangıcı
Guerrero ünlü güreşçi bir aileden gelir. Babası Gory Guerrero Meksika profesyonel güreşinin önemli isimlerindendir ve ünlü bir güreş eğitmenidir. 3 kardeşi Chavo Guerrero, Hector Guerrero ve Mando Guerrero de babasının izinden gitmiş ve profesyonel güreşçiler olmuştur. Yeğeni Chavo Guerrero, Jr., dayısı Enrique Llanes ve kuzeni Javier Llanes de Meksika'da güreşçilerdir. Guerrero küçükken babası kendi arenasında ara verildiğinde onun Chavo Jr.'la  güreşmesine izin vermiştir.

Guerrero, Meksika Juarez'de dünyaya geldi ve Teksas, El Paso'da büyüdü. Profesyonel güreşçi olarak çalışmak üzere El Paso'ya dönmeden önce New Mexico Üniversitesi ve New Mexico Highlands Üniversitesine devam etti. Ringlere ilk kez 1987 yılında Empresa Mexicana de Lucha Libre desteğiyle çıktı. Birleşmiş Milletler'de güreşmeden çok önce Meksika'da bir yıldız olmuştu.

1993 yılında New Japan Pro-Wrestling için güreşmeye başladı ve Black Tiger (Kara Kaplan) olarak tanındı.

Dünya Şampiyonası Kariyeri
1996'nın sonlarında Guerrero WWE Birleşmiş Devletler Şampiyonası'nda ve 1997 yılında 2 kere WWE Cruiserweight Şampiyonası'nda büyük başarı elde ederek şampiyon oldu. Oscar Gutierrez ile yaptığı unvan maçında yenildi fakat Smackdown dergisinin Şubat 2004 sayısında yayınlanan otobiyografisinde bu maçı kendisinin favori maçı olarak tanımladı. Son maçını ölmeden iki gece önce Ken Anderson (WWE'de kullandığı ismiyle Mr. Kennedy) ile yapmış ve onu sandalye hilesiyle diskalifiye ettirmiş ve wwe şampiyonluk maçına çıkma hakkı kazanmıştır. Eddie eğer ölü bulunmasaydı o gece Batista ve Randy Orton ile üçlü kemer maçına çıkacaktı.

Ölümü
13 Kasım 2005'te Minneapolis'de Marriott City Center Otelindeki odasında yeğeni Chavo tarafından ölü bulundu. Eddie öldüğünde 38 yaşındaydı. Birkaç saat sonra WWE.com şu anonsu yayınladı:

WWE, Eddie Guerrero'nun gidişinden derin üzüntü duydu. Kendisi bu sabah Minesota'daki otel odasında ölü bulundu. Eddie karısı Vickie, kızları Shaul (14), Sherilyn (9) ve Kaylie Marie (3) ile yaşıyordu.

Ölüm sebebi
Yapılan otopsiye göre Guerrero kalbindeki tanımlanamayan büyüme sonucu kalp yetmezliği sebebiyle öldü. 4 yıldır alkol veya yasadışı ilaç kullanmıyor olmasına rağmen önceden kullandıkları kalbini yıpratmıştı. Öldüğü sırada vücudunda uyuşturucu ağrı kesici vardı.

Guerrero'nun karısı Vickie, ölümünden önceki hafta boyunca Guerrero'da bir halsizlik olduğunu, iyi olmadığı halde performanslarına ve seyahatlerine devam etmesinin ve stresin onu yorduğunu söyledi. Ayrıca Guerrero'nun doktorlarının kalp rahatsızlığı konusunda kendisini uyardıklarını da ekledi.

WWE Byte This!'in 30 Kasım 2005 baskısında Chavo Guerrero, Eddie'nin çok çalıştığını ve fiziksel formunun zirvesinde olduğunu, her gün egzersiz yaptığını, kaygılanmaya sebep olacak herhangi bir belirti göstermediğini söyledi. Ayrıca pek çok kişinin 10 yıldan fazla uyuşturucu ilaç kullandığı halde bir hastalığı olmazken Eddie'nin 4 yıldır bırakmış olmasına rağmen kalp rahatsızlığı geçirdiğini, zamanında fark edilemediği için ölümünün engellenemediğini de ekledi.

Şampiyonlukları ve Başarıları

 Asistencia Asesoría y Administración
 AAA World Tag Team Championship (1 kere) – Art Barr ile
 AAA Hall of Fame (Class of 2008)
 Extreme Championship Wrestling
 ECW World Television Championship (2 kere)
 Independent Wrestling Association Mid-South
 IWA Mid-South Heavyweight Championship (1 kere)
 Latin American Wrestling Association
 LAWA Heavyweight Championship (1 kere)
 New Japan Pro Wrestling
 Best of the Super Juniors (1996)
 Junior Heavyweight Super Grade Tag League (1996) – The Great Sasuke ile
 Pro Wrestling Federation
 PWF World Tag Team Championship (1 kere) – Hector Guerrero ile
 Pro Wrestling Illustrated
 PWI Comeback of the Year (1999)
 PWI Most Inspirational Wrestler of the Year (2002, 2004)
 PWI Stanley Weston Award (2005)
 PWI ranked him # 2 of the 500 best singles wrestlers in the PWI 500 in 2004.
 PWI ranked him #81 of the top 500 singles wrestlers of the "PWI Years" in 2003
 PWI ranked him # 18 with Art Barr of the top 100 tag teams of the "PWI Years" in 2003
 World Championship Wrestling
 WCW Cruiserweight Championship (2 kere)
 WCW United States Heavyweight Championship (1 kere)
 World Wrestling All-Stars
 WWA International Cruiserweight Championship (1 time)
 World Wrestling Association
 WWA Trios Championship (1 kere) – Chavo Guerrero Sr. ve Mando Guerrero ile
 WWA World Welterweight Championship (1 kere)
 World Wrestling Federation/World Wrestling Entertainment
 WWE Championship (1 kere)
 WWE Tag Team Championship (4 kere) – Chavo Guerrero Jr. (2), Tajiri (1) ve Rey Mysterio (1)
 WWE United States Championship (1 kere)
 WWF European Championship (2 kere)
 WWF/E Intercontinental Championship (2 kere)
 WWE Hall of Fame (Class of 2006)
 Eleventh Triple Crown Champion
 Sixth Grand Slam Championship
 Wrestling Observer Newsletter
 5 Star Match (1994) with Art Barr vs. El Hijo del Santo and Octagón on November 6
 Best on Interviews (2005)
 Feud of the Year (1994) Los Gringos Locos vs. AAA
 Feud of the Year (1995) vs. Dean Malenko
 Most Charismatic (2004, 2005)
 Tag Team of the Year (1994) with Art Barr as La Pareja del Terror
 Tag Team of the Year (2002) with Chavo Guerrero as Los Guerreros
 Wrestling Observer Newsletter Hall of Fame (Class of 2006)

Medya
 Cheating Death, Stealing Life - The Eddie Guerrero Story (Ölümü Kandır, Hayat Çal - Eddie Guerrero'nun Hikâyesi) (DVD, 2004)
 Cheating Death, Stealing Life - The Eddie Guerrero Story  (Ölümü Kandır, Hayat Çal - Eddie Guerrero'nun Hikâyesi) (kitap, 2005)
 We Lie, We Cheat, We Steal - Song with Chavo (Yalan Söyleriz, Kandırırız, Çalarız - Chavo ile şarkı) (WWE orijinal)
 Eddie-Forever.com
 Eddicts.com (Resmi sitesi)
 WWE Hall of Fame Profile

Kaynakça

Los Guerrero Ailesi
1967 doğumlular
2005 yılında ölenler
Amerikalı erkek profesyonel güreşçiler
Meksikalı profesyonel güreşçiler
Kalp yetmezliğinden ölenler
WWE Hall of Fame

Eddie Guerrero


Broadview je naseljeno neuključeno područje u okrugu Curryju u američkoj saveznoj državi Novom Meksiku.

Ime je prikupio United States Geological Survey između 1976. i 1981. u prvoj fazi prikupljenja zemljopisnih imena, a Informacijski sustav zemljopisnih imena (Geographic Names Information System) ga je unio u popis 13. studenoga 1980. godine.

Promet
Poštanski ured 88112 djeluje od 1931. godine.

Broadview je smješten na križanju državnih cesta Novog Meksika br. 209, br. 241 i br. 275.

Zemljopis
Nalazi se na

Izvori

Vanjske poveznice
Fotografije istočnog Novog Meksika i Llano Estacada

Neuključena područja u Novom Meksiku

Broadview, Novi Meksiko


Um eine Nasenlänge ist der Titel folgender Spielfilme:

 Um eine Nasenlänge (1931) ist ein deutscher Spielfilm von 1931
 Um eine Nasenlänge (1949) ist ein deutscher Spielfilm von 1949

Um eine Nasenlänge


A Medina Alzahira () foi a cidade-palácio construída por Almançor, hájibe do Califado de Córdova, perto de Córdova, a leste desta, à beira do rio Guadalquivir, no terceiro quartel do . Foi construída não só para ser a residência da família daquele que era o homem mais poderoso do califado, que na prática governava, relegando o califa  para um papel meramente simbólico, mas também como um símbolo e sede de poder, com a pretensão de suplantar a Medina Azara, a cidade-palácio dos califas, situada 5 km a oeste da capital.

A cidade-palácio foi construída como uma fortaleza inexpugnável, para ser mais facilmente defendida na eventualidade de revoltas ou ataques do califa ou de forças daqueles que viam com maus olhos o poder praticamente absoluto de Almançor. A data de início da construção varia conforme as fontes, entre 978 e 981, mas as obras só terminaram completamente em 989, quando a Medina Alzahira já se tinha tornado o segundo centro administrativo do califado, função que manteve até fevereiro de 1009, quando foi completamente destruída.

Não se conhecem quaisquer ruínas da cidade nem onde se sabe onde se situava exatamente, apesar de haver algumas hipóteses plausíveis para a sua localização. À exceção de escassas peças arqueológicas com relação com a cidade, o que se sabe dela provém de fontes escritas, nomeadamente do "", uma história do Magrebe e do al-Andalus escrita pelo historiador marroquino ibne Idari em 1312, e de alguns elementos disseminados de obras de outros autores, como o sevilhano   ou 1160) e os cordoveses   ou 1013) e ibne Hazme . Ibne Saíde Almagribi  escreveu uma obra dedicada a Medina Alzahira  — "O livro das esplêndidas maravilhas sobre a beleza da capital al-Zāhira";  — a qual se perdeu.

História
Segundo a tradição, a construção da Medina Alzahira teria sido iniciada pouco depois de Almançor começar a governar em nome do califa , então com onze anos de idade, em 978. O hájibe queria mostrar com o enorme e esplendoroso palácio a sua grandeza, garantir a sua segurança e rivalizar com o califa. O nome e a situação, a leste de Córdova, mostram a intenção de se apresentar como uma contrapartida à  palácio do califa, a Medina Azara, situada a oeste da capital. Ainda segundo a tradição, as obras de construção progrediram rapidamente e em 981 Almançor instalou-se no seu novo palácio, no mesmo ano em que , o general Galibe ibne Abderramão, anteriormente seu protetor e aliado e nessa altura o único rival sério que lhe barrava o poder absoluto. Galibe tinha entrado em guerra aberta com o genro para conter a deriva autoritária deste e tinha a ajuda dos castelhanos e navarros.

As datas de construção e de início de uso tradicionalmente apontadas em geral correspondem aos que se encontram nas obras do cronista e poeta andalusino do  al-Fath ibn Khaqan, retomados por autores medievais posteriores, mas são questionadas por estudos recentes, segundo os quais o palácio foi construído reconvertendo edifícios já existentes só em 981, após a morte do general Galibe, ou pouco antes, pois antes disso Almançor não poderia estar seguro do seu poder ao ponto de levar a cabo uma iniciativa pública tão clamorosa como fundar uma cidade exclusivamente sua. Segundo os mesmos estudos, apesar da sua magnificência, o palácio não era de dimensões muito grandes.

A localização do palácio teria sido escolhido devido a haver uma lenda segundo a qual a cidade que fosse construída no local seria o centro de todo o poder e faria cair a dinastia omíada. Segundo Laura Bariani, só o palácio propriamente dito era fortificado e a maior parte dos edifícios administrativos situavam-se deliberadamente fora das muralhas. No interior destas encontravam-se a parte residencial de Almançor, da sua família, os seus serviçais, e as suas tropas. A mesma historiadora fala duma pequena cidade-fortaleza, com torres de defesa e de atalaia, na qual só era possível entrar pelo lado da muralha oposta a Córdova, para reforçar a imagem de inexpugnabilidade. À semelhança das construções defensivas da sua época, a cidade provavelmente tinha apenas essa porta virada a leste, o chamado Portão da Vitória, na qual Almançor teria pendurado a cabeça do general Galibe. Perto da porta situava-se a mesquita que Almançor tentou que fosse declarada a principal de Córdova em 981.

O palácio foi também concebido para impressionar os dignitários estrangeiros que ali eram recebidos em vez de serem recebidos na Medina Azara, o palácio do califa. As crónicas posteriores descrevem o palácio como sendo mais refinado e opulento do que a Medina Azara, «feito de colunas transparentes como a água e esguias como pescoços de donzelas, assentos de mármore branco e brilhante como cânfora perfumada e tanques com fontes em a forma de leão.».

Residentes
Almançor levou para residir no palácio, além das suas esposas e filhos, os seus parentes próximos, com todos os seus serviçais. Além destes, viviam na cidade numerosos operários, artesãos e artistas, que continuavam a trabalhar nas obras que prosseguiam. Devido ao hájibe querer   fazer da cidade o centro do seu poder, muitos funcionários civis e religiosos mudaram a sua residência para as imediações da fortaleza, aproveitando os privilégios imobiliários oferecidos pr Almançor. Na cidade havia várias caserna onde residiam numerosos soldados. A riqueza dos residentes atraiu rapidamente comerciantes e foram criados bazares nas imediações do palácio, frequentados por dezenas de poetas.

Destruição
Na prática, Almançor fundou uma dinastia de emires, conhecida como dinastia amirida (do nome de família de Almançor, cujo nome completo era ), já que dois dos seus filhos sucederam ao pai como hájibes e detentores do poder de facto quase absoluto no califado. O clã dos omíadas entendia que para retomar o poder o bastião simbólico dos amiridas tinha que ser atacado. Quando a 15 de fevereiro de 1009 estalou a rebelião liderada por Maomé ibne Hixame para destronar o califa Hixame II e afastar Abderramão Sanchuelo, o filho de Almançor que era então hájibe, a Medina Alzahira foi atacada e completamente destruída.

Uma crónica posterior relata que o líder rebelde que se proclamou califa com o nome de Maomé II Almadi, ordenou mandou «destruir a cidade, derrubar as suas muralhas, arrancar as suas portas, desmantelar os seus palácios e de fazer desaparecer os seus vestígios». A cidade foi invadida pela populaça cordovesa e todos os bens móveis foram pilhados, enquanto que os edifícios, monumentos, fontes e muralhas foram ferozmente despedaçados. Nada restou para recordar a efémera dinastia amirida, sendo tudo arrasado e abandonado, naquilo que marcou o início da longa guerra civil que acabou com a dissolução do califado. Os cronistas árabes falam duma pilhagem que durou três dias na qual foi recuperado um tesouro impressionante de  moedas de ouro e  de prata, antes do novo soberano ordenar a destruição completa e o incêndio das ruínas, em 19 de fevereiro. No entanto, Ibne Haiane indica que em 1023 um dos seus subordinados ocupou al Zahira, o que faz pensar que a cidade não desapareceu tão rapidamente como indicado nas crónicas e em vez disso foi-se arruinando lentamente durante a guerra civil, à semelhança do que aconteceu com a Medina Azara.

Além da cidadela propriamente dita, a Medina Alzahira tinha uma muralha, uma mesquita e, como aconteceu com a Medina Azara, por ser um local de poder junto a ela surgiram bairros importantes que uniam Córdova a cada uma das cidades palacianas. Os bairros a oeste da capital (na direção da Medina Azara), desapareceram entre os séculos XI e XII devido a um acentuado despovoamento, provavelmente devido à destruição e devastação da conquista da cidade pelos almóadas em 1162, durante a qual foi destruído o que restava da Medina Azara. Os bairros a oeste da Medina Alzahira (leste de Córdova) sobreviveram até mais tarde. A mesquita da Medina Alzahira é mencionada como estando em bom estado durante o domínio almóada. O erudito valenciano ibne Alabar  relata que um sufi chamado Abu al-Qasim, morto em 1182, pregou regularmente nessa mesquita, situada numa zona habitada da cidade.

Localização exata
Pelo menos desde 1772 que se tenta encontrar o local da cidade. Nesse ano, o médico e literato Bartolomé Sánchez de Feria y Morales situou a mesquita de Almançor na atual . Os escritos desse médico serviram de base a várias investigações posteriores, nomeadamente do historiador cordovês   que também situou a mesquita e o palácio na mesma zona, e  , que fez algumas escavações em busca de vestígios do palácio. As investigações desses três estudiosos fizeram que até 1930 se acreditasse que aquela era a localização do palácio, mas os trabalhos realizados em 1930 pelo arqueólogo  para a classificação da capela como monumento histórico artístico concluíram que esta tinha sido construída no último terço do , o que invalidou a hipótese da Medina Alzahira ali se ter situado.

Ao longo dos anos foram propostos pelo menos 21 localizações para a cidade-palácio, Muitas das hipóteses de localização resultaram de estudos aprofundados e muitas da mais antigas delas envolveram escavações. Uma dessas escavações foi a dirigida por Ricardo Velázquez Bosco, que em 1910 pôs a descoberto , uma casa palaciana rural e herdade contemporânea de Almançor, atualmente integrada no campo arqueológico da Medina Azara, que até 1984 foi considerada o local mais provável de Alzahira. Outra escavação importante foi realizada em 1963 por . As buscas na década de 2010 incidiram sobretudo em duas áreas: um meandro do Guadalquivir a leste da parte oriental de Córdova e outra zona ainda mais a leste, num antigo meandro do Guadalquivir.

Sabe-se que a cidade foi construída a leste de Córdova, a montante do rio Guadalquivir, de maneira a que houvesse apenas uma porta das muralhas a leste, para obrigar a que eventuais revoltosos cordoveses tivesse que contornar metade das muralhas para entrarem na cidade-palácio. Também se sabe que a porta de Córdova mais próxima era a de Las Trabas  e que Zahira se situava no cimo duma elevação estreita e escarpada que dominava as áreas em redor. Um dos argumentos a favor do desejo de Almançor de ter a mesquita de Alzahira classificada como mesquita congregacional (principal numa determinada área), era que a Grande Mesquita de Córdova era relativamente distante. A distância  foi avaliada em uma parasanga, isto é, pouco menos de 6 km. Os escritos mais antigos — de carácter poético ou político — indicam quer era preciso percorrer caminhos e atravessar várias pontes para chegar à cidade-palácio, o que significa que ela se situava a sul-sudeste de Córdova, onde correm vários afluentes do Guadalquivir, mas o uso destes elementos é complicado pelo facto do leito do rio ter mudado ao longo do último milénio nessa zona particularmente pantanosa.

Desde os anos 1970 que não houve qualquer campanha de investigação oficial, apesar das várias hipóteses existentes para a localização, nomeadamente na áreas de coordenadas  e , em ambos os lados do Guadalquivir, em terrenos com cerca de 300 m². Nesses terrenos havia muitos caminhos na época do califado, em número surpreendente para simples campos, e neles foram descobertos artefactos do califado de grande qualidade, os quais são conservados no . Outra área proposta é a zona do parque industrial de Las Quemadas, onde há muito entulho com materiais de grande qualidade da época do califado, mas que alguns atribuem a fortificações visigóticas. Este local foi coberto de betão durante a construção dum edifício em 1974.

A única peça material que pode ser atribuída de forma segura à Medina Alzahira é uma pia de ablução em mármore, encontrada em Sevilha e exposta no Museu Arqueológico Nacional, em Madrid, na qual está inscrito um texto indicando que foi feita para o palácio de al-Zahira de Almançor, e que data de 987 ou 988. No  de Marraquexe, Marrocos, é conservada outra pia de abluções em mármore branco que também se supõe que pode estar associada ao palácio desaparecido, pois as poucas inscrições que ainda se conservam mencionam o terceiro século da Hégira  e o nome do patrocinador, Abedal Maleque, hájibe (hájibe) de , filho de Almançor, no poder entre 991 e 1008: «[…] ano trezentos [da Hégira], em nome de Alá! Bênção de Alá. Vitória e socorro divino o hájibe  Abu Maruane Abedal Maleque ibne Abi Amir […] isto faz parte do que mandou fazer […]».

Não obstante a enorme importância de al-Zahira na história do al-Andalus, que ao romper a ordem estabelecida provocou uma guerra civil que provocou a queda do califado ibérico, segundo a historiadora Laura Bariani, os dados conhecidos não têm a consistência  necessária para que a cidade-palácio transcenda a sua dimensão vaga e abstrata e ser torne mais tangível.

Notas

Bibliografias

Al-Andalus
Córdova (Espanha)
História da Andaluzia
Palácios da Espanha
Fortificações da Espanha
Arquitetura do século X

Medina Alzahira


A Cera, também conhecida por Pirou o Cabeção, é uma música da banda cearense de rock O Surto que foi lançada como primeiro single de trabalho do álbum Todo Mundo Doido, de 2000.

Considerada uma das melhores músicas da história do rock brasileiro, ela foi a música mais executada nas rádios brasileiras no ano de 2001. Por conta dessa música, a banda O Surto apareceu em 13º na lista dos "15 maiores One-Hit Wonders brasileiros".

Trilhas-sonoras
A música faz parte da trilha-sonora dos filmes Os filmes, "A menina que matou os pais" e "O menino que matou meus pais".

Prêmios e indicações

Singles de 2000

A Cera


المدى هي المسافة التي تقطعها الطائرة بين الإقلاع والهبوط وتكون محددة بكمية الوقود في الطائرة المزودة بمحرك أما الطائرة غير المزودة بمحرك فتكون محكومة بسرعة الرياح في البيئة التي تطير فبها الطائرة وحسب الظروف المناخية. إن المسافة التي تقطعها الطائرة المزودة بمحرك تكون محكومة بكمية الوقود المحمولة حيت أن نسبة الوقود المستهلك تدخل في تحديد المسافة التي تقطعها الطائرة وباستهلاك الوقود كلياً فان المحركات سوف تتوقف وتفقد الطائرة قوة الدفع. أما الطائرة غير المزودة بمحرك فان أقصى مدى لها يكون متغير إذ قد يعتمد على عدد ساعات النهار أو ظروف الطقس أو قدرة الطيار على الاستمرارية وغيرها من العوامل.
يمكن إيجاد المدى من خلال ضرب السرعة (V) عند ظروف معينة في أقصى وقت (t_max) وحسب معادلة الاشتقاق.

الاشتقاق

أستهلاك الوقود عند كل وحدة زمنية هو:

حيث ان  هو كمية الوقود المحمولة، إن نسبة وزن تدفق الوقود (الذي يستهلك) له علاقة بوزن الطائرة وبما أن  إذن:

وبذلك تكون نسبة تغير وزن الوقود مع المسافة هي:

حيث V هي السرعة

ألان نجد المدى من خلال التكامل الواضح:

إن المصطلح V/F يسمى المدى المحدد (=المدى عند كل وحدة وزن بالنسبة للوقود)، يمكن حساب المدى المحدد عندما تكون الطائرة ظاهريا بحالة طيران مستقر. الاختلاف يكمن فقط في كون الطائرة نفاثة أو مروحية.

الطائرة المروحية

عندما تقوم المراوح بعملية الدفع فان مستوى سرعة الطيران عند رقم معين من وزن الطائرة في حالة التوازن يجب ذكره وهو . لكل سرعة طيران هناك توافق لقيمة محددة ل كفائة الدفع  وأستهلاك الوقود المحدد . قوى المحرك المتتالية يمكن إيجادها عند طريق:

نسبة وزن تدفق الوقود المتماثلة يمكن حسابها من:

القدرة الدافعة هي السرعة مضروبة في الإعاقة التي تحسب من نسبة الرفع والإعاقة:

على فرض ان الطيران هو عند نسبة ثابتة للرفع والإعاقة فأن تكامل المدى يكون:

لايجاد تعبير تحليلي للمدى يجب الاخذ بنظر الاعتبار بأن المدى المحدد ونسبة وزن تدفق الوقود يمكن ان تكون لها علاقة بخصائص الطائرة ونظام الدفع.

الدفع النفاث

إن مدى الطائرة النفاثة يمكن أشتقاقه أيضا، الآن يكون مستوى الطيران المتوازن-المستقر محسوب فالعلاقة المستخدمة هي . يمكن كتابة الدفع كالاتي:

يمكن تخصيص المحركات النفاثة ب (الدفع المحدد لاستهلاك الوقود) وذلك لتكون نسبة تدفق الوقود متناسبة مع الإعاقة عوضا عن القدرة.

باستعمال معادلة الرفع

حيث  كثافة الهواء و S مساحة الجناح.

المدى المحدد يمكن إيجاده مساويا لل:

لذلك يصبح المدى:

عند أنقضاض الطائرة من ارتفاع معين فان زاوية الهجوم المحددة وثابت استهلاك الوقود المحدد تضافان للمعادلة فيصبح المدى:

حيث ان قابلية الانضغاط على خصائص الطائرة الايروديناميكية تهمل بتقليل سرعة الطيران عند الطيران.

الانقضاض/التسلق

بالنسبة للطائرة النفاثة التي تعمل لفترات طويلة عند الجزء الأعلى للغلاف الجوي فان سرعة الصوت تكون ثابتة حيث ان الطيران عند زاوية هجوم محددة وبعدد ماك   (Mach) ثابت يجعل الطائرة في وضعية التسلق، وبدون تغيير قيمة سرعة الصوت ففي هذا الحالة:

حيث M هو عدد ماك للانقضاض و a سرعة الصوت. بذلك تصبح معادلة المدى أصغر:

أو  كذلك تعرف ب معادلة بريجويت للمدى (Breguet range equation).

مصادر

 G.J.J. Ruigrok, Elements of airplane performance, Delft University Press

علم الطيران
هندسة الطيران والفضاء الجوي

مدى (طائرة)


Reichskomisariatul Moscovei (în germană: Reichskommissariat Moskowien) sau Reichskomisariatul Rusiei (în germană: Reichskommissariat Russland) a fost un regim de administrare planificat de Germania Nazistă pentru Rusia centrală și de nord. Naziștii doreau să dărâme Moscova și să facă un lac artificial în locul ei.

Este crezut faptul că Republica Lokot a fost un test în numele ideii de a întemeia un guvern colaboraționist rus în Reichskomisariatul Moscovei.

Note

Legături externe
Decretul Führerul din 17 iulie 1941 de stabilire a Reichskommissariatelor în Uniunea Sovietică

Germania nazistă
Foste state din Europa
State propuse
Istoria Moscovei

Reichskomisariatul Moscovei


Graveland este o formație de origine poloneză de pagan metal întemeiată în anul 1992 de către Robert Feudali cunoscut sub pseudonimul Rob Darken. Formația a interpretat la început în stilul black metal până la adoptarea unui stil viking metal și pagan. Versurile și magistica Graveland sunt puternic influențate de mitologia europeană, natură, iarnă și război. Primele albume aveau ca tematică mitologia slavă și celtică în timp ce materialele mai recente se concentrează pe mitologia nordică și wotanism.

Istoria
Darken - care a întemeiat Graveland ca proiect solo în 1992 – a fost influențat de formații precum Bathory și Emperor. "Când am decis să formez Graveland eram puternic influențat de black și doom metal. Voiam să interpretez o muzică ușoară și întunecată" declara acesta. A înregistrat primele demouri intitulate Necromanteion și Drunemeton de unul singur. În 1993, toboșarul Maciej "Capricornus" Dabrowski s-a alăturat formației exact înaintea înregistrării materialului In the Glare of Burning Churches. În anul 1994 celor doi li s-au alăturat Grzegorz "Karcharoth" Jurgielewicz, fost membru al formației Infernum, și au început înregistrarea extended play-ului The Celtic Winter care urma să fie lansat de către casa de discuri Melissa Productions în format casetă și de către No Colours Records pe cd. Darken menționa într-un interviu cu Dayal Patterson că toate aceste materiale au fost realizate în perioada comunistă, fiind înregistrate în subsolul casei într-o perioadă caracterizată de sărăcie și totală opoziție din partea membrilor familiei.

Câteva luni mai târziu, primul album al formației – Carpathian Wolves, înregistrat la Radio PRO-FM Studio în Opole în perioada 26 aprilie-2 mai 1994 – a fost lansat de Eternal Devils Records. Noul material a atras atenția unui număr mare de case de discuri, aceștia semnând un contract cu Austrian Lethal Records sub egida căreia vor lansa cel de-al doilea album intitulat Thousand Swords. Acest album a fost înregistrat în decembrie 1994 la Tuba Studio, Varșovia. Materialul lansat de Lethal Records denota progresul formației Graveland de la un sunet de tipul raw black metal la un black metal cu influențe folk și viking metal. Albumul este considerat de către mulți fani ca fiind cel mai bun al grupului și un clasic în scena black metal. Casa de discuri Lethal le va dizolva contractul din cauza unor afirmații rasiste. În consecință, solistul Darken își va deschide propria casă de discuri, Isengard – denumită la început Eastclan -, unde va relansa o extensiune a albumului Thousand Swords pe casetă. Broșura albumul conține afirmații la adresa Lethal Records și a altor două mari case de discuri, Osmose și Nuclear Blast. În 1993, albumul a fost relansat din nou de către No Colours sub o nouă copertă.

Cel de-al treilea album de studio al formației, Following the Voice of Blood, a fost înregistrat în perioada 25 septembrie 1996 – 18 decembrie 1996 și a fost lansat în 1997 prin intermediul No Colours. Odată cu albumul Immortal Pride lansat în 1998 și puternic influențat de coloana sonoră a filmului Conan Barbarul, Graveland a adoptat un stil folk și au implementat numeroase elemente de viking metal. Sunetul a devenit mai epic, simfonic, și au încorporat puternic corale și sintetizatoare. De asemenea, melodiile și-au mărit durata. În anul 2000, Raiders of Revenge (un split lansat alături de formația Honor) și Creed of Iron/Prawo Stali au fost lansate. Începând cu albumul Creed, Capricornus a părăsit funcția de toboșar. În 2015 s-a confirmat că Rob Darken a format un line-up pentru concerte live, iar Graveland vor începe să susțină spectacole începând cu aprilie 2016.

Controverse
Graveland este asociată cu scena black metalului național socialist și considerată în general drept o formație neonazistă. Darken a respins etichat, deși le-a menționat celor de la revista Decibel că "nu cred că Graveland este o formație de nsbm. Graveland este caracterizată astfel din cauza credințelor mele politice pe care majoritatea oameni le-ar numi de extremă-dreapta". În lucrarea Black Metal: Evolution of the Cult, acesta va declara că "NSBM n-a fost niciodată o descriere corectă a activității și muzicii Graveland[...] Atitudinile determinate și intransigente ale membrilor Capricornus și Karcharoth care susțineau black metalul național socialist în Thor's hammer și Infernum au fost responsabili pentru asocierea formației Graveland cu nsbm-ul. Am avut propria mea perspectivă asupra interpretării black metalului și am oprit unele ideiaduse de Capricornus și Karcharoth. Probabil a cauzat radicalizarea acestora în cadrul propriilor proiecte".  În noiembrie 2016, antifasciștii au organizat un protest împotriva formației care trebuia să susțină un concert la festivalul Messe des Morts din Montreal. Trebuia să fie primul spectacol în America de Nord, însă din cauza conflictului dintre protestatari și poliție, festivalul a fost anulat din motive de securitate.

În capitolul "White Noise and Black Metal", istoricul Nicholas Goodrick-Clarke redactează o descriere extrem de negativă a liderului Graveland: "Darken, liderul Graveland, îmbrăcat asemenea unui luptător medieval polonez, îl laudă pe Hitler și prevestește renașterea unui "Imperiu arian păgân". Perspectivele sale sunt evident fasciste: spiritul păgân fundamentează toate reacțiile față de creștinism, democrație și civilizația tehnologică unde banii i-au locul zeilor. Holocaustul a reprezentat apogeul acestei reacții. Totuși, politicienii moderni - spune acesta - încearcă să priveze Europa de adevăratele sale tradiții și de identitatea sa. Graveland așteaptă renașterea arhetipurilor îngropate și a răzbunării îngrozitoare a acestora: "Spritul păgân odihnește în fiecare dintre noi, este foarte puternic, însă adormit. Odată deșteptat, îl va indigna și distruge pe cel care i-a negat dreptul la existență în toate aceste secole".

Membrii formației

Membri actuali
 Robert "Rob Darken" Fudali - voce, chitară ritmică, chitară bas, chitară principală, tobe, sintetizatoare (1992 - prezent)

Membri actuali (concerte live)
 Piotr "Mścisław" Bajus – chitară bas (2015 - prezent)

 Bartosz "Bor" Boruszewski – guitar (2015 - prezent)
 Krzysztof "Wizun" Saran – drums (2016 - prezent)

Foști membri
 Maciej "Capricornus" Dąbrowski – tobe (1992 - 1999)
 Grzegorz "Karcharoth" Jurgielewicz – chitară bas (1992 - 1995)
 Zbigniew "Zbych" Ropicki – chitară (2015 - 2016)
 Mirosław "Miro" Rosiński – tobe (2015 - 2016)

Discografie

Albume de studio
 Carpathian Wolves (1994) - CD, MC
 Thousand Swords (1995) - CD
 Following the Voice of Blood (1997) - CD
 Immortal Pride (1998) - CD
 Creed of Iron / Prawo Stali (2000, lansat în versiune engleză și poloneză)
 Memory and Destiny (2002) - A5 digipak CD, CD, LP
 The Fire of Awakening (2003) - A5 digipak CD, CD, LP
 Dawn of Iron Blades (2004) - A5 digipak CD, CD, LP
 Fire Chariot of Destruction (2005) - A5 digipak CD, CD, DLP
 Will Stronger Than Death (2007) - A5 digipak CD, CD, LP
 Spears of Heaven (2009) - A5 digipak CD, CD
 Thunderbolts of the Gods - (2013)
 Ogień przebudzenia - (2014)
 1050 Years of Pagan Cult - (2016)

Demouri și casete promo
 Necromanteion (1992)
 Promo June '92 (1992)
 Drunemeton (1992)
 Epilogue (1993)
 In the Glare of Burning Churches (1993)
 The Celtic Winter (1993)
 Following the Voice of Blood (1997, conține două melodii, una reprezintă un mix resping, iar cealaltă un mix admis)
 Resharpening Thousand Swords (2014)
 Carpathian Wolves - Rehearsal 1993 (2016)

Extended play-uri și split-uri
 The Celtic Winter (1994) - CD
 Impaler's Wolves (1999) - CD
 Raiders of Revenge (2000, split EP cu Honor) - DIGI-PACK
 Raise Your Sword! (2001) - CD
 Blood of Heroes (2002) - EP
 Eastern Hammer (2007, split EP cu Nokturnal Mortum, North și Temnozor) - CD
 Wotan Mit Mir (2008) - EP, MLP
 Cold Winter Blades (2010) - Mini CD
 Tribute to the King of Aquilonia (2010) - EP 7"
 Ogień Wilczych Serc (Fire of Wolfish Hearts) - (2012, split EP cu Biały Viteź)
 The Spirit Never Dies - (2016, split cu Nokturnal Mortum)

Note

Legături externe
 Graveland official website
 Graveland la Allmusic

Formații black metal
Black metal
Neonazism în Polonia

Graveland


Le traité de Varsovie du 18 septembre 1773 était un traité signé  à Varsovie entre le roi de Pologne Stanisław August Poniatowski au nom de la Rzeczpospolita d'une part, et le roi de Prusse Frédéric II d'autre part. Il fait suite au premier partage de la Pologne  en 1772.

Le traité, rédigé en français, rendait caduc le traité de Bromberg du 6 novembre 1657.

Le territoire de Pomérélie, que l'ordre Teutonique avait dû céder à la Pologne lors de la deuxième paix de Thorn en 1466, fut en grande partie cédé à la Prusse. Les districts de Lauenburg et de Bütow furent également annexés à l'État prussien. Dans l'article V du traité, il était en outre spécifié que la Pologne renoncerait à la Starostie de Draheim, laquelle avait été séparée au  du territoire polonais par l'expansion brandebourgeoise dans la Nouvelle-Marche, mais que le Brandebourg ne tenait jusqu'alors qu'en gage. Les membres du clergé catholique polonais qui possédaient une propriété dans la région étaient autorisés à la conserver ; et ils étaient assurés de leur liberté de culte.

Le ministre Ewald Friedrich von Hertzberg est impliqué dans les négociations qui ont conduit à la cession de la Poméranie à la Prusse et à la renonciation définitive de la Pologne à la région de Draheim, qui appartenait autrefois aux ducs de Poméranie.

Références

Varsovie
1773
République des Deux Nations
Varsovie
Varsovie
Varsovie
Varsovie
Relations entre la Prusse et la Pologne

Traité de Varsovie (1773)


ආනමාලු
 සීනි කෙසෙල්
 බිම් කෙසෙල්
 ඇඹුල්
 සුවඳැල්
 ඇටි කෙහෙල්
 ඇම්බන්
 කණ්ඩුල
 පූවාළු
 මැටි කිතල
අංගවීර
නේත්‍රම්පලම්
 රත් කෙසෙල්
 රතඹලා
ඇට මුරු
අළු කෙසෙල්
ගෝන ඇඹුල්
 මුරු මුන්දන්
 අළු මුන්දන්
දිය මුන්දන්
 වල් සුවඳැල්
 කිරි සුවඳැල්
 මර්ත මාළු
 රට හොඹුරවලු
 මුව තුනි කෙහෙල්
 පේර කෙහෙල්
 කන්නන් නොරු
 කළු පූවාළු
 රබර් කෙහෙල්
 රන්කෙසෙල් හෙවත් රතඹලා
 රත් ආනමාලු

කෙසෙල්

කෙසෙල් නාමාවලිය - ශ්‍රී ලංකා


වෙබ් බ්‍රවුසරය යනු අන්තර් ජාලයේ ඇති තොරතුරු ලබාගැනීම සඳහා භාවිතාකරන මෘදුකාංගයයි. සියලු වෙබ් පිටු පින්තූර මෙන්ම වීඩියෝ දර්ශන වෙන් කර හඳුනාගැනීම සඳහා අන්තර්ජාලය තුල නිෂ්චිත URL එකක් භාවිතා කෙරේ මෙම. URL එක යොදාගනිමින් බ්‍රවුසරය විසින් භාවිතා කරන්නාගේ උපකරණය වෙත අදාල දත්ත බාගත කරදෙයි.

වෙබ් බ්‍රව්සරය


Chapter 11: The Secret Serum (Capítulo 11: La poción de la juventud en América Latina, y El suero secreto en España), es el decimoprimer episodio de la primera temporada de la serie de televisión animada Scooby-Doo! Misterios, S. A..

El guion principal fue elaborado por Scott Thomas y Jed Elinoff se encargaro de dibujar el guion gráfico, y Curt Geda estuvo a cargo de la dirección general. El episodio fue producido por la compañía Warner Bros. Animation, a manera de secuela de la serie original de Hanna-Barbera Productions, Scooby-Doo ¿dónde estás? (1969).

Se estrenó oficialmente en los Estados Unidos el  por Cartoon Network. En Hispanoamérica y Brasil, el episodio se estrenó oficialmente el  a las 17:00 a través de Cartoon Network.

Argumento
En una subasta de caridad organizada por Nan Blake, al ser ofrecida la pintura de una chica ante una mansión aterradora, una vampiresa voladora de ojos rosas brillantes, ataca a los presentes y las luces se apagan en medio del caos. Cuando las luces se encienden, el vampiro y la pintura han desaparecido.En la mansión blake, los chicos están divirtiéndose en la piscina de Daphne. Pero las relaciones dentro del grupo no van nada bien: Vilma sigue enojada con Shaggy por su separación, y Daphne está enojada con Fred porque este no piensa en nada más que en misterios y trampas. La enfurecida mamá de Daphne llega con los chicos, explicándoles cómo un vampiro arruinó su subasta. Solo Freddy se muestra interesado en resolver el misterio, pues las chicas están disgustadas con los chicos. Daphne sugiere dividirse para buscar al vampiro, y las chicas deciden investigar separadas de los chicos.Al quedar solas en la mansión Blake, Daphne le dice a Vilma que todos los chicos son tontos y siempre lo serán, y no hay nada que ellas puedan hacer. De pronto, las chicas notan algo nerviosa a la mamá de Daphne, que se retira con excusas muy ilógicas, y deciden seguirla. Mientras tanto, Shaggy, Fred y Scooby buscan a la vampiresa en todos lados (incluyendo el cementerio y el banco de sangre) pero no obtienen ninguna pista de su paradero. Guiados por un gutural aullido, los chicos llegan a un invernadero, donde tratan de capturar a la vampiresa en una de las trampas de Fred, pero atrapan por accidente a las chicas, que llegaron al mismo lugar persiguiendo a la madre de Daphne. Shaggy intenta disculparse con Vilma y decirle que la ama (algo que estaba discutiendo con sus amigos momentos antes) pero ella lo rechaza. De pronto, la vampiresa ataca el invernadero y persigue a la pandilla, causando que Fred deje sola a Daphne y que Shaggy caiga en un lecho de espinas. La vampiresa escapa con una orquídea. Al levantarse, Shaggy nota con dolor que a Vilma no le importa su bienestar, dándose cuenta de la realidad de las cosas.La pandilla reunida de nuevo, decide investigar en el "museo del Espectro de Gruta de Cristal" (cuya dueña es la señora Dinkley) para averiguar por qué un vampiro necesita una pintura y una orquídea. Un misterioso hombre le da un libro a Daphne, en cuyo interior hay un artículo de una supuesta pócima de la juventud, que en realidad es una broma publicitaria. La vampiresa ya tiene el pigmento de una pintura y el polen de una orquídea, con lo cual quedan solo dos ingredientes, siendo el siguiente un exclusivo vino que, según dice Vilma, solo puede ser hallado en el restaurante "Los mariscos del doctor Calamari". Como el doctor Calamari solo admite a personas elegantes en su local, Daphne lleva a sus amigos a cambiarse a su casa. Antes de irse, Daphne nota que el Sheriff Stone sospecha de su madre, pero no la arresta, gracias a su siniestra amiga Sheila que aclara el malentendido. Pese a las sospechas y al comportamiento extraño de su madre, Daphne se compromete a limpiar su nombre con la ayuda de sus amigos.Los chicos tratan de entrar al restaurante, disfrazados de clientes franceses que quieren ver la carta de vinos. El camarero no les cree, así que le piden prestado el baño y logran escabullirse y entrar. En el camino, ven a Nan Blake y su amiga Sheila, hasta que llegan al sótano de los vinos y Fred sugiere separarse para buscar la botella correcta. Vilma y Shaggy se ponen a discutir, y Fred dice abiertamente que cree que la madre de Daphne es culpable. Es entonces cuando Vilma se da cuenta de que tal vez ya no son más un equipo, debido al resentimiento y peleas que se están generando entre ellos. La vampiresa vuelve a atacar y derrotar fácilmente a los chicos, huyendo con el vino y encerrándolos tras la puerta metálica.Debido a que el último elemento es un diamante llamado el ojo del demonio, los chicos se dirigen al museo de la universidad de Darrow, donde vuelven a ser vencidos por su falta de trabajo de equipo. Todas las sospechas e indicios han causado que Daphne crea que su madre es la vampiresa, huyendo en medio de una de las trampas de Fred para detenerla. Intentando trabajar en equipo por última vez, los chicos son derrotados por la vampiresa y, cuando todo parece haber salido mal, Scooby logra morder una soga que sostenía una segunda red, la cual atrapa a la vampiresa. Esta intenta liberarse, pero Daphne la amenaza, lista para atravesarle el pecho con una estaca, olvidando que en todos los misterios pasados las criaturas eran solo personas disfrazadas y que tal vez estaría a punto de matar a su propia madre. Antes de que Daphne cumpla su amenaza, la vampiresa se quita el disfraz, revelando ser en realidad... Sheilah Altoonian, la amiga de Nan Blake. La mujer explica que su intención era ser tan hermosa como la madre de Daphne, a quien creía absurdamente un vampiro, debido a mantener siempre una apariencia juvenil. La poción de la juventud, que encontró en los libros del museo del Espectro, era su esperanza para volver a ser joven. Con sus estudios en zoología de las acrobacias de las ardillas voladoras, la mujer podía crear la ilusión de volar auténticamente como un vampiro. Daphne se reencuentra con su mamá, quien estaba saliendo a escondidas porque estaba tomando clases nocturnas para ser notario público, y le dice a su hija que el conocimiento es la clave de la belleza, haciéndole pensar que ella y Vilma siempre habían sido diferentes en ese aspecto.Luego de otro misterio resuelto, los chicos ya no tienen las caras sonrientes que tenían al principio. Sin decir lo que todos ellos saben que sucederá, los chicos comprenden que, de seguir juntos sin darle tiempo a sus heridas para curarse, no durarán mucho como equipo. Los miembros de Misterio a la Orden se separan el uno del otro, muy entristecidos por ya no ser los mismos. Shaggy intenta disculparse con Vilma, sabiendo que quizá esta sea la última vez que se verán, pero ella lo rechaza y le da la espalda, dejándolos a él y a Scooby solos. A distancia, el hombre misterioso que ayudó al grupo, los ve regresando a sus casas cada uno por su lado. El hombre resulta ser un emisario del Señor E, el mismo que apareció en el episodio La leyenda de Alice May. A través de sus binoculares, el emisario observa disgustado cómo los miembros se alejan, para seguir con sus vidas separados.

Notas de la Producción
 El nombre del restaurante «Los mariscos del doctor Calamari» parodia a la exitosa película de terror "El gabinete del doctor Caligari".
 En el museo del Espectro, la mamá de Vilma trata de ordenar ratas-monos sumatras, que es una referencia a la película de terror Muertos de miedo.
 Cass Elliot la famosa cantante y actriz estadounidense que apareció en el episodio «La fábrica de dulces encantada» de la serie Las nuevas películas de Scooby-Doo (1972), hace un cameo en la audiencia de la subasta en este capítulo.

Reparto
 Frank Welker como Fred Jones y Scooby-Doo.
 Grey DeLisle como Daphne Blake.
 Mindy Cohn como Vilma Dinkley.
 Matthew Lillard como Shaggy Rogers.
 Patrick Warburton como Sheriff Bronson Stone
 Gary Cole como Alcalde Fred Jones, Sr.

Estrellas invitadas
 Frances Conroy como Angie Dinkley.
 Kath Suocie como Nan Blake y la Vampiresa.
 Beverly D'Angelo como Sheila Altoonian
 Kevin Dunn como el jardinero
 Tom Kenny como Subastador
 Richard McGonagle como Ed Machine

Doblaje al español
 Luis Alfonso Padilla - Fred Jones
 Yolanda Vidal - Daphne Blake.
 Irene Jiménez - Vilma Dinkley
 Arturo Mercado Chacón - Shaggy Rogers
 Antonio Gálvez - Scooby-Doo, narración y traducción verbal
 José Luis Orozco - Sheriff Bronson Stone
 Víctor Covarrubias - Alcalde Fred Jones, Sr.
 Carlos Soto como alfitrion de la subasta y gerente de Los mariscos del Dr. Calamari

Créditos técnicos:
 Dirección de doblaje - Antonio Gálvez
 Estudio de doblaje - Sensaciones Sónicas, S.A. de C.V.
 País de doblaje -

Recepción
En su semana de estreno para los Estados Unidos, The Secret Serum fue recibido con un total de 2.000.000 telespectadores.

Referencias

Enlaces externos

Episodios de Scooby-Doo! Mystery Incorporated

The Secret Serum


Niğbolu ( Nikopol), Bulgaristan'ın Plevne ilinde bulunan bir şehir ve belediyedir.

Şehir ülkenin kuzeyinde Tuna Nehri kıyısında yer almaktadır. Yüzölçümü 415.9 km² olan şehrin nüfusu Aralık 2009 tarihi itibarı ile 10.602'dir.

Niğbolu Muharebesi 1396 yılında burada yapılmıştır. Osmanlı döneminde Niğbolu Sancağı'nın merkeziydi. Nüfusunun yaklaşık %70'i Türklerden oluşmaktadır. Günümüzde 2 tane cami bulunmaktadır. Ayrıca kasabada bir de yatır vardır. Ali Koç Baba Türbesi burada bulunmaktadır.

Yerleşim birimleri
Niğbolu belediyesine bağlı yerleşim yerleri;

 Asenovo
 Baço-Mahalle
 Çerkoviçe
 Debovo
 Dragaş Voyvoda
 Evlogievo
 Jernov
 Lyubenovo
 Lozitsa
 Muselievo
 Niğbolu
 Novaçene
 Sanadinovo
 Vıbel

Kardeş şehirler
  Halásztelek, Macaristan
  Şahtı, Rusya
  Zimnicea, Romanya

Kaynakça

Bulgaristan'daki şehirler
Bulgaristan'ın belediyeleri
Bulgaristan-Romanya sınırı

Niğbolu


An Hemerocallis fallaxlittoralis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Konta ngan S.Matsumoto. An Hemerocallis fallaxlittoralis in nahilalakip ha genus nga Hemerocallis, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hemerocallis

Hemerocallis fallaxlittoralis


Die Route nationale 726, kurz N 726 oder RN 726, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 in zwei Abschnitten zwischen Bonny-sur-Loire und einer Kreuzung mit der ehemaligen Nationalstraße 725 östlich von Mézières-en-Brenne verlief. Ihre Gesamtlänge betrug 131 Kilometer.

Als Alternative für die zweite Variante des Grand contournement de Paris kann bis zum Bau der Autobahn zwischen Bourges und Troyes statt der Nationalstraße 151 und der Autobahn 71 zwischen Vierzon und Auxerre die ehemalige Nationalstraße 726 bis Bonny-sur-Loire benutzt werden und von dort weiter bis Auxerre die ehemalige Nationalstraße 65.

Weblinks
 Route nationale française 726 auf WikiSara (französisch)

726
Straße in Centre-Val de Loire

Route nationale 726


Dame Margaret Olivia Hillier  (born 14 February 1969), known as Meg Hillier, is a British Labour and Co-operative politician who was elected as the Member of Parliament (MP) for Hackney South and Shoreditch at the 2005 general election, was a junior government minister (2007–10) and was succeeded by Caroline Flint as Shadow Secretary of State for Energy and Climate Change in the Labour Party October 2011 reshuffle. She has chaired the Public Accounts Committee since 2015.

Early life and career
Hillier was educated at Portsmouth High School, a private school for girls in Southsea, Hampshire, followed by St Hilda's College at the University of Oxford, where she read Philosophy, Politics and Economics. During her time there she was elected Librarian of the Oxford Union Society.

Hillier worked as a journalist in regional press and social housing media and was elected as a Councillor in the London Borough of Islington in 1994, representing the Sussex ward and serving as the Mayor of Islington in 1998, before standing down from the Council in 2002. She was elected as a founding Member of the London Assembly for North East London at the first London Assembly election of 2000, serving on the Assembly until 2004, and was a board member of Transport for London until she was elected to Parliament.

Parliamentary career
In 2004, Hillier was selected as the Labour candidate to contest the Hackney South and Shoreditch constituency through an all-women shortlist, following the retirement of the Labour MP Brian Sedgemore. She was elected to the House of Commons at the 2005 general election.

During the election campaign, Sedgemore resigned from Labour and joined the Liberal Democrats in protest at the attack on Iraq. Hillier retained the safe seat with a majority of more than 10,000 votes. She made her maiden speech on 24 May 2005, noting there were more men in the House of Commons that day than there had ever been women MPs.

She served as member of the Northern Ireland Affairs Select Committee for a year until she was appointed Parliamentary Private Secretary to the Secretary of State for Communities and Local Government Ruth Kelly in 2006. In June 2007, she was appointed a Parliamentary Under-Secretary of State at the Home Office.

During maternity leave beginning in March 2009, her ministerial role was taken over by Shahid Malik. In March 2008, Hillier voted with the Government in favour of nationwide Post Office closures, including seven in Hackney, of which her constituency forms a part.

In December 2009, while promoting the unpopular National Identity Card scheme as Identity Minister in Liverpool, she admitted she had forgotten her own ID card, attributing the error to the demands of looking after her baby.

In June 2015, Hillier was elected Chairman of the Public Accounts Committee in succession to Margaret Hodge. She was, as a result, among the 100 most influential people in the NHS according to the Health Service Journal in 2016.  As chair, she has been critical of the Troubled Families programme, saying that the PAC's conclusions on the programme were "far more serious" than "a slap on the wrist" for ministers.

An ardent supporter of the Remain campaign during the 2016 EU referendum, Meg Hillier announced that she was "devastated" that the UK voted to leave the EU and that the decision was fuelled by "xenophobic undertones".

She supported Owen Smith in the failed attempt to replace Jeremy Corbyn in the 2016 Labour Party (UK) leadership election.

Hillier has served as Trustee of the War Memorials Trust since 2001.

She stood for election as Speaker of the House of Commons during the 2019 Speaker of the British House of Commons election. However, she was unsuccessful, securing 10 votes (or 1.8%) in the first round, and coming in 7th out of seven candidates.

Hillier was appointed Dame Commander of the Order of the British Empire (DBE) in the 2021 Birthday Honours for political and parliamentary service.

Personal life
Hillier married Joe Simpson in 1997; the couple have three children. She is a Roman Catholic.

References

External links
 Meg Hillier MP official website

 Debrett's People of Today

|-

1969 births
Living people
21st-century British women politicians
21st-century English people
21st-century English women
Alumni of St Hilda's College, Oxford
English Roman Catholics
Councillors in the London Borough of Islington
Dames Commander of the Order of the British Empire
Female members of the Parliament of the United Kingdom for English constituencies
Hackney Members of Parliament
Labour Co-operative MPs for English constituencies
Labour Members of the London Assembly
People educated at Portsmouth High School (Southsea)
People from Hampstead
UK MPs 2005–2010
UK MPs 2010–2015
UK MPs 2015–2017
UK MPs 2017–2019
UK MPs 2019–present
Women councillors in England

Meg Hillier


Rheumatism or rheumatic disorders are conditions causing chronic, often intermittent pain affecting the joints or connective tissue. Rheumatism does not designate any specific disorder, but covers at least 200 different conditions, including arthritis and  "non-articular rheumatism", also known as "regional pain syndrome" or "soft tissue rheumatism". There is a close overlap between the term soft tissue disorder and rheumatism. Sometimes the term "soft tissue rheumatic disorders" is used to describe these conditions.

The term "Rheumatic Diseases" is used in MeSH to refer to connective tissue disorders. The branch of medicine devoted to the diagnosis and therapy of rheumatism is called rheumatology.

Types
Many rheumatic disorders of chronic, intermittent pain (including joint pain, neck pain or back pain) have historically been caused by infectious diseases. Their etiology was unknown until the 20th century and not treatable. Postinfectious arthritis, also known as reactive arthritis, and rheumatic fever are other examples.

In the United States, major rheumatic disorders are divided into 10 major categories based on the nomenclature and classification proposed by the American College of Rheumatology (ACR) in 1983.

 Diffuse connective tissue diseases
 Rheumatoid arthritis
 Juvenile arthritis
 Systemic lupus erythematosus
 Sjögren syndrome
 Scleroderma
 Polymyositis
 Dermatomyositis
 Behçet's disease
 Relapsing polychondritis
 Arthritis associated with spondylitis (i.e. spondarthritis)
 Ankylosing spondylitis
 Reactive arthritis
 Psoriatic arthritis
 Osteoarthritis (i.e. osteoarthrosis, degenerative joint disease)
 Rheumatic syndromes associated with infectious agents (direct and indirect or reactive)
 Metabolic and endocrine diseases associated with rheumatic states
 Gout, pseudogout
 Neoplasms
 Neurovascular disorders
 Bone and cartilage disorders
 Extraarticular disorders
 Bursitis/Tendinitis of the shoulder, wrist, biceps, leg, knee cap (patella), ankle, hip, and Achilles tendon
 Capsulitis
 Miscellaneous disorders associated with articular manifestations
 Palindromic rheumatism is thought to be a form of rheumatoid arthritis.

Diagnosis
Blood and urine tests will measure levels of creatinine and uric acid to determine kidney function, an elevation of the ESR and CRP is possible. After a purine-restricted diet, another urine test will help determine whether the body is producing too much uric acid or the body isn't excreting enough uric acid. Rheumatoid factor may be present, especially in the group that is likely to develop rheumatoid arthritis. A fine needle is used to draw fluid from a joint to determine if there is any build up of fluid. The presence of uric acid crystals in the fluid would indicate gout. In many cases there may be no specific test, and it is often a case of eliminating other conditions before getting a correct diagnosis.

Management
Initial therapy of the major rheumatological diseases is with analgesics, such as paracetamol and non-steroidal anti-inflammatory drugs (NSAIDs). Steroids, especially glucocorticoids, and stronger analgesics are often required for more severe cases.

Etymology
The term rheumatism stems from the Late Latin rheumatismus, ultimately from Greek ῥευματίζομαι "to suffer from a flux", with rheum meaning bodily fluids, i.e., any discharge of blood or bodily fluid.

Before the 17th century, the joint pain which was thought to be caused by viscous humours seeping into the joints was always referred to as gout, a word adopted in Middle English from Old French gote "a drop; the gout, rheumatism".

The English term rheumatism in the current sense has been in use since the late 17th century, as it was believed that chronic joint pain was caused by excessive flow of rheum which means bodily fluids into a joint.

See also
 Corbett's electrostatic machine

References

Further reading

External links
 American College of Rheumatology
 National Institute of Arthritis and Musculoskeletal and Skin Diseases - US National Institute of Arthritis and Musculoskeletal and Skin Diseases

Rheumatology
Soft tissue disorders

Rheumatism


David Fernández Cortázar (Madrid, 6 de abril de 1985) es un futbolista español. Juega como defensa.

Trayectoria
Se formó en las categorías inferiores del Rayo Vallecano. Tras jugar en el Rayo Vallecano "B", fichó por el Atlético de Madrid B, donde jugó durante dos temporadas.

Después de estar durante la campaña 2008-09 en el C. D. Linares, fue fichado por el C. D. Guadalajara. El 26 de junio de 2011, tras vencer al C. D. Mirandés en el partido de vuelta de la eliminatoria final, consiguieron ascender a la Segunda División.

En agosto de 2012 firmó por el Real Oviedo. En julio de 2013 renovó su contrato una temporada más. En mayo de 2015 consiguió el gol del triunfo del conjunto ovetense ante el Cádiz C. F. que les permitió ascender a la Segunda División doce años después, siendo este uno de los goles más importantes de la historia del club. En junio de 2017 finalizó su contrato y se marchó a la A. D. Alcorcón.

En el equipo alfarero estuvo cinco temporadas y, después de haber jugado más de 300 partidos en la categoría de plata del fútbol español, el 17 de agosto de 2022 firmó por la U. D. Logroñés hasta junio del año siguiente.

Clubes

Actualizado al 20 de mayo de 2023.

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial del CD Guadalajara
 Ficha en Futbolme.com

Futbolistas de la Comunidad de Madrid
Futbolistas del Rayo Vallecano "B"
Futbolistas del Club Atlético de Madrid "B"
Futbolistas del Club Deportivo Linares
Futbolistas del Deportivo Guadalajara
Futbolistas del Real Oviedo en los años 2010
Futbolistas de la Agrupación Deportiva Alcorcón
Futbolistas de la Unión Deportiva Logroñés
Nacidos en Madrid

David Fernández Cortázar


L'hôtel de ville annexe de Saint-Claude, anciennement hôtel de la Caisse d'épargne, est un bâtiment de la fin du  situé à Saint-Claude (Jura), en France. Il a autrefois accueilli un établissement bancaire, pour lequel il a été construit. De nos jours, il accueille un centre communal d'action sociale.

Situation et accès
L'édifice est situé au  de la rue Rosset, à l'intersection de la rue du Collège, dans le centre-ville de Saint-Claude, et plus largement au sud du département du Jura.

Histoire

Hôtel de la Caisse d'épargne

À la fin de 1894, un concours pour la construction d'un hôtel de la Caisse d'épargne est ouvert aux architectes du département du Jura. L'hôtel est finalement élevé durant les années 1890 selon les plans de l'architecte Émile Hytier.

Le , le conseil des directeurs de la Caisse d'épargne procède à la réception des travaux, sous la présidence du sénateur et maire de Saint-Claude Jean-Baptiste Vuillod. Les directeurs manifestent leur satisfaction et aucune observation particulière n'est faite sur les travaux, qui ont pourtant rencontré des critiques à leurs débuts. Les bureaux de la Caisse d'épargne sont transférés dans le bâtiment le .

Structure

Références

Annexes

Articles connexes
 Gare de Saint-Claude

Liens externes

Saint-Claude (Jura)
Saint-Claude
Architecture du XIXe siècle en France

Hôtel de ville annexe de Saint-Claude


Rzechta :

 Rzechta (Grande-Pologne), localité polonaise de la gmina mixte de Dobra, située dans le powiat de Turek
 Rzechta (Łódź), localité polonaise de la gmina et du powiat de Sieradz
 Rzechta Drużbińska, village de la gmina de Zadzim, du powiat de Poddębice

Rzechta


تلة مغناطيسية  هو مكان تُسبب التضاريس فيه وحوله خداعاً بصرياً بحيث يظهر فيه للمشاهد منحدر بسيط للأسفل على أنه منحدر للأعلى، مما يؤدي إلى ظهور جسم ما كالسيارة عند تركه حراً دون تشغيل المحرك وكأنه يصعد من الأسفل باتجاه الأعلى معاكساً الجاذبية بناءً على نظر المشاهد.

تم تسجيل هذه الظاهرة في مئات الأماكن المتعارف عليها حول العالم منها أستراليا والبرازيل وكندا والصين وقبرص وجمهورية التشيك وفرنسا وجمهورية الدومينيكان وألمانيا وغواتيمالا والهند وأندونيسيا وأيرلندا وجزيرة مان وإيطاليا والأردن وكينيا ولبنان وليثوانيا وماليزيا والمكسيك وعمان والفلبين وبولندا والبرتغال ورومانيا وصربيا والسعودية وكوريا الجنوبية وسلوفاكيا والسويد والمملكة المتحدة والولايات المتحدة وتجعل منها مسرحاً للسياح وكثير منها يكون مصحوباً للمعتقدات والعلوم الزائفة (مثل الجاذبية المعكوسة، الجن، القوى الخفية...). أما لجهل تفسير الظاهرة آنذاك أو بشكل مقصود للفت انتباه الاخرين.
كما يدعي البعض برصدهم ظاهرة أخرى كما في عدد من الأماكن حول العالم وبحسب معلومات القاطنين والزوار يكون تأثيرها فقط في السيارات بانزياحها البسيط نحو أعلى الطريق. يمكن تفسير الظاهرة إن صح الإدعاء بأنها مغناطيسية بحتة (وجود بعض المواد الممغنطة على أماكن مرتفعة تؤثر على قوى الجاذبية الأرضية).

التفسير
جميع الأماكن المصحوبة بظاهرة الخداع البصري تشترك بغياب خط الأفق كونه مخفياً كلياً أو معظمه، فبغياب خط الأفق يفقد الإنسان علامة موثوقة أساسية في تحديده لميل سطح ما، فالأشياء التي يفترض المشاهد كونها عمودية على الأرض (كالأشجار) قد تكون مائلة بدرجة بسيطة مما يجعله يظن أن الأرض هي المائلة (بغياب مرجعية الأفق) وهذا الظن يغلب حسه بالتوازن خاصة إذا كان المنحدر خفيفاً، وهكذا يتولد الوهم البصري.

تطبيقات الظاهرة
إن أشهر نموذج صناعي مشابه للظاهر السابقة هو غرفة ايم؛ وهي غرفة حاوية على كرات، بحيث تظهر فيها الكرات على أنها تتحرك عكس الجاذبية الأرضية.
يستخدم العديد من السحرة عملية الخداع البصري لتزييف الحقائق امام المشاهدين. تمثلت ابرز هذه العمليات في الساحر الاميريكي دافيد كوبرفيلد في الطيران واخفاء تمثال الحرية ولا زال أغلبها سري.

مراجع

تلال
تلال مغناطيسية
خداع بصري
تراث شعبي

تلة مغناطيسية


Georgică Severin (n. , Câmpina. Județul Prahova) este un om politic român, membru al Partidului Social Democrat (România), fost senator în legislaturile 2008-2012 și 2012-2016. În prezent este președinte - director general al Societății Române de Radiodifuziune.

Educație și formare
Absolvent al  Colegiului Național "Nichita Stănescu" din Ploiești (1979). Urmează, între 1980 și 1984, cursurile Facultății de Istorie și Filosofie a Universității București. Absolvent al Programului postuniversitar de formare și dezvoltare profesională "Securitate și bună guvernare" la Colegiul Național de Apărare (2014) și al Programului postuniversitar de formare și dezvoltare profesională "Politică externă și diplomație" la Institutul Diplomatic Român (2016).

Activitate profesională
Profesor de istorie la Colegiul Național Nicolae Grigorescu din Câmpina (1984-1990). Director executiv la S.C. Pelsev SRL Câmpina (1990-1992). Director executiv la Grupul de firme SIGA Câmpina (1992-1997). Director general, președinte al Consiliului de Administrație la S.C. Ski Alpin SA Sinaia (1999). Director general la Grupul Media QED Câmpina - Prima Tv Câmpina, Revista Zarva (1999-2008). Între 2008 și 2016 este senator, ales în circumscripția electorală nr. 31 Prahova. Membru al Grupului parlamentar al Partidului Democrat Liberal (România) (2008-2010), apoi al Grupului parlamentar al Partidului Social Democrat (România) (2010-2016). Președintele Comisiei pentru cultură și media a Senatului (2012-2016). Președintele Comisiei de anchetă privind interceptările telefonice ale magistratului Corneliu Bârsan, judecător la CEDO (2013-2014). Membru al Comisei speciale pentru evaluarea democrației și statutului de drept (2015-2016). Membru al Delegației române la Adunarea Parlamentară a Francofoniei (2009-2012 și 2013-2016). Președintele Grupului parlamentar de prietenie România – Elveția și membru al Grupurilor parlamentare de prietenie România - Algeria, România - Liban, România - Grecia, România - Australia, România - Bosnia și Herțegovina și România - Egipt. Începând cu luna aprilie și până în septembrie 2017 este numit de Parlamentul României Director general interimar al Societății Române de Radiodifuziune. Din 27 septembrie 2017 este Președinte - director general al SRR.

Activitate politică
Membru al Partidului Democrat Liberal (România) (2008-2010). În 2010 demisionează din PD-L și se înscrie în Partidul Social Democrat (România). Vicepreședinte al Organizației Județene Prahova a PSD (2010-2013). Membru al Comitetului Executiv Național al PSD (2013-2015). Membru al Consiliului Național al PSD (2013-2015).

Distincții
Decorat cu Ordinul Francofoniei și Dialogului Culturilor ("Ordre de la Pléiade") în grad de Mare Ofițer (noiembrie 2016)

Viață personală
Este căsătorit cu Simona Cătălina Severin și are o fiică, Anca Monica.

Note

Vezi și

 Legislatura 2012-2016 (Senat)
 Parlamentul României

Legături externe

Senatori români 2012-2016
Politicieni români în viață
Senatori români 2008-2012
Câmpineni

Georgică Severin


An Sobralia pfavii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Sobralia pfavii in nahilalakip ha genus nga Sobralia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sobralia

Sobralia pfavii


Müzikal film öykü biçimde birbirine karışmış karakterlerin çeşitli şarkılar söylediği bir film türüdür.

Şarkılar genelde senaryoyu ilerletmek ya da filmin karakterlerini geliştirmek için kullanılır.
Müzikalin alt türü müzikal komedi, müziği, dansı ve öyküsündeki gibi güçlü mizahi parçalar içerir.

Müzikal film sahne müzikalinden doğup gelişmiştir. Tipik olarak film ve sahne müzikalleri arasındaki en büyük fark, uygulanması tiyatroda elverişsiz olan sahnelerin cömertçe kullanılmasıdır. Müzikal film karakteri olarak tiyatroyu hatırlatan öğeler içerir; canlandırmalar sıklıkla onların parçalarını ve dans numaralarını o anda izleyen seyirciler varmış gibi ele alır. Bir bakıma görünüm izleyiciyi işaret eden, canlandırıcının doğrudan kameraya baktığı ve onun için canlandırdığı bir hale gelir.

Film türleri
Dansla ilgili filmler

Müzikal film


Monumentul lui Hristo Botev este unul dintre simbolurile orașului Botevgrad, Bulgaria, orașul însuși fiind numit în cinstea poetului. Acesta este situat în scuarul central al orașului, lângă primărie.

Ideea de a construi monumentul a venit de la primarul  în anii 1950 și a fost susținută de consiliul local. În 1959-1960 a început căutarea unui autor al instalației, fiind ales proiectul sculptorului prof. Ivan Mandov. Întâlnirea cu el și discuțiile publice au avut loc în sala consiliului în mai 1960. Mandov a prezentat un model de gips al monumentului, după care primarul a dat cuvântul celor prezenți pentru discursuri, sugestii și aprecieri. Au luat cuvântul reprezentanți ai , ai "frontului patriotic", sindicatelor, cooperativelor etc. Declarațiile au fost negative, uneori sarcastice, sugerându-se ca monumentul să fie instalat în Bardceto, Cekanița, Zelin sau alte locuri. Astfel, întrebarea privind monumentul lui Hristo Botev a rămas deschisă până în 1966. Apoi, cu ocazia apropierii celei de-a 100-a aniversare a orașului, problema a apărut din nou pe ordinea zilei. Autoritățile Botevgradului l-au convins pe Mandov să-și pună ideea în aplicare, promițându-i că nu vor interveni în procesul de creație.

Monumentul a fost dezvelit la 9 octombrie 1966, cu ocazia aniversării a 100 de ani de la întemeierea orașului. La ceremonia de deschidere au fost prezenți președintele țării Todor Jivkov, o delegație din orașul înfrățit Saransk, cât și oaspeți din țară și din regiune. Panglica a fost tăiată de Jivkov.

Sculptura îl reprezintă pe Hristo Botev în picioare. În mâna stângă, el ține o coală de hârtie, simbol al geniului său poetic și publicist. Sculptura a fost turnată din bronz la turnătoria Uniunii pictorilor din Bulgaria. Piedestalul este creația arhitectului Pavel Atanasov. La baza monumentul se află copii ale proceselor-verbale prin care a fost acceptată ridicarea sculpturii, inclusiv cele din 1960.

Note

Bibliografie

Legături externe

Monumente din Bulgaria
Fondări în 1966

Monumentul lui Hristo Botev din Botevgrad


Sweetwater Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Sweetwater Township (Michigan)
 Sweetwater Township (North Carolina)

Sweetwater Township


Deporte Total fue una revista de deportes chilena, publicada desde el 16 de junio de 1981 hasta el 10 de octubre de 1989, totalizando 435 números. Con posterioridad a 1989, ha publicado esporádicamente noticias dedicadas al fútbol.

Su redacción estaba ubicada en calle Luis Thayer Ojeda 1626, Providencia, Santiago, la capital de Chile. También publicó diariamente noticias deportivas al estilo de los suplementos deportivos de periódicos durante el Mundial de España 1982.

Historia
Fue un semanario deportivo, sucesor de la revista Estadio en octubre de 1982, el único especializado en deportes con circulación nacional hasta la aparición de la revista Triunfo del diario La Nación en junio de 1986. Registró en sus 438 ediciones, las estadísticas de las variadas competencias desarrolladas en distintos deportes y en sus páginas, escribieron periodistas como Gerardo Ayala Pizarro (jefe de redacción en 1983), Aldo Schiappacasse Cambiaso (secretario de redacción en 1983), Orlando Escárate Valdés, Juan Carlos Villalta, Sergio Antonio Jerez, Marco Antonio Cumsille, Guillermo Adolfo Schweitzer, Sergio Ried, Jaime Godoy Cartes, Daniel Pérez Pavez, Andrés Alburquerque, Renato de la Maza y Juan Cristóbal Guarello, entre otros.

Con posterioridad a octubre de 1989, ha publicado esporádicamente especiales concernientes al fútbol:
 En junio de 1991, editó un ejemplar especial sobre la obtención por parte de Colo-Colo de la Copa Libertadores.
 Desde el 26 de mayo de 1997 hasta el 11 de agosto de 1998, publicó varios ejemplares —números 438 a 497— sobre el desarrollo del Campeonato de la Primera División de Chile.
 El 16 de octubre de 2009, editó un ejemplar —número 498— sobre el término de la campaña de clasificación sudamericana al Mundial de Sudáfrica 2010.
 En junio de 2010, publicó cinco revistas —números 499 a 503— sobre el Mundial de Sudáfrica 2010.
 En junio y en septiembre de 2012 editó tres números especiales: dos dedicados al 50º aniversario del Mundial de Chile 1962 y uno por el fallecimiento del exfutbolista y comentarista deportivo Sergio Livingstone.
 El 18 de octubre de 2013, publicó una edición extraordinaria con motivo de la clasificación de la selección de fútbol de Chile al Mundial de Brasil 2014.
 De marzo a julio de 2014, se editaron siete ediciones extraordinarias dedicadas al Mundial de Brasil 2014. Desde el tercer ejemplar, se incluyó una revista especial dedicada a las figuras de la selección chilena.
 Con motivo de la XLIV Copa América, la revista volvió a circular el 9 de junio de 2015. En total se editaron tres ejemplares más dos revistas dedicada a las figuras de la selección chilena.
 El 15 de octubre de 2015, salió a circulación un ejemplar con las primeras fechas de la campaña de clasificación sudamericana al Mundial de Rusia 2018.

Formatos de la revista

Directores responsables
Los siguientes han sido los directores responsables de la revista:

Véase también
 El Gráfico
 Estadio
 Gol y Gol
 Foto Sport
 Triunfo
 Minuto 90

Notas

Referencias

Bibliografía
 Colección Revista Deporte Total (452 ejemplares).
 Mouat, Francisco, y Patricio Hidalgo. Diccionario Ilustrado del Fútbol, vol. 3.
 Biblioteca Nacional de Chile
 Biblioteca CEDEP

Revistas de fútbol
Revistas desaparecidas de Chile
Revistas deportivas de Chile
Publicaciones fundadas en 1981
Publicaciones desaparecidas en 2015

Deporte Total


Das kleine Passage Tomb von Cloverhill (auch Knocknashammer, , ) liegt etwa 3,3 km südwestlich von Sligo im County Sligo in Irland. Seine Nähe zum Komplex vom Carrowmore suggeriert einen Zusammenhang (es ist als Carrowmore Tomb 30A registriert), der allerdings nicht besteht. Es ist die einzige mit Felsritzungen versehene Megalithanlage im County.

Die Gravuren auf den rechten Steinen wurden im eleganten, keltischen La-Tène-Stil geritzt, der mindestens 2000 Jahre später als die Anlagen von Carrowmore entstand, und zeigen keines der charakteristischen Motive der anderen Passage tombs auf der Insel. Die Gravuren auf dem linken Stein zeigen das klassische Cup-and-Ring-Markierungs-Design der älteren, megalithischen Kunst.

Einige Autoritäten akzeptieren es daher als ein Teil der irischen Passage-tomb-Tradition, andere tun es nicht. Vielleicht wurde eine Dekoration erst in keltischen Zeiten hinzugefügt.

Cloverhills Ursprung ist unklar, aber es könnte in die Jungsteinzeit (4000–2500 v. Chr.) datieren und mit der Passage-Tomb-Tradition verbunden sein. Es ist jedoch später entstanden als die Masse der anderen Denkmäler von Carrowmore. Es fehlen der äußere Aufbau und alle Decksteine. Berichte von Antiquaren des 19. Jahrhunderts erwähnen die Anwesenheit eines Steinbodens, eines großen Decksteins über der Kammer und eines niedrigen Rundhügels, aber davon existieren keine Spuren mehr. Cloverhill liegt in einer relativ kleinen ovalen Grube am Hang eines flachen Hügels und besteht aus neun etwa 0,8 m hohen Steinen. Die Kammer misst 1,8 m × 1,0 m. Ein leicht abgewinkelter Stein und ein Lücke zwischen den Orthostaten bildet den Eingang zu der Kammer.

Der Sligoer Antiquar William Gregory Wood-Martin (1847–1917), der die Anlage vor 1888 ausgrub, berichtet, dass bereits zuvor Grabungen stattgefunden hatten, bei denen verbrannten Knochen und Keramik gefunden worden seien.

Siehe auch
 Megalithanlagen in Irland
 Listoghil

Literatur
 Jürgen E. Walkowitz: Das Megalithsyndrom. Europäische Kultplätze der Steinzeit (= Beiträge zur Ur- und Frühgeschichte Mitteleuropas. Bd. 36). Beier & Beran, Langenweißbach 2003, ISBN 3-930036-70-3.
 Seán Ó Nualláin: Survey of the megalithic tombs of Ireland. Volume V: County Sligo 1989 ISBN 0-7076-0080-4

Weblinks
 Kurzbeschreibung (engl.)
 Beschreibung (engl.) und Bilder

Kultbau
Megalithanlage in Irland
Passage Tomb
Archäologischer Fundplatz im County Sligo

Cloverhill


The Democratic Union of Catalonia (; , UDC), frequently shortened as Union (; ), was a regionalist, Christian-democratic political party in the Catalonia region of Spain existing between 1931 and 2017. Together with Democratic Convergence of Catalonia (CDC), they formed the Convergence and Union (CiU) alliance and federation from 1978 until its dissolution in 2015, under which they would rule the government of Catalonia for almost three decades during the recent Spanish democratic period.

It described itself as Catalan nationalist and Christian-democratic and was a member of the European People's Party (EPP). It advocated for centrist and moderate Catalanism without explicitly renouncing independence, aiming for the constitution of a confederal state in Spain made up of sovereign entities (including Catalonia) that could become independent but rejecting unilateralism as a viable political philosophy.

After the breakup of CiU, a party split that took away half of its membership, and UDC's failure in securing parliamentary representation in the 2015 Catalan and Spanish general elections, the party's mounting debts brought it to bankruptcy, leading to its dissolution on 24 March 2017.

History

Transition to democracy
Ahead of the 1977 Spanish general election, Unió joined the Union of the Centre and Christian Democracy of Catalonia (UCiDCC) alliance together with the Catalan Centre (CC) for the Congress of Deputies, which received the support of the Christian Democratic Team of the Spanish State (EDCEE). Both parties also joined the Democracy and Catalonia coalition for the Senate, whereas talks for Unió to join the Democratic Front coalition formed by Democratic Convergence of Catalonia (CDC) and Democratic Left of Catalonia (EDC) failed to materialize. Election results were disappointing: the UCiDCC secured only two seats in Congress, one for each party, and the platform's nationwide referent the EDCEE failed to gain any parliamentary representation. This led to both Unió and CC breaking their alliance and going into different parliamentary groups.

After the election, an internal party crisis ensued as Unió found itself in need of seeking collaboration with other political parties to ensure its electoral viability in the future, with the question on the direction of such alliances dividing the party in two sectors: a more Catalan nationalist and progressive, centre-left one, and another more conservative one, attracted to the UCD's government halo and sympathetic to a merger with their former ally CC. The internal support for each position would be revealed ahead of the 6th Unió congress in September 1977, with the pro-UCD sector being in the minority, resulting in a group of 17 members led by Josep Miró i Ardèvol splitting into the Union of the Christian Democrats of Catalonia–Jacques Maritain Club, which would merge with other parties into the Union of the Centre of Catalonia (UCC) in March 1978 to join into a joint platform with the UCD. However, and despite the 6th congress resulting in a reinforcement of the party's identity as well as its more progressive turn, the internal crisis continued as Unió deputy in Congress Antón Cañellas kept advocating for a "large Catalan centre" that included the UCD. This position—which only garnered the support of about 15–20% of party members—was in clear contrast with the majority position of favouring a centre-left federation of parties that included CDC while rejecting any kind of election agreement with the regional branches of national parties.

In September 1978, Unió would sign an agreement with CDC to form Convergence and Union (CiU), an alliance initially appealing to the Catalan centre-left that would end up becoming a big tent platform lasting for the next 37 years. The CiU negotiations had seen political clashing ensue between Unió and Cañellas because of the latter's courtship of the UCD–UCC platform. In the 7th Unió congress held in November 1978, Cañellas was expelled from the party, prompting him together with other party members to establish the Democratic Union–Broad Centre (UDCA), an instrumental party that would join the UCD and UCC into the newly established Centrists of Catalonia coalition.

CiU breakup and dissolution
From 2013 and until 2015 tensions within the two parties forming the Convergence and Union (CiU) federation reached an all-time high over differences between the positions of the UDC leadership and Democratic Convergence of Catalonia (CDC) leader Artur Mas over the sovereignty process, as well as on the opportunity of forming a joint, pro-independence electoral list with Republican Left of Catalonia (ERC). CDC was in favour of outright independence even if it meant breaking the established Spanish legality, while UDC was against doing it without agreement with the Spanish government.

As a result, a referendum of UDC members was held on 14 June 2015, asking whether UDC should commit itself to continue with the process but with under certain conditions, including not violating the legality in force through unilateral independence declarations or starting a constituent process at the margin of Spanish legal norms. Such a position, supported by UDC leaders and contrary to the signed agreements between CDC, ERC and sovereignty entities, was approved by UDC members with an adjusted 50.9%. After this, meetings between CiU leaders led to an ultimatum from CDC to UDC for the latter to decide within "two or three days" whether it committed itself to the independence plan. This led to UDC withdrawing all three of its members from Mas's cabinet, although they agreed to maintain parliamentary stability until the end of the legislature. That CDC leadership subsequently confirmed in a press conference the next day that UDC and CDC would not stand together in the 2015 Catalan regional election, and that the political project of the CiU federation was over, signalling the end of 37 years of cooperation between both parties.

Later in July 2015, a pro-independence faction within UDC—including historical members Antoni Castellà, Núria de Gispert, Rosa Maria Carrasco Azemar and Joan Rigol—broke away from the party to found the Democrats of Catalonia (DC), and by August the new DC party claimed to have taken away 1,600 UDC volunteers, 23 out of the 43 UDC city mayors and 118 out of UDC's 191 city councillors. In the regional election held on 27 September, UDC would fall short of the 3% threshold to secure parliamentary representation, meaning the party was to be expelled from the Parliament of Catalonia for the first time since 1980. The party would also fail in its attempt to maintain its presence in the Cortes Generales in the 2015 Spanish general election, with party's spokesman Josep Antoni Duran i Lleida losing his seat.

On 24 March 2017, UDC was dissolved by its last secretary general, Ramon Espadaler, because of mounting economic debts and the lack of public funding resulting from UDC's various election defeats bringing the party to bankruptcy. Some of its former members, including Espalader, founded a new catalanist political party called United to Advance, which eventually joined an electoral alliance with the Socialists' Party of Catalonia (PSC) in order to contest the 2017 Catalan regional election.

Electoral performance

Parliament of Catalonia

Cortes Generales

Nationwide

Regional breakdown

European Parliament

References

1931 establishments in Catalonia
2017 disestablishments in Catalonia
Catalan nationalist parties
Catholic political parties
Christian democratic parties in Europe
Conservative parties in Spain
Defunct political parties in Catalonia
Member parties of the European People's Party
Political parties established in 1931
Political parties disestablished in 2017

Democratic Union of Catalonia


Marcin Rafał Możdżonek (Olsztyn, 9 de fevereiro de 1985) é um ex-voleibolista indoor polonês que atuava na posição de central.

Carreira

Clube
Możdżonek começou sua carreira profissional na temporada 2004-05, nas categorias de base do AZS UWM Olsztyn, no qual jogou por quatro temporadas. Na temporada 2008-09 transferiu-se para o Skra Bełchatów onde jogou por três temporadas, conquistando três títulos do Campeonato Polonês e três da Copa da Polônia.

Na temporada 2012-13, foi contratado pelo ZAKSA Kędzierzyn-Koźle, com quem conquistou sua quinta Copa da Polônia. Em 2014 o atleta se mudou para o voleibol turco para defender as cores do Halkbank Ankara, onde conquistou o título da Copa Turca de 2015.

Voltou à Polônia para a temporada 2015-16, defendendo as cores da Cuprum Lubin, enquanto no ano seguinte se transferiu para a Asseco Resovia. Em junho de 2020 o atleta anunciou a sua aposentadoria das quadras.

Seleção
Możdżonek foi campeão do Campeonato Mundial Sub-21 de 2003. Estreou na seleção adulta polonesa em 2007, pela Liga Mundial, terminando na 4ª posição após perder a disputa da medalha de bronze para a seleção dos Estados Unidos. No ano seguinte disputou sua primeira Olimpíada, onde terminou na 5ª colocação. Em 2009 conquistou o título do Campeonato Europeu, sediado na Turquia. Em 2012 conquistou o título da Liga Mundial, levando o prêmio de melhor bloqueador da competição. No mesmo ano disputou a segunda Olimpíada de sua carreira, terminando na 5ª colocação, novamente. Se tornou campeão mundial ao derrotar a seleção brasileira no Campeonato Mundial de 2014, sediado em seu país natal.

Títulos
  Campeonato Polonês: 3
2008-09, 2009-10, 2010-11

  Copa da Polônia: 5
2008-09, 2010-11, 2011-12, 2012-13, 2013-14

  Copa da Turquia: 1
2014-15

Clubes

Ligações externas
 Marcin Możdżonek no Global Sports Archive
 Marcin Możdżonek na PlusLiga
 Marcin Możdżonek no Volleybox

Naturais de Olsztyn
Desportistas da Polônia
Voleibolistas da Polônia
Centrais de voleibol
Voleibolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2008
Voleibolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2012
Campeões desportivos por desporto

Marcin Możdżonek


Omul de zăpadă (titlu original: The Snowman) este un film polițist britanic din 2017 regizat de Tomas Alfredson. Este scris de Hossein Amini și Peter Straughan după un roman omonim de Jo Nesbø. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Michael Fassbender, Rebecca Ferguson, Charlotte Gainsbourg, Val Kilmer și J. K. Simmons. Premiera este lansat de Universal Pictures la 13 octombrie 2017 și în Statele Unite la 20 octombrie 2017.

Prezentare

Distribuție

Producție
Filmările principale au început la 18 ianuarie 2016 în Oslo, Norvegia..

Primire

Note

Legături externe

Vezi și

Filme din 2017
Filme britanice
Filme în limba engleză
Filme regizate de Tomas Alfredson
Filme polițiste

Omul de zăpadă (film)


Barbadás, İspanya'nın kuzeybatısında, ülkenin on yedi özerk bölgesinden biri olan Galiçya'nın dört eyaletinden güneydoğu köşesinde bulunan Ourense eyaletine bağlı belediyesi. 2002 yılı nüfus sayımına göre belediyenin nüfusu 6.908 kişidir.

Ourense belediyeleri

Barbadás


Jacques Birr (Paris, le  - Paris 16e arrondissement, le ) est un peintre animalier contemporain, un artiste « avant tout portraitiste d'animaux ». Il est ancien ingénieur chimiste, licencié es sciences, diplômé de l'école nationale supérieure de chimie de Paris, chevalier de la Légion d'honneur, chevalier de l'ordre national du mérite et chevalier des Arts et des Lettres. Il est tout à la fois peintre, auteur de lithographie, mais aussi sculpteur et dessinateur. La Monnaie de Paris lui a consacré une grande rétrospective en 1997 intitulée « L'œil et la vie ».

Origine familiale et jeunesse
Jacques Birr est né à Paris le 14 octobre 1910. Il est diplômé Ingénieur Chimiste et découvre la peinture très jeune, avec son père architecte.

Gravement malade pendant la Seconde Guerre mondiale, il réalise ses premiers dessins. Marié avec Jeannine Becker, il travaille chez Peychinet puis pour l'industrie des tissus imprimés.

Vocation artistique
En 1958 il se lance définitivement dans la peinture et s'intéresse tout de suite au thème de la nature. Il dessine d'abord au Jardin des Plantes puis au Jardin zoologique de Bâle en Suisse.

Sa première exposition a lieu en 1961 à la galerie Saint Placide à Paris. Il va travailler ensuite à l'Académie de la grande Chaumière sous la direction de Jean Aujame, avant d'exposer une deuxième fois en 1963 à la suite des succès remportés. Cette même année, il rencontre Henry de Montherlant en vue d'une illustration d'« Espana Sacrada » pour les bibliophiles de l'A.C.F., avec l'appui et le soutien de Roger Catin, délégué général de l'Union des Industries Textiles et de Xavier de la Fournière, conseiller de Paris. Pour cette illustration, il fait un séjour en Camargue chez Ricard et dessine des taureaux. Les 24 lithographies en couleur sortiront en 1967. Il se rend aussi régulièrement au zoo d'Anvers.

En 1964, il réalise son premier voyage en Espagne où il retournera deux fois, puis au zoo de Londres et de Francfort. Pour dessiner et peindre des crustacés vivants, il se rendra en Bretagne chez Jean Grivet, créateur de l'aquarium marin de Saint-Malo. Cette même année est charnière, car elle marque ses premiers essais à la peinture à l'huile directement devant motif.

Il rencontre en 1965 Pierre Dehaye, directeur des Monnaies et Médailles, qui l'invite à réaliser des médailles. Sa toute première médaille intitulée « les fruits de mer » est exécutée la même année. Il en fera environ une quarantaine jusqu'en 1972.

En 1967, il rencontre Maurice Genevoix pour illustrer La Forêt perdue qui sortira en 1972 avec 22 lithographies en couleur pour le compte des Bibliophiles de l'Est à Strasbourg.

Jacques Birr décide de s'installer en 1969 en Normandie, dans un ancien moulin et, parallèlement à ses peintures animalières exécute également sur le motif des paysages - thèmes végétaux et floraux. Il se rend également peindre des animaux au Tertre Rouge chez Jacques Bouillault et des chevaux au haras du Pin ; il va régulièrement à Saint-Malo et à Roscoff pour peindre des crustacés vivants, ainsi qu'à Bâle et à Amsterdam.

En 1973 a lieu une importante exposition chez Durand-Ruel avec soixante peintures, ainsi qu'à l'hôtel du Grand Cerf à Évreux.

Une exposition au Musée de la Chasse, hôtel Guénégaud, est organisée en 1974 à la suite de laquelle une grande peinture représentant un vautour condor y est conservé de façon permanente. Elle sera suivie d'une première présentation de ses œuvres à la Monnaie de Paris dans le cadre de l'exposition "Bestiaires des Monnaies, des Sceaux et des Médailles". Toute une salle est réservée à l'artiste pour une durée de quatre mois. Il réalise également l'affiche, la couverture du catalogue (une pieuvre) et la carte d'invitation du Ministère pour l'Exposition. Un total de 22 peintures exposées, en plus des vitrines de médailles, sur le thème de "l'animal dans les civilisations anciennes".

En 1975, l'Imprimerie nationale édite le livre de Jean Dorst, directeur du Muséum et membre de l'Institut, L'Univers de la vie où sont reproduites 53 œuvres de l'artiste. Il s'agit du premier bestiaire édité par l'Imprimerie nationale depuis Buffon.

Le Centre National d'Art Contemporain, organisme qui a précédé le Centre Pompidou dit Beaubourg, achète une peinture de vautour.

À l'occasion de la sortie du timbre "Percheron" par Jacques Birr en 1978, le Musée Postal expose soixante de ses toiles. Cette même année, le peintre illustre aussi « les Bestiaires » de Henri de Montherlant, paru aux Éditions Gallimard.

En 1983, la Direction des Postes de Paris décide d'acquérir deux tableaux : 1) L'Institut, la nuit, pendant les travaux de reconstruction du Pont des Arts. 2) La Seine, vue du jour, avec les ponts, à la hauteur de l'Hôtel de Ville.

Exposition à la Galerie des Orfèvres à Paris : une soixantaine de médailles exécutées à la Monnaie de Paris, dont certaines en coins particuliers.

Roland Peugeot décide en 1986 d'acquérir une grande toile intitulée le Lion. Elle sera exposée de manière permanente au siège du Groupe Peugeot au 75 avenue de la Grande-Armée à Paris jusqu'au déménagement à Rueil-Malmaison en 2017.

Jacques Birr séjourne régulièrement dans les années 1990 à Vouvray au Domaine de la Barre où il prendra plaisir à peindre les vignes et coteaux de Touraine.

Peintre animalier par excellence, Jacques Birr termine en 1997 l'écriture de son ouvrage « Seule la beauté demeure ».

Il meurt à dans le 16e arrondissement de Paris le 22 juin 2012.

Distinctions

Notes et références

Liens externes

Peintre animalier
Chevalier de la Légion d'honneur (date non précisée)
Chevalier de l'ordre national du Mérite
Chevalier des Arts et des Lettres
Sculpteur français du XXIe siècle
Naissance en octobre 1920
Naissance dans le 16e arrondissement de Paris
Décès à 91 ans
Décès en juin 2012
Décès dans le 16e arrondissement de Paris

Jacques Birr


La XIII Copa Mundial de Hockey Femenino se celebró en La Haya (Países Bajos) entre el 31 de mayo y el 14 de junio de 2014 bajo la organización de la Federación Internacional de Hockey (FIH) y la Real Federación Neerlandesa de Hockey. Paralelamente se celebró la XIII Copa Mundial de Hockey Masculino.

Los partidos se realizaron en el Estadio Kyocera y en el Estadio GreenFields de la ciudad holandesa. Compitieron en el campeonato 12 selecciones nacionales afiliadas a la FIH por el título mundial, cuyo anterior portador era el equipo de Argentina, ganador del Mundial de 2010.

El equipo de los Países Bajos conquistó su séptimo título mundial al vencer en la final al equipo de Australia con un marcador de 2-0. El conjunto de Argentina ganó la medalla de bronce en el partido por el tercer puesto contra el equipo de los Estados Unidos.

Clasificación

Grupos

Primera fase
Todos los partidos en la hora local de los Países Bajos (UTC+2).
Los primeros dos de cada grupo disputan las semifinales. El resto disputan los correspondientes partidos de clasificación final.

Grupo A

Resultados

Fase final
Todos los partidos en la hora local de los Países Bajos (UTC+2).

Partidos de clasificación
Undécimo lugar

Noveno lugar

Séptimo lugar

Quinto lugar

Semifinales
{| width=750 class="wikitable"
|- bgcolor="lightsteelblue"
!width=15%|Fecha
!width=10%|Hora
!width=60% colspan=3|Partido
!width=15%|Resultado
|-
|align=center| 12.06
|align=center| 16:00
|align=center|  ||<center>-||<center>
|align=center| 2-2(1-3) )
|- bgcolor="efefef"
|align=center| 12.06
|align=center| 19:45
|align=center|  ||<center>-||<center>
|align=center| 4-0
|}

Tercer lugar
{| width=750 class="wikitable"
|- bgcolor="lightsteelblue"
!width=15%|Fecha
!width=10%|Hora
!width=60% colspan=3|Partido
!width=15%|Resultado
|-
|align=center| 14.06
|align=center| 12:30
|align=center|  ||<center>-||<center>
|align=center| 1-2
|}

Final
{| width=750 class="wikitable"
|- bgcolor="lightsteelblue"
!width=15%|Fecha
!width=10%|Hora
!width=60% colspan=3|Partido
!width=15%|Resultado
|-
|align=center| 14.06
|align=center| 15:15
|align=center|  ||<center>-||<center>
|align=center| 2-0
|}

Medallero

Estadísticas

Clasificación general

Máximas goleadoras

Fuente:

Véase también
 Copa Mundial de Hockey Masculino de 2014

Notas

Referencias

Enlaces externos
Pág. de la FIH .
Resultados oficiales .

2014
Hockey sobre césped en los Países Bajos
Hockey sobre césped en 2014
Hockey
Deporte en La Haya
Deporte en los Países Bajos en 2014

Copa Mundial de Hockey Femenino de 2014


قسطنطين ستانيسلافسكي  هو مخرج وممثل مسرحي روسي شهير (17 يناير 1863 -7 أغسطس 1938). يعتبر أحد مؤسسي المسرح الحديث، حاول ابتكار أسلوب الأداء الصادق عن طريق جعل ممثليه يدرسون الحياة الداخلية للشخوص كما لو كانوا أناسا حقيقيين. وتعرف محاولة الممثل أن يعيش حياة الشخصية بنظرية ستانيسلافسكي. ولد قسطنطين سيرجيفتش الكسييف في موسكو. وأسس مسرح موسكو للفن في عام 1898م بمساعدة فلاديمير نيمروفيتش دانشنكو، وأصبح مشهوراً بالعروض الواقعية لمسرحيات تشيكوف، وجوركي وآخرين.

وقد أكسب إخراج ستانيسلافسكي لمسرحية النورس
في عام 1898م لتشيخوف أول نجاح له. ازدادت شهرة ستانيسلافسكي مع كتاباته التي تصف النظريات التي استخدمها في تعليم ممثليه وإخراج مسرحياته. وتشمل أعماله إعداد الممثل
بالإنجليزية (1936م)؛ بناء الشخصية
بالإنجليزية (1949م).

مراجع

روابط خارجية

أشخاص من غوبرنيه موسكو
حاصلون على وسام لينين
روس في القرن 19
روس في القرن 20
فنانو الشعب في الاتحاد السوفيتي
مخرجو مسرح روس
مخرجو مسرح روس وسوفيت
مخرجو مسرح سوفيت
مخرجو مسرح من الإمبراطورية الروسية
مدفونون بمقبرة نوفوديفيتشي
مسرح القرن 19
مسرح القرن 20
مسرح موسكو للفنون
ممثلو مسرح روس
ممثلو مسرح سوفييت
ممثلون ذكور في الإمبراطورية الروسية
ممثلون روس في القرن 19
ممثلون روس في القرن 20
ممثلون من موسكو
ممثلون وممثلات روس في القرن 20
مواليد 1863
مواليد في موسكو
وفيات 1938
وفيات في موسكو

قسطنطين ستانيسلافسكي


Reinos británicos puede referirse a:
Cualquiera de los reinos que se han establecido históricamente en las Islas británicas.
Heptarquía anglosajona
Reino de Inglaterra
Reino de Escocia
Reino de Gales -véase Gales-
Reino de Irlanda
Reino Unido

Reinos británicos


Alexandru Țitruș (n. 3 martie 1922, Uioara, jud. Turda, azi Ocna Mureș, jud. Alba – d. 5 mai 1989, Cluj-Napoca) a fost un virtuoz violonist de muzică populară ardelenească. S-a nascut intr-o familie de lautar maghiar care avea 9 copii, cu care fâcuse o Orchestra cu care cinta la nunti. La 5 ani a inceput sa cinte la tambal si vioara iar la 14 ani a facut primele inregistrâri la Bucuresti. A fost instrumentist la Ansamblul folcloric ,, Doina,, al Armatei, si la Orchestra de Muzicâ popularâ a Filarmonicii de Stat din Cluj unde a si locuit in Piata Mihai Viteazul, la numârul 1. A cintat multi ani in diferite Restaurante din Cluj pe care fermecata sa vioarâ le umplea la maximum : Fetitele vieneze de pe calea Motilor - astazi Restaurantul Transilvania , Continental, Somesul si Metropol care era vis-a-vis de locuint sa. In 1973 si 1975 face turnee in Elvetia cu un succes imens si inregistreaza acolo discuri cu Marcel Cellier. La Concertul de la Victoria Hall din Geneva sala de 1600 de locuri a asistat si M.Sé. Regele Mihai I al României. Dupa Concert patronul unei fabrici de ceasuri din Elvetia si-a scos ceasul de pe mina si i l-a daruit, iar unii critici elvetieni l-au comparat cu George Enescu si cu Paganini. A dat concerte si in SUA, Ungaria, Franta, Olanda, Suedia, Italia.  S-a casatorit la 18 ani. A avut 3 copii, 2 fete si un baiat - si el Sandu ( Alexandru )  instrumentist la Orchestra Operei din Cluj. Una dintre fiice Ioana Osoianu este compozitoare si pianista la Londra. Un violonist, unic, fenomenal, original, un magician al viorii cu un repertoriu de un lirism si de o virtuozitate absolut unice. 5 discuri Electrecord , primul de 6 cintece in 1967 : Un virtuose de l'archet, vol. II - Alexandru Titrus - 15 cantece - 1976.  A fost inmormintat la Cimitirul din Ocna Mureș, din județul Alba.

Nașteri în 1922
Nașteri pe 3 martie
Decese în 1989
Decese pe 5 mai
Interpreți de muzică populară românească
Lăutari români
Muzicieni români
Violoniști români
Oameni din Ocna Mureș

Alexandru Țitruș


Alexandru Bilegan (n. 1882, Herina – d. 1954, Herina) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Alexandru Bilegan a fost agricultor și a contribuit la formarea C.N.R Herina.

Activitatea politică

Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a reprezentat, ca delegat de drept, cercul electoral Bistrița.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1882
Decese în 1954
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Agricultori români

Alexandru Bilegan


Ağaköy Kampüsü. Çanakkale Onsekiz Mart Üniversitesi'ne bağlı Biga Ağaköy'deki kampüsün adı. Kampüsün adı Prof. Dr. Ramazan Aydın olarak değiştirilmiştir. Kampüste Biga İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi (BİİBF), Biga Uygulamalı Bilimler Yüksekokulu (BUBYO), kapalı spor salonu, kütüphane ve bir de yurt bulunmaktadır. Yerleşkenin etrafında 2 adet özel, bir de Kredi Yurtlar Kurumu'na ait toplam bin öğrenci kapasitesinin üzerinde yurtlar bulunmaktadır.

Ağaköy
Biga

Çanakkale Onsekiz Mart Üniversitesi Ağaköy Kampüsü


Antônio Júlio Bernardo Cabral, mais conhecido como Júlio Cabral, (Manaus, 16 de março de 1954) é um advogado e político brasileiro, outrora deputado federal por Roraima.

Dados biográficos
Filho de José Bernardo Cabral e Zuleide da Rocha Bernardo Cabral. Advogado formado pela Universidade Candido Mendes em 1980, estreou na política ao eleger-se deputado federal pelo PTB de Roraima em 1990. Durante o mandato migrou para o PRN meses antes do impeachment de Fernando Collor em 1992, votando a favor da punição ao então presidente. Filiou-se ao PP às vésperas do pleito de 1994, mas não disputou a reeleição. Nomeado conselheiro do Tribunal de Contas do Amazonas pelo governador Amazonino Mendes em 2000, permaneceu na corte por vinte e dois anos.

Seu pai foi deputado federal e senador pelo Amazonas e relator-geral da Constituição de 1988, além de ministro da Justiça e ministro interino da Agricultura no Governo Collor.

Naturais de Manaus
Deputados federais do Brasil por Roraima
Membros do Progressistas
Membros do Progressistas de Roraima
Membros do Progressistas do Amazonas

Júlio Cabral


 එම්.සී.පී.බෙල් මොහු ප්‍රකාශ කරනු ලබන්නේ සදකඩ පහන සතර දිසාව නිරූපණය කරන්නක් බවයි. වින්සන් ද ස්මිත් ඡේ. ඡී. ප්‍රගල්, බෙන්ඡමින් රෝලන්ඩ් ද යන අය ද බෙල්ගේ අදහස අනුමත කරයි.
 සෙනරත් පරණවිතානමොහු‍ගේ මෙම අදහස අනුව සඳකඩ පහනේ අග පිහිටි කවාකාර තීරැවේ පෙනෙන ගිනිදල් මෝස්තරය කමාග්නියේද කෝධාන්තියේද සංකේතයකි. ඇතා අශ්වයා ,සිංහයා,වෘෂභයා, යන සතුක් සිව්දෙනා සංකේතවත් කරන්නේ ඡාති,ඡරා,ව්‍යාධි, මරණ යන සතර බියයි.ලියවැල වු කලී තණ්හාවේ සංකේතය වන ලතාවයි. හංස රූප අභිනිෂ්ක්‍රමණය ද මැද පියුම් ශ්‍රද්ධාවද දක්වන සංකේතවේ. මේ අනුව මුළු සදකඩපහණ ම සංසාරය පිළිබඳ සංකේතයකි. තවද සදකඩපහණ  අර්ධ කවයක හැඩයෙන් දක්වන නමුත් එය සම්පූර්ණ කවයකින් අඩක් පමණ බවත් සියලු භවවලින් ගහණ වූ භව චක්‍රය එයින් නිරූපිත වන බවත් පරණවිතාන මහතා කියයි.

සදකඩ පහනේ නිමිත්ථ