Curtis Shayne Joseph (né Munro; born April 29, 1967) is a Canadian ice hockey coach and former professional player. Nicknamed "Cujo", Joseph was immediately recognizable on the ice for his masks featuring a snarling dog, drawing inspiration from the Stephen King novel Cujo.

Throughout his NHL career, Joseph played for a number of franchises, rising to prominence during the playoffs with the St. Louis Blues, Edmonton Oilers, and Toronto Maple Leafs. He also played for the Detroit Red Wings, Phoenix Coyotes and Calgary Flames. He last played for the Maple Leafs during the 2008–09 NHL season. He was also a member of Canada's gold medal-winning team at the 2002 Winter Olympics.

Joseph retired with the most career wins (454) of any goaltender in NHL history who never played on a Stanley Cup-winning team (which has since been surpassed by Roberto Luongo and Henrik Lundqvist, although they reached the Stanley Cup Finals once where Joseph never did), and was also the first goaltender to have 30 or more wins in a regular season for five different teams. He was also the last goaltender to have played in the NHL in the 1980s.

Early life
Joseph was born on April 29, 1967 to unmarried teenage parents. Soon after his birth, his mother, Wendy Munro, gave him up to be fostered by Jeanne and Howard Eakins. She knew Jeanne from the nursing home where they both worked and thought that the Eakinses could provide a better life for him. He was named Curtis after his birth father, Curtis Nickle. Jeanne later divorced Howard and married Harold Joseph, at which point she cut off contact with Wendy Munro and began using Joseph as Curtis's last name. In the Joseph household, Curtis grew up with two older stepbrothers, Grant and  Victor. He also has three older stepsisters and a stepbrother from a previous marriage. The family is of mixed race with Harold and Victor being black, and Grant also being an adopted child prior to Curtis Joseph. It was not until he signed with the St. Louis Blues that Joseph legally changed his surname from Munro to Joseph.

For the majority of his childhood, Curtis was raised in the East Gwillimbury community of Sharon. He initially attended Whitchurch Highlands Public School and then Huron Heights Secondary School.  Curtis grew up playing hockey for the East Gwillimbury Eagles of the OMHA until moving west to play for Notre Dame College in (Wilcox, Saskatchewan).  Although he led the Notre Dame Hounds to the Centennial Cup in 1987–88, and he played for the University of Wisconsin–Madison of the NCAA, he was undrafted by the NHL. He signed as a free agent with the Blues in 1989. In the 1989–90 season, he played 23 games with the Peoria Rivermen in the IHL.

Playing career
Nicknamed "Cujo," Joseph has worn the number 31 for the St. Louis Blues, Edmonton Oilers, Toronto Maple Leafs, Detroit Red Wings, Phoenix Coyotes, and the Calgary Flames. Joseph is a three-time NHL All-Star (1994, 1999, 2000), and he was awarded the 1999–2000 King Clancy Memorial Trophy for exemplifying leadership qualities on and off the ice and making noteworthy humanitarian contributions to his community. In the 2002 Winter Olympics held in Salt Lake City, he was a member of the Olympic Gold Medal winning Canadian men's hockey team.

University of Wisconsin
Joseph began his college play at the University of Wisconsin. While playing for the Badgers, Joseph won 21 games and was voted to the WCHA All Conference Team. Shortly after his freshman season, Joseph, despite not having been drafted, was signed by the St. Louis Blues to a free-agent entry-level contract.

NHL career

St. Louis Blues

Joseph broke into the NHL in 1990, playing for the St. Louis Blues. In the off-season following the 1990–91 NHL season, the Blues signed Brendan Shanahan from the New Jersey Devils. Shanahan was a restricted free agent, and thus the Devils were entitled to compensation. The teams could not agree on what the compensation was; the Blues offered Curtis Joseph, Rod Brind'Amour, and two draft picks, while the Devils wanted Scott Stevens. Joseph seemed to be the answer the Devils were looking for in goal, but the case went to arbitration, and a judge ruled that Stevens was to be awarded to the Devils in September 1991.

Joseph remained with the Blues until 1995. The 1992–93 NHL season was his most successful season, as he played a key role in the upset of the Chicago Blackhawks, the reigning Clarence Campbell Conference regular season champions; the Blues swept them in four games in the first round of the playoffs. The Blues then faced the Toronto Maple Leafs in the second round, and though the Leafs prevailed, the series went to seven games thanks to Joseph's play. Because of his efforts, he was nominated as a finalist for the Vezina Trophy that season, finishing third in voting behind winner Ed Belfour and Tom Barrasso. After a disappointing first-round exit in the 1995 playoffs, St. Louis Blues coach and general manager Mike Keenan declined to re-sign Joseph and traded his rights to the Edmonton Oilers.

Edmonton Oilers
The Oilers began their training camp with two starting goaltenders, signed incumbent Bill Ranford and the unsigned Joseph. Edmonton failed to work out a contract or trade Joseph's rights, leaving Joseph without a team to start the 1995–96 season. He signed a contract with the IHL's Las Vegas Thunder and dominated, reminding the NHL that he deserved to be there. The Oilers entertained trading Joseph to the Boston Bruins but would finally sign Joseph to a contract and trade Ranford to Boston. With Edmonton, Joseph won two Zane Feldman Trophies (team MVP) and one Most Popular Player award. He backstopped the Oilers to first round playoff upsets of the Dallas Stars and Colorado Avalanche in 1997 and 1998, respectively, their first playoff series wins since 1992.

Toronto Maple Leafs
Following the 1997–98 season, Joseph signed as a free agent with the Toronto Maple Leafs. While with the Leafs, he had three consecutive seasons of 30+ wins, he was twice runner-up for the Vezina Trophy in 1999 and 2000, a finalist for the Lester B. Pearson Award in 1999, and won the King Clancy Memorial Trophy in 2000. Joseph played a key role in the Leafs' run to the Eastern Conference Finals in 1999 and 2002. In 2000, during Game One of the series against the New Jersey Devils, he was considered the deciding factor in the 2–1 win where the Leafs were outshot 33–21.

After Leafs General Manager Pat Quinn was unwilling to give Joseph a four-year contract (he offered three years), he left after the 2001–02 season to sign with the Detroit Red Wings. Some also speculated that the relationship between Quinn and Joseph was frosty because Quinn had benched Joseph in the Salt Lake City Olympics after the first game, although Joseph himself denied the rumours, saying that he played a bad first game against Sweden (losing 5–2) and that Martin Brodeur played very well for the rest of the tournament, earning his spot as the starter. Joseph's move to Detroit was highly publicized and unpopular in Toronto.

Detroit Red Wings

The Detroit Red Wings won the Stanley Cup in 2002 and entered the 2002–03 season mostly unchanged. Detroit brought in coach Dave Lewis to replace the retiring Scotty Bowman, and Joseph with a 3-year, $24 million contract to replace the newly retired Dominik Hašek. Joseph initially faltered, but eventually found his form in the latter half of the 2002–03 season to backstop his team to the division title. With an anemic offense, Detroit was upset in the first round of the playoffs in 2003 by the eventual conference champions, the Mighty Ducks of Anaheim in a four-game sweep. Detroit fans and media focused their frustration on Joseph after he was outplayed by the eventual 2003 Conn Smythe Trophy winner Jean-Sébastien Giguère.

During the 2003 off-season, Dominik Hašek announced his intentions to come out of retirement. With fears of Hašek signing with a competitor, Detroit general manager Ken Holland signed him to a contract with the intention of trading Joseph, but Joseph's large contract and off-season surgery made him unmovable. Detroit was forced to enter the 2003–04 season with two starting goaltenders earning US$8 million per year. After a stint in the minors, Joseph returned to the Red Wings lineup while Hašek was nursing a groin injury. The Red Wings plan was to attract him to other teams until Hašek returned to the lineup. In February, Hašek decided to call it quits for the season, which once again solidified Joseph's position on the Red Wings roster.

Detroit finished first overall in the league, and entered the first round of the playoffs with Manny Legace as their starting goalie. After great play in the first two games, Legace struggled in games 3 and 4. Joseph took the reins in game 5 and delivered, winning two straight and helping Detroit defeat the Nashville Predators in six games. The Red Wings were defeated in the second round of the playoffs in six games by the eventual Western Conference champions, the Calgary Flames.  Joseph was statistically the top goaltender in the 2004 playoffs.

Phoenix Coyotes
In the summer of 2005, several teams were interested in signing Joseph, including the Pittsburgh Penguins and Phoenix Coyotes.  After taking a call from the new Phoenix coach, Wayne Gretzky, Joseph signed a one-year deal with Phoenix. On October 28, 2005, he won his 400th NHL game. On March 28, 2006, he posted his 424th career win, thereby moving into sixth place on the NHL's all-time list, passing Tony Esposito. In the summer of 2006, Joseph returned to Phoenix for another season on a one-year contract.  While he was with the Coyotes, Curtis became the first goaltender to have 30 or more regular season wins for five different teams (St. Louis, Edmonton, Toronto, Detroit, and Phoenix); Joseph eventually recorded at least 50 regular season wins with each of those teams.

Calgary Flames
Joseph had shown interest in re-joining the Toronto Maple Leafs, indicating that he would be fine with a back-up role and a reduced salary. In September 2007 the Ottawa Senators quietly expressed interest in acquiring Joseph if they could unload Martin Gerber and his large contract.

On January 14, 2008, Joseph signed a one-year, US$1.5 million contract with the Calgary Flames. On March 1, 2008, Joseph moved past Terry Sawchuk for fourth place in all-time NHL wins with 448 in a 3–1 win over his former team, the Phoenix Coyotes. On April 13, 2008, Joseph replaced Miikka Kiprusoff less than four minutes into the first period of Game #3 of the Flames' first round series of the 2008 playoffs with the San Jose Sharks. Joseph backstopped the Flames to a come-from-behind 4–3 win after initially falling behind 3–0. This win made him the first goaltender to win a post-season game as a member of five different teams: St.Louis, Edmonton, Toronto, Detroit and Calgary.

Return to Toronto
On July 1, 2008, Joseph rejoined the Toronto Maple Leafs by signing a 1-year, $700,000 contract. Joseph served primarily as a back-up for most of the season, only playing 21 games. On December 30, 2008, he recorded his 450th career win in a 4–3 overtime victory against the Atlanta Thrashers, and on April 8, 2009, he recorded his 352nd NHL loss, tying Gump Worsley for the NHL record for most losses by a goaltender. Martin Brodeur subsequently set a new record and subsequently finished with 397 losses, Joseph's 352 losses were also later surpassed by Roberto Luongo who subsequently finished with 392 losses.

Joseph announced his retirement on January 12, 2010, in Toronto.  His career would end with 454 regular season wins, 5th most all time.  His 63 playoff victories are the most by a goaltender without winning a Stanley Cup.

During the 2016–17 season, Joseph was a goaltending consultant in the organization of the Carolina Hurricanes of the NHL.

International play
Joseph was a member of the Canada men's national ice hockey team, having played for the team in several international tournaments, including the 1996 Men's World Ice Hockey Championships, the 1996 World Cup of Hockey, the 2002 Winter Olympics, and the 2007 Spengler Cup. Joseph helped lead the team to the Spengler Cup championship on December 31, 2007.

Personal life
Joseph has been married twice and has seven children, including a nephew he is raising with his second wife. Joseph was previously married to Nancy. The couple had four children together before divorcing in 2009. Joseph married former Playboy playmate Stephanie Glasson in 2012. In 2014 the couple gave birth to their daughter. Curtis Joseph also has a step daughter by way of his second wife.

His autobiography, Cujo: The Untold Story of My Life On and Off the Ice, was released in 2018.

Career statistics

Regular season and playoffs

International

Awards and honours

 Inducted into St.Louis Sports Hall of Fame, 2015

See also
 List of NHL goaltenders with 300 wins
 List of National Hockey League statistical leaders

References

External links

 Official website
 Curtis Joseph at HockeyGoalies.org - advanced statistics and game logs

1967 births
Living people
AHCA Division I men's ice hockey All-Americans
Athol Murray College of Notre Dame alumni
Calgary Flames players
Canadian adoptees
Canadian ice hockey coaches
Canadian ice hockey goaltenders
Canadian people of British descent
Canadian racehorse owners and breeders
Carolina Hurricanes coaches
Detroit Red Wings players
Edmonton Oilers players
Grand Rapids Griffins players
Ice hockey people from Ontario
Ice hockey players at the 1998 Winter Olympics
Ice hockey players at the 2002 Winter Olympics
King Clancy Memorial Trophy winners
Las Vegas Thunder players
Medalists at the 2002 Winter Olympics
National Hockey League All-Stars
Olympic gold medalists for Canada
Olympic ice hockey players for Canada
Olympic medalists in ice hockey
People from Georgina, Ontario
Sportspeople from the Regional Municipality of York
Peoria Rivermen (IHL) players
Phoenix Coyotes players
St. Louis Blues players
Toronto Maple Leafs players
Undrafted National Hockey League players
Wisconsin Badgers men's ice hockey players

Curtis Joseph


Svensk uppslagsbok er en svensk encyklopædi, der blev udgivet mellem 1929 og 1955 i to udgaver.

Første udgave
Den første udgave blev startet i 1929 af Baltiska förlaget AB, men udgivelsen blev overtaget af Svensk uppslagsbok AB i 1931. Denne udgave bestod af 30 bind og et supplementsbind, der var færdige i 1937. Artiklerne i Svensk uppslagsbok blev skrevet af subject matter experts.

Det konkurerede med Nordisk familjebok i den tredje, forkortrede udgave (1923–1937), og forsøgte at være billigere og derved lettere tilgængelig for et bredere publikum.

Anden udgave
Anden udgave var en fuldstændig revideret udgav, der blev udgivet mellem 1947 og 1955, og bestod af 32 bind. Udgiveren, Svensk uppslagsbok AB fik navnet Förlagshuset Norden AB i 1945.

I resten af 1950'erne og frem til begyndelsen af 1970'erne blev der kun påbegyndt mindre svenske encyklopædi-projekter. Den anden udgave af Svensk uppslagsbok forblev således den mest udgivne store encyklopædi på svensk frem til første udgave af Bra böckers lexikon der udkom fra 1973–1981, og størrelsen blev først overgået med Nationalencyklopedin der udkom fra 1989–1996.

Referencer

Encyklopædier
Litteratur i 1929
Litteratur i 1947

Svensk uppslagsbok


Miho Sorkočević, pseudonim Proto Miho Gružanin, (Dubrovnik, 25. prosinca 1739. – Pariz 23./24. studenog 1796.) bio je hrvatski pisac, prevoditelj, životopisac i diplomat.

Životopis
Rođen je u Dubrovniku na Božić 1739. Studirao je na Sveučilištu u Bologni. Tamo je pohađao predavanja iz filozofije, prava i retorike. Sorkočević je 1793. bio glavni začetnik, a i voditelj dubrovačkog prosvjetiteljskog Domoljubnog društva. Za Domoljubno društvo držao je predavanja. Također je bio diplomat i dopisni član Akademije znanosti u Padovi te akademije Degli Arcadi u Rimu. Prevodio je djela, pisao prigodne pjesme, sonete na talijanskom jeziku i znanstvena djela na hrvatskom, latinskom i talijanskom jeziku. Priredio je na temelju predloška Jeana de Palaprata i David-Augustina de Brueysa preradbu francuski srednjovjekovne farse zvane Meštar Pierre Pathelin (francuski: Maistre Pierre Pathelin). To djelo izvedeno 1793. nazvao je Pokrinokat, a napisao pod imenom Proto Miho Gružanin. Napisao je nekrologe Franu Stayu i Rajmundu Kuniću. Priredio je izdanja Ludovika Crijevića Tuberona, a i drugih dubrovačkih pisaca. Među Sorkočevićevom ostavštinom je putopisni dnevnik u kojem je opisao putovanja po Rijeci, Trstu,Veneciji i drugim dijelovima Italije. Također se dopisivao i bio prijatelj s brojnim uglednim osobama kao što su Adam Alojzij Baričević i Alberto Fortis. Umro je u Parizu 23. ili 24. studenog 1796.

Izvori

Hrvatski književnici
Dubrovački književnici
Hrvatski prevoditelji
Biografi
Hrvatski diplomati

Miho Sorkočević


Çukurağıl, Eskişehir ilinin Seyitgazi ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Eskişehir iline 52 km, Seyitgazi ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Seyitgazi'nin mahalleleri

Çukurağıl, Seyitgazi


Jaime Reyes Rodríguez (Ciudad de México, 1 de diciembre de 1947-Ciudad de México, 29 de enero de 1999) fue un poeta mexicano. Autor de Isla de raíz amarga, insomne raíz (1976), Al vuelo el espejo de un río, La oración del Ogro (1984) y Un día un río. Recibió el Premio Xavier Villaurrutia de Poesía en 1977 y el Premio Nacional de Poesía en 1983, de la Universidad Autónoma de Zacatecas. Falleció en 1999 a causa de una neumonía.

Referencias

Poetas de México
Fallecidos por neumonía en México
Premio Xavier Villaurrutia

Jaime Reyes Rodríguez


Endometriozis, dölyatağı mukozasındaki epitelyum dokusundan kopup ayrılan hücrelerin dölyatağından çok az uzağında meydana getirdiği benign dokudur. Rahim dışındaki bölgelerde iyi huylu tümör adlı oluşumlara dönüşmektedir. Bu oluşumlar ağrıya, kısırlığa ve diğer bazı sorunlara neden olabilir. Genelde bu hastalık geç teşhis edilmektedir. Yaklaşık olarak ilk belirtiyle teşhis arasında 6 seneye yakın bir süre gecmektedir. Rahim içini döşeyen endometrium gibi endometrioziste adet döneminin etkisi altındadır. Adet dönemi içerisinde bu dokularda da kalınlaşma ve kanama olmaktadır. Endometriozisin en sık görüldügü yerler karın boşluğu olmak üzere yumurtalıklarda ve pelvis adındaki kalça boşluğundadır.

Endometriozis iyi huylu, fakat tıp dünyasınca henüz tam olarak çözülememiş, şifa bulmaz bir hastalıktır. Günümüze kadar birçok varsayım ortaya atılmışsa da, ne kökeni ne de ilacı tam olarak keşfedilebilmiş değildir. Bu hastalığın vücutta ortaya çıktığı yer % 80 itibarıyla yumurtalık bölgesidir. Fakat söz konusu doku (endometrium) karın içindeki organlarda bulunabildiği gibi karın dışında da bulunabilmektedir. Endometriyozis hastalığının kadınlarda görülme oranı % 2 ile % 5 arasındadır.

Rahmin iç zarındaki kanamayla birlikte endometrium dokusunun dışarıda odaklandığı yerlerde de kanamalar olmakta ve bu hastalık hastada çeşitli şikayetlere neden olmaktadır.

Endometriozisin yumurtalıklarda oluşması halinde kimi zaman kistler oluşmaktadır. Bunlara çikolata kistleri denir. Çok büyüdükleri takdirde ciddi problemlere neden olabilirler. Bu kistler bazen ultrasonografi ile görülebilirler.

Nedenleri

Oluşum sebebi hala tam olarak acıklanabilmiş değildir. Tezlerden biri normal rahim dokusunun adet döneminde yumurta kanalından geçerek geriye dogru aktığını ve rahimdeki kasların asırı hareketliliğininde bunda etkisi oldugunu öne sürer. Birçok bilim adamı çevre kirliliğinin ve zararlı maddelerin bu hastalığın sıkça rastlanmasına sebep oldugunun görüşündedir (DDT,PCB). Dioxine ve PCB´ler vücut içerisinde hormon gibi davranan ve bu şekilde endokrin sistemini, bağışıklık sistemini hasara uğratan çevresel toksinlerdir.

 Genetik faktörler: Hastalık aile içinde aktarılma eğilimindedir ve bazı etnik grupları diğerlerinden daha fazla etkiler. Kişinin ailesinde endometriozis hastalığı olan birisi varsa, bu kişide hastalığın görülme riski normal popülasyona göre daha yüksektir.
 Ters yöne menstrüasyon olması: Adet kanamasıyla birlikte rahmi döşeyen endometrium dokusu vajina yoluyla vücuttan atılır. Eğer geriye doğru kanama olursa endometrial doku fallop tüplerinden karın boşluğuna akarak buradaki organlara yerleşip endometriozise neden olur.
 Bağışıklık sistemi ile ilgili bir problem nedeniyle vücudun hastalık ve enfeksiyona karşı doğal savunmasında sorunlar olması endometriozis gelişiminde etken olabilir.

Belirtileri
Endometriozis belirtilerinin nitelikleri ve şiddetleri, hastalığın yerleşmiş olduğu bölge ve yayılma durumuna göre farklılık gösterir.
Sık olarak da herhangi bir şikâyeti olmayan hasta gruplarında saptanabilen bir tür hastalıktır.
Bu sebep ile çoğu zaman belirti vermeyebilir.

Endometriozisin semptomlara yol açma sebebi her ay bulunan bölgede aynı şekilde mensturuasyon kanaması gibi kanamanın olmasıdır.
Semptomlar kanamanın lokalize yerde enfeksiyonel reaksiyonuna aynı zamanda kanamanın kalıntıları ile oluşan yapışıklık durumuna ve her ay düzenli ortaya çıkan kanama ile artıkların birleşerek kitle oluşturması ile ilgilidir. Kısaca belirtiler Aşağıdaki gibidir:

 Adet öncesinde başlayan ve adet sırasında belirgin hale gelen ağrı
 Yorgunluk ve sırta vuran ağrı
 Adet sırasında kabızlık ya da ishal görülmesi
 Bağırsak hareketlerinde düzensizlik olması
 Belde ve kasık bölgesinde ağrı
 Cinsel ilişki sırasında ağrı
 Bacakları etkileyen ağrı
 Gebe kalamama
 Bulantı ve kusma etkisi
 İdrar ve dışkıda kan görülmesi
 Sıkça idrara çıkma

Evreleri
Evre 1: Minimal endometriozis
Evre 2: Hafif endometriozis
Evre 3: Orta endometriozis
Evre 4: Şiddetli endometriozis

Tanısı
Kesin tanı Laparoskopi ile konur. Ayrıca, Ultrasonografi (USG) ve Magnetik Renozans (MR) ile tanı konulabilir. Özellikle mensturuasyon (adet kanaması) sırasında pelvik muayene farklı zamanlarda yapılan muayene oranları 5 kat teşhiste fayda sağlamaktadır. CA-125: 65'den düşük ise hafif derecede endometriozis, 100'den fazla ise şiddetli derecede endometriozistir. CA-125 tümör markeridir. Endometriozis hastalığında kan değerlerinde yükselme ya da düşme şeklinde belli olur. Yalnız teşhis için bu değerin ölçümü gerekli değildir. Belirli durumlarda Ca-125 düzeyi artar;
 Mensturuasyon (adet kanaması)
 Gebelerde (hamileler)
 Epitelyal over (yumurtalık) kanserlerinde
 EndometriozistePankreatitte*Kronik karaciğer hastalığında
 Pelvik inflamatuar (enfeksiyon) hastalığında
 Adenomiyoziste
 Miyomlarda artar

Tıbbi tedavi
Oral kontraseptifler (Doğum kontrol hapları) devamlı verilir. Amaç hastanın mensturuasyonunun kesilmesidir (amonere). Bu sayede adet sırasında tüplerden geriye kaçış olmayacak ve endometriozis odakları kaybolacaktır. Danosol: 17 alfa etinil testosteron 600 – 800 mg civarında günlük verilir (androjenik,antiprogestenik ve anti östrajenik etkisi bulunur). Gstinon danasol benzeri etki gösterir. GnRh analogları hipofizde inhibisyon yaparak amenore (adetten kesilme) endometrial atrofiye (küçülme) sebep olurlar. Östrojen seviyesi azaldığı için kemik erimesi olmasın diye aynı zamanda alendronat, aktif vitamin D3 ve kalsiyum verilmesi gerekir. Pentoksifilin ise immün sistemin güçlendirilmesi amacıyla verilir.

Cerrahi tedavi
Evre 1 ve Evre 2 endometriozis,infertilite için cerrahi işlem yapılmaz.İnfertilite yerine disparonia (cinsel ilişkide ağrı) ya da dismonere (adet sancısı) var ise laparoskopiyle bu lezyonlar koterize (yakma işlemi) edilir. Evre 3 te overlerdeki (yumurtalık) endometriomalar (çikolata kistleri) 4 cm den fazla ise tüp bebek için çıkartılması uygun görülmektedir. Rektovajinal (rektum ve vajinayla ilgili) endometrioziste (Evre 4) bunların cerrahi işlem olarak kesinlikle çıkartılması gerekir. Çıkarılma sebebi ise, makata (anüs) vuran şiddetli ağrılar yapmasıdır. Kitlelerin çıkartılması ile işlem sonrası tekrar ortaya çıkmaz.

Dış bağlantılar
 Endometriosis Ve Çikolata Kisti Hakkındaki Bilinmeyenler
 Endometriyozis
 Çikolata kisti belirtileri

Kadın hastalıkları
Üreme sistemi hastalıkları
Âdet döngüsü

Endometriosis


Coal Run ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Coal Run (Ohio)
 Coal Run (Pennsylvania)
 Coal Run Village, Kentucky

Coal Run


ثَتِيْس (باللغة الإغريقية: Θέτις) تعني الواضعة، هي حورية بحر فضية القدمين وإحدى النريدات بنات قديم البحار في الميثولوجيا الإغريقية. كانت من أقدم الآلهة التي عبدت في اليونان القديمة.

مراجع

آخيل
أساطير إغريقية
المرأة في الأساطير الإغريقية
إلهات البحر والنهر
إلهات إغريقيات
تغيير الشكل
حوريات
شخصيات أسطورية إغريقية
نساء حرب طروادة

ثيتيس


La coop des masques, bretonne et solidaire était une entreprise française de production de masques FFP2 et de masques chirurgicaux. La société est liquidée en octobre 2022.

Histoire

Fondation et déclin de l'usine de Plaintel
Louis Giffard fonde en 1969 l'usine de Plaintel, productrice de masques respiratoires, non loin de Saint-Brieuc dans les Côtes-d'Armor. Au décès de son créateur, l'entreprise est rachetée en 1989 par le suédois Bilsom qui industrialise la production.

Selon un ancien directeur du site de 1991 à 2006, l'État subventionne massivement la société pour produire des dizaines de millions de masques, durant l'épidémie de H1N1 de 2009.

L'entreprise est de nouveau cédée en 1993 au groupe Bacou Dalloz, puis en septembre 2010, l'usine en déclin malgré une commande publique de 25 millions d'euros, est rachetée par le groupe américain Honeywell. La société compte alors 300 salariés. Durant les huit ans de détention de l'usine par Honeywell, cinq plans sociaux de réduction d'effectif sont réalisés.

En mai 2018, le groupe Honeywell, pour augmenter ses profits, décide de la fermeture de l'usine de Plaintel pour délocaliser la production à Nabeul en Tunisie. Les 38 derniers salariés sont licenciés et les machines sont détruites malgré l'existence de repreneurs potentiels. Les syndicats de l'usine déclarent que .

Moins de deux ans plus tard, la pandémie de Covid-19 se propage mondialement.

Relance de la production par la coop des masques
Au printemps 2020, l'Union syndicale Solidaires des Côtes-d'Armor, porté par Serge Le Quéau et René Louail l'ancien porte-parole de la Confédération Paysanne, appelle à relancer l'usine de Plaintel sous le statut d'un établissement public industriel et commercial (EPIC) ou d'une société coopérative ouvrière de production (SCOP).

En , une pétition demande au gouvernement la réouverture de l'usine.

Le  la coop des masques, bretonne et solidaire est constituée par sept fondateurs : La mutuelle familiale, Lessonia, Guy Hascoët, Patrick Guilleminot, Noël Pierre, Philippe Le Treut et Carmen Hascoët.

En  commence la production de masques chirurgicaux et FFP2 homologués par 20 salariés. 30% de l'effectif à la création est reconnu travailleur en situation de handicap. Le , la société inaugure à Grâces son usine de .

En , la coopérative détient un capital  et fabrique  et  par jour.

En , la société est menacée de faillite par cessation de paiement faute de commande par les professionnels qui ont constitué des stocks de masques chinois. L'appel à mobilisation est entendu et l'afflux de commandes améliore la situation.

La société fait partie des cinq projets retenus par le gouvernement pour produire en France du meltblown, le textile non tissé nécessaire à la fabrication de masques chirurgicaux et FFP2.

La coopérative est membre du Syndicat des fabricants français de masques.

Liquidation
La Coop des masques est placée en liquidation judiciaire, le , par le tribunal de commerce de Saint-Brieuc.

Spécificités coopératives
La coop des masques est constitué sous le statut d'une société coopérative d'intérêt collectif anonyme à capital variable (SCIC-SA), statut créé en juillet 2001, sous le Secrétariat d'État en charge de l'Économie solidaire de Guy Hascoët.

La SCIC est une forme d'entreprise sociale récente qui s'inscrit dans le courant de l'économie sociale et solidaire et qui permet d'associer celles et ceux qui veulent agir ensemble dans un même projet.

Multi-sociétariat
En tant que SCIC, ce statut lui permet d'associer différentes parties prenantes à son projet, telles que ses salariés, ses usagers consommateurs, les collectivités locales, les partenaires et les citoyens.

Chaque partie prenante a la possibilité de devenir titulaire d'une ou plusieurs parts de capital sans y être obligé.

Démocratie
Chaque associé sociétaire dispose alors d'un seul et unique pouvoir de vote, quel que soit le montant de capital détenu.

Les votes sont pondérés par collèges de vote afin de préserver la pouvoir de chaque partie prenante. La répartition des droits de votes est la suivante :

La coopérative compte, en 2021, parmi ses sociétaires Médecins du monde, le Conseil régional de Bretagne ; le Conseil départemental des Côtes-d'Armor ; Guingamp-Paimpol Agglomération et la Fédération des hôpitaux français de Bretagne.

Lucrativité limitée
Les statuts de la société imposent, conformément aux modalités applicables aux SCIC, la mise en réserve minimum d'au moins 57,5 % des bénéfices. Dans ses statuts constitutifs, la totalité du résultat doit être réinvestis au sein de la coopérative.

Les bénéfices placés en réserve sont impartageables. Les sociétaires ne peuvent, lors demande de remboursement de part de capital ou d'une éventuelle dissolution, percevoir un montant supérieur à la valeur nominal de la part sociale fixée à . Ces dispositions statutaires spécifiques aux SCIC permettent d'encadrer la lucrativité de ce type de statut.

Révision coopérative
Pour vérifier la conformité de l'organisation aux principes et aux règles de la coopération, elle doit se soumettent tous les cinq ans à un contrôle, dit de révision coopérative. Cette révision est destinée à préserver l'intérêt des sociétaires, ainsi qu'à la bonne application des règles coopératives spécifiques et, le cas échéant, à soumettre des mesures correctives à l'assemblée générale.

Direction

Présidence

 Guy Hascoët : 2020 - 2021
 Christophe Winckler : 2021 - 2022

Direction générale

 Patrick Guilleminot : 2020 - 2022

Notes et références

Bibliographie

 Pour deux centimes de plus le pari solidaire de la coop des masques, 15 novembre 2021, documentaire - Long métrage 52', Simon Coss - Les Films de traverse

Références

Annexes

Articles connexes

 Pandémie de Covid-19 en France

Liens externes

Société coopérative d'intérêt collectif
Coopérative de droit français
Entreprise de l'économie sociale


Basilius Germann OSB, bürgerlich Franz Rudolf Germann; (* 21. Oktober 1727 in Lichtensteig; † 24. Januar 1794 in Rheinau) war ein Schweizer Benediktiner.

Basilius Germann war Sohn des Obervogts von Iberg im Toggenburg, Franz Rudolph Germann. Nach dem Besuch der Schule in Neu St. Johann absolvierte er ein Philosophie- und Theologiestudium in Freiburg im Üechtland. Germann legte 1747 das Ordensgelübde im Kloster Rheinau ab, empfing 1751 die Priesterweihe. 1760 wurde er zum Subprior gewählt. Neben anderen klösterlichen Ämtern bekleidete Basilius Germann während über drei Jahrzehnten dasjenige des Bibliothekars und Archivars. In dieser Funktion verfasste er den zweibändigen Katalog Catalogus synoptico-criticus manuscriptorum membranaceorum der Handschriften des Klosters. Sowohl der Katalog als auch ein Teil der darin behandelten Handschriften werden in der Zentralbibliothek Zürich aufbewahrt. In der Kommentierung und Altersbestimmung der Kodizes bewies er hervorragende Gelehrsamkeit und ein kritisches Urteilsvermögen.

Literatur
 Christoph Eggenberger: Die Patres Moritz Hohenbaum van der Meer und Basilius Germann: Zwei gelehrte Benediktiner des 18. Jahrhunderts. In: Die Bibliothek des Benediktinerklosters Rheinau in der Zentralbibliothek Zürich. Zentralbibliothek Zürich, 2005, ISBN 3-299-00031-4, S. 75–78.

 Ein Teil dieses Artikel basiert auf dem Eintrag im Historischen Lexikon der Schweiz (HLS), der gemäss den Nutzungshinweisen des HLS unter der Lizenz Creative Commons – Namensnennung – Weitergabe unter gleichen Bedingungen 4.0 International (CC BY-SA 4.0) steht.

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Geistlicher (18. Jahrhundert)
GermannBasilius
GermannBasilius
Schweizer
Geboren 1727
Gestorben 1794
Mann

Basilius Germann


Philosophiæ doctor sau doctor philosophiæ (abreviat PhD, Ph. D. sau DPhil; literalmente "Doctor în filosofie") este distincția cea mai înaltă a unei diplome de doctorat în sistemul anglo-saxon și cel franco-canadian.

În contextul distincțiilor academice, termenul "filosofie" nu se referă exclusiv la domeniul filosofiei, ci este folosit într-un sens mai larg în concordanță cu înțelesul său original din limba greacă, și anume "iubirea de înțelepciune".

Vezi și
 Doctor

Titluri academice

Philosophiæ doctor


Aydoğdu, Samsun ilinin Vezirköprü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin Lozan Barış Antlaşması'ndan sonra coğrafyasına yerleşen Yunanistan göçmenlerinden oluştuğu bilinmektedir.

Coğrafya
Samsun iline 123 km, Vezirköprü ilçesine 13 km uzaklıktadır.

Nüfus

Vezirköprü'nün mahalleleri

Aydoğdu, Vezirköprü


النص القيصري هو تصنيف اقترحه بعض العلماء للإشارة إلى نمط معين من القراءات المختلفة يقال إنها تظهر في مخطوطات يونانية محددة للأناجيل لكنها لا تظهر في الأنواع المعترف بها عامة لنصوص العهد الجديد أي النوع البيزنطي والنوع الغربي والنوع الإسكندراني. يقترح بالتحديد وجود هذا النوع في مخطوطة كوريدثي ومينسكول 1 (مخطوطة يونانية للأناجيل استعملها إراسموس في طبعته للعهد الجديد) وفي اقتباسات أوريجانوس للأناجيل التي كتبها بعد استقراره في قيصرية. يشهد لهذا النص أيضا ترجمات مبكرة أرمنية وجورجية للأناجيل وفي عدد قليل من المينسكولات تصنف عائلة 1 وعائلة 13.

شواهد النص القيصري

انظر أيضا
 أصناف مخطوطات العهد الجديد
 النص الإسكندراني
 النص الغربي
 النص القيصري
 طبعة نستله ألاند

مراجع
 Text Types And Textual Kinship - from the Encyclopedia of Textual Criticism
 Concerning the "Caesarean Text"
 برنت هيلمان ستريتر, The Four Gospels. A study of origins the manuscript traditions, sources, authorship, & dates, Oxford 1924, pp. 77–107.
 بروس متزجر and بارت إيرمان, The Text of the New Testament: Its Transmission, Corruption, and Restoration (4th edition, 2005), Oxford University Press, ISBN 0-19-507297-9, p. 310–312.

أنواع نصوص العهد اليوناني
عبارات مسيحية
نسخ وترجمات الكتاب المقدس

نص قيصري


Die Canada Open 2000 im Badminton fanden vom 23. bis zum 27. Februar 2000 in Toronto statt.

Sieger und Platzierte

Weblinks
 http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=AD09D922-1C6C-4309-BDA6-818A1BB964CD

2000
Badminton 2000
Badmintonwettbewerb in Toronto

Canadian Open 2000


Comisia pentru drepturile femeii și egalitatea de gen (FEMM) este o comisie a Parlamentului European care se ocupă de protecția drepturilor femeii și a egalității de gen. Membrii comisiei sunt toți dedicați creării unei Uniuni Europene puternice în care drepturile și valorile femeilor nu sunt doar protejate, ci pot fi utilizate în întregime pentru a consolida în continuare economia. Acțiunile comnisiei vizează sprijinirea femeilor în pozițiile de luare a deciziilor politice și economice, combaterea violenței împotriva femeilor și promovarea concilierii între viața profesională și viața de familie. Comisia pentru drepturile femeii și egalitatea de gen este responsabilă pentru definirea, promovarea și protecția drepturilor femeilor în UE și în afara ei, și pentru o politică privind egalitatea de șanse, inclusiv egalitatea între bărbați și femei în ceea ce privește oportunitățile de pe piața forței de muncă și tratamentul la locul de muncă. Ea vizează eliminarea tuturor formelor de discriminare pe bază de gen.

Obiective
 promovarea reprezentării egale a femeilor și bărbaților în luarea deciziilor politice și economice.
 apărarea necesității de a formula politici puternice și voluntare pentru egalitatea de gen.
 incluziunea femeilor antreprenorilor în câmpurile de luare a deciziilor economice și inițiativele de stimulare a creșterii sectoarelor care contribuie la independența economică a femeilor.
 campanii de sensibilizare a opinii publice ce contribuie la combaterea stereotipurilor de gen și a discriminării.
  sprijină principiul egalității în ceea ce priveștea remunerarea egală în câmpul muncii
 comisia este dedicată antreprenoriatului, întreprinderilor mici și mijlocii și femeilor ca motor al creșterii economice, prosperității și creării de locuri de muncă.
 apără măsurile de îmbunătățire a concilierii vieții de familie cu viața  profesională.
 promovează diversificarea carierei pentru a încuraja participarea deplină a femeilor pe piața muncii.

Inițiative

Women, gender equality and climate
Această inițiativă are ca scop egalitatea de gen, drepturile femeilor, și cooperarea în scopul dezvoltării. Este o inițiativă proprie a Comisiei pentru drepturile femeilor și egalitatea de gen.

Gender equality and women's empowerment: transforming the lives of girls and women through EU external relations 2016-2020

O creștere a egalității de gen și a împuternicirii economice a femeilor are un impact pozitiv asupra creșterii PIB-ului, precum și asupra succesului economic al întreprinderilor. Sa estimat că, dacă nivelul de productivitate al femeilor va crește la fel ca cel al bărbaților, PIB-ul UE ar putea crește cu 27%.Participarea și împuternicirea economică a femeilor sunt fundamentale pentru consolidarea drepturilor femeilor și pentru a permite femeilor să aibă control asupra vieții lor și a influenței lor în societate.

Council of Europe Convention on preventing and combating violence against women and domestic violence
Îndemnarea statelor membre să accelereze negocierile privind ratificarea și punerea în aplicare a Convenției de la Istanbul, Parlamentul European ar trebui să se implice pe deplin în procesul de monitorizare a Convenției de la Istanbul, după aderarea la Uniunea Europeană, statele membre ar trebui să aloce resurse financiare și umane adecvate pentru a preveni și combate violența împotriva femeilor și violența bazată pe gen, ar trebui să fie disponibile trainig-uri adecvate, proceduri și orientări pentru toți profesioniștii care se ocupă de victimele tuturor actelor de violență;să promoveze o schimbare a atitudinilor și comportamentelor și să schimbe vina de la victime la făptuitor.

Gender equality in EU trade agreements

Comisia și Consiliul European ar trebui să promoveze și să sprijine includerea unui capitol dedicat dimensiunii de gen în toate viitoarele acorduri comerciale ale UE. Acordurile comerciale trebuie să conțină dispoziții obligatorii pentru a asigura respectarea drepturilor omului, inclusiv a egalității de gen. Aceste sugestii sunt regasite in aceasta initiativa propusa.

Women's economic empowerment: let's act together
Participanții se concentrează în special pe următoarele domenii:
 Prezenața femeilor în știință, tehnologie, inginerie și matematică
 Combaterea violenței
 Elaborarea de politici sensibile la gen
 Echilibrul între viața profesională și viața profesională și diferența de remunerare între femei și bărbați
 Obiectivele ONU de dezvoltare durabilă.

Need for an EU strategy to end and prevent the gender pension gap

Această inițiativă se concentrează asupra reglementărilor aasupra pensionării și a pensiilor, activitățile pe piața muncii și ocuparea forței de muncă, și salariile persoanelor active pe piața muncii, din perspectiva oportunităților egale pentru bărbați și femei. În două rezoluții separate, deputații europeni evaluează modul în care abordarea integratoare a egalității de gen se aplică în alocările de finanțare UE și de modul în care statele membre au implementat directiva privind egalitatea de gen în accesul la bunuri și servicii. Se subliniază faptul că finanțarea UE trebuie utilizată proactiv pentru a atinge obiectivele privind egalitatea de gen.

Work-life balance proposal
Îmbunătățirea echilibrului dintre viața profesională și cea privată, conștientizarea și combaterea inegalității în ceea ce privește ocuparea forței de muncă și a diferențelor de remunerare reprezintă măsuri importante pentru a pune capăt și pentru a preveni diferențele dintre pensii în cee ace privește problematica de gen.

Ziua Internațională a Femeii

În data de 8 martie 2018, FEMM, în colaborare cu Direcția pentru relații cu parlamentele naționale, va organiza o reuniune a comisiei interparlamentare privind "Încurajarea femeilor și fetelor în mass-media și TIC: cheia pentru viitor". Evenimentul va avea loc la Bruxelles.Subiectul ales în acest an are o importanță globală și este unul care permite o examinare aprofundată. Mass-media are capacitatea de a influența opinia publică și informațiile. În același timp, tehnologiile informației și comunicațiilor (TIC) pătrund în toate nivelurile și zonele societății. Atât mass-media, cât și TIC au un potențial considerabil în promovarea emancipării femeilor. Acest eveniment proeminent va oferi astfel un forum global pentru schimbul de experiență și de bune practici în aceste domenii.

Membri

 Barbara MATERA- Italy Forza Italia- Vice-Chair of FEMM Committee.
 Constance LE GRIP- France Union pour un Mouvement Populaire-coordonatoare
 Anna Maria CORAZZA BILDT- Sweden Moderaterna- vice-coordonatoare
 Teresa JIMÉNEZ-BECERRIL BARRIO- Spain Partido Popular
 Agnieszka KOZŁOWSKA-RAJEWICZ-Poland Platforma Obywatelska
 Elisabeth KÖSTINGER-  Austria Österreichische Volkspartei
 Angelika NIEBLER- Germany Christlich-Soziale Union in Bayern e.V
 Marijana PETIR- Croatia Hrvatska seljačka stranka
 Michaela ŠOJDROVÁ- Czech Republic Křesťanská a demokratická unie - Československá strana lidová
 Elissavet VOZEMBERG- Greece Nea Demokratia
 Anna ZÁBORSKÁ - Slovakia Kresťanskodemokratické hnutie
 Rosa ESTARÀS FERRAGUT - Espagne Partido Popular
 Mariya GABRIEL- Bulgarie Citizens for European Development of Bulgaria
 Ildikó GÁLL-PELCZ- Hongrie Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Keresztény Demokrata Néppárt

Referințe

FEMM - Women's Rights and Gender Equality


Lyon Tavlen er en bronzetavle med transkription af en tale givet af den romerske kejser Claudius. Den overlevende bund-fragment af tavlen var fundet i 1528 af en fransk tøjkøbmand i hans vingård på La Croix-Rousse-bakken i Lyon. Tavlen kan på nuværende tidspunkt ses i Gallo-Romanske museet i Lyon.

Kejsere fra Romerriget

Lyon Tavlen


O brinquedo de miriti em Abaetetuba é um objeto feito artesanalmente utilizando a fibra miriti, é um dos símbolos culturais do evento religioso paraense Círio de Nazaré; uma atividade tradicional de herança indígena realizada na cidade brasileira de Abaetetuba (Pará), cidade da região do Baixo Tocantins conhecida pelo cognome "a capital mundial do brinquedo de Miriti".

O miriti (do tupi "mburi'ti") é conhecido como o "isopor natural da Amazônia", uma fibra leve da palmeira miritizeiro/buritizeiro (nativa das áreas alagadiças da Amazônia). A história do miriti se confunde com a história da cidade paraense, uma palmeira que tem forte ligação com a vida do abaetetubense, é conhecida como a árvore da benção ou árvore santa pois dela tudo se aproveita, é uma importante fonte de renda.

Foi criado na cidade de Abaetetuba o Festival de Miriti, conhecido como MiritiFest, com o intuito de evidenciar a produção do brinquedo e para fins comerciais.

Associações
Existem na região algumas associações:

 Instituto Multicultural Miritis da Amazônia (IMA), criado em 2021 pelo mestre Riva em Abaetetuba, espaço de referência sobre o artesanato feito com miriti, com informações sobre a história e produtos deste símbolo cultural.
 Associação Arte Miriti de Abaetetuba (Miritong), criado por Valdeli da Costa Alves, que organiza parte da produção da cidade, ministra oficinas nas ilhas vizinhas e, discute o replantio sustentável do Miriti.
 Associação dos Artesãos de Brinquedos e Artesanatos de Miriti de Abaetetuba (ASAMAB).

Referências

Ver também

 Cultura e turismo de Belém (Pará)
 Festival do Miriti

Cultura de Abaetetuba
Economia do Pará

Brinquedo de miriti em Abaetetuba


(1828) Kashirina (1966 PH) ist ein Asteroid des Asteroidengürtels, der am 14. August 1966 von Ljudmila Iwanowna Tschernych im Krim-Observatorium entdeckt wurde.

Hauptgürtelasteroid unter 50 km Durchmesser

(1828) Kashirina


Great Big Sea var et canadisk folkrockband, der blev dannet i 1993 og eksisterede frem til 2013. Deres diskografi består af ni studiealbum, tre live-album og tre opsamlingsalbum. Gruppen nåede at udgive 28 singler.

Studiealbum

Opsamlingsalbum

Livealbum

Singler

1990'erne

2000'erne

2010'erne

DVD

Andre udgivelser
 2005: Podcasts
 2006: Podcasts
 2007: Podcasts

Referencer

Great Big Sea
Diskografier

Great Big Seas diskografi


An Maltebrunia letestui in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jean Koechlin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Jean Koechlin. An Maltebrunia letestui in nahilalakip ha genus nga Maltebrunia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Maltebrunia

Maltebrunia letestui


Manifestul "Crinului Alb" este un manifest programatic scris de trei tineri intelectuali (Sorin Pavel, Ion Nestor și Petre Pandrea) și publicat în numărul din august–septembrie 1928 al revistei culturale Gândirea (conduse de Nichifor Crainic) ca un ecou la seria de articole scrisă de tânărul Mircea Eliade și publicată sub titlul Itinerariu spiritual, în perioada 6 septembrie – 16 noiembrie 1927, în ziarul Cuvântul (condus de profesorul Nae Ionescu).

Cei trei tineri autori, care se autoproclamau "fiii Soarelui", condamnau cu vehemență "generația bătrânilor", pe care o acuzau de pe pozițiile misticismului și ortodoxismului de situația dezastruoasă a țării din acea perioadă; ei nu examinau însă această situație sub aspect social, ci-și exprimau opoziția doar de pe poziția deosebirii dintre spiritele "tineresc" și "bătrânesc". Idealul național trebuia să fie, potrivit autorilor, înlăturarea bătrânilor de la conducerea României și promovarea unor tineri energici și capabili să asigure dezvoltarea țării și creșterea prestigiului ei internațional. Autorii manifestului îi îndemnau pe tinerii români să adopte o spiritualitate vitalistă și o mistică națională mesianică. Ortodoxia era ridicată la rangul de normă de bază a specificului național românesc, având misiunea de a canaliza și orienta energiile spirituale ale generației tinere.

Apariția manifestului a provocat reacții vehemente ce au dus la o polemică incisivă, chiar și în rândul colegilor de generație. Criticii literari au evidențiat tonul violent și pe alocuri vulgar al manifestului, propagarea unei filozofii tulburi de viață care se baza pe respingerea furioasă a principiilor raționalismului și obrăznicia juvenilă a celor trei autori care și-au însușit idei ce apăruseră deja în alte publicații (fără a da credit precursorilor lor).

Autorii manifestului

Autorii manifestului erau trei tineri care se aflau atunci la studii de specializare în Germania: filozoful Sorin Pavel, arheologul Ion Nestor și juristul Petre Pandrea, despre care Nichifor Crainic preciza că se găsesc "acasă" în redacția revistei Gândirea, deoarece multe dintre ideile lor coincideau cu convingerile publicației.

Sorin Pavel și Petre Pandrea erau, din 1927, colaboratori ai revistei Gândirea. Pandrea, care a semnat manifestul cu pseudonimul Petre Marcu-Balș, se ocupase în patru numere ale revistei de "mistica statului" și își afirma apartenența la o generație care "s-a zbătut dramatic între autenticitate și anarhism", mânată de "dorința de neant, de rebeliune și de pasiunea politică". Articolele sale atacau furibund linia "raționalistă" și "sceptică" a culturii române și pe reprezentanții ei: Titu Maiorescu, I.L. Caragiale, Paul Zarifopol, Mihai Ralea, D.I. Suchianu etc. Sorin Pavel denunța raționalismul într-un articol din mai 1928, susținând că "raționalismul [...] a distrus misterul vieții și a mumificat pe Dumnezeu. Omul a pierdut contactul cu cerul și pământul, și a început să se usuce ca o plantă dezrădăcinată. Raționalismul e uscat și steril, viața e umedă și fecundă".

 Sorin Pavel (1903–1957) a urmat studii postuniversitare la Berlin și a pregătit o teză de doctorat în filozofie cu tema "Valoarea politică a filozofiei", sub îndrumarea lui Eduard Spranger, fără să o mai susțină. A fost asistentul lui Petre Andrei la catedra de sociologie de la Facultatea de Litere și Filosofie a Universității "Al. I. Cuza" din Iași. În 1935 a fost unul dintre semnatarii, alături de Petre Țuțea, Nicolae Tatu, Petre Ercuță, Ioan Crăciunel și Gheorghe Tite, al Manifestului Revoluției Naționale (tipărit la Sighișoara), care susținea necesitatea modernizării statului român și a instituțiilor sale și restabilirea autorității statului pe principii naționaliste. A îndeplinit funcția de consilier de presă pe lângă Ambasada Română din Germania (1940–1945), apoi a fost închis în lagărul de la Buchenwald, s-a întors în țară cu o soție nemțoaică și cu trei copii și s-a stabilit în 1945 la Sibiu, iar în toamna anului 1947 la Sibiel. După preluarea puterii de către comuniști a fost învățător la Școala elementară săsească Sibiel (1947–1952) și muncitor la Întreprinderea "Independența" din Sibiu (1952–1956). Potrivit lui Petre Pandrea, Pavel a dus o viață zbuciumată: "Și-a pus tot geniul în viața de noapte și prea puțin talent în viața de zi", participând la chefuri nocturne și sfârșind prin a deveni alcoolic; filozoful exilat Emil Cioran consemna astfel în Caietele sale, la 24 octombrie 1969, primirea veștii morții lui Sorin Pavel: "O.C. îmi povestește sfârșitul lui Sorin Pavel, omul care întotdeauna mă ducea cu gândul la Stavroghin. Vasăzică era la Sibiu, merge la doctor care-i găsește o pneumonie. Sorin Pavel se duce întins la cârciumă și bea douăsprezece halbe de bere de la gheață. În aceeași seară face o criză cardiacă și moare.", iar acest eveniment l-a făcut să mediteze, încă o dată, cu privire la fenomenul ratării la români.

 Ion Nestor (1905–1974) a absolvit cursurile Facultății de Litere și Filozofie a Universității din București, secția Filologie Clasică (1926), obținând licența în filologie clasică – arheologie. A urmat studii de specializare în perioada 1928–1932 la Berlin și Marburg, participând totodată la cercetările arheologice care au descoperit cultura neolitică de la Goldberg și studiind materialele păstrate în cadrul Muzeului de Arheologie din Berlin, la secția preistorică, recoltate de pe teritoriul românesc în deceniile anterioare (culturile Cucuteni, Sărata Monteoru, Cernavodă ș.a.). A prezentat în 1932 o teză de doctorat la Universitatea din Marburg în care a făcut o analiză pertinentă a stadiului cercetărilor în domeniul preistoriei de pe teritoriul României. Lucrarea sa a devenit o laborioasă sinteză care a fost publicată în 1933 în limba germană (Der Stand der Vorgerschichtsforschung in Rumänien) și a fost distinsă ulterior de Academia Română cu Premiul "Vasile Pârvan". A lucrat apoi ca profesor de arheologie și preistorie la Universitatea din București (1945–1973) și custode al Muzeului Național de Antichități din București (1947–1951) și a fost considerat drept una dintre cele mai proeminente personalități ale istoriografiei românești.

 Petre Pandrea (1904–1968) a urmat studii la Facultatea de Drept a Universității din București, pe care le-a absolvit în 1926, după care a fost în perioada 1926–1933 bursier al statului român la Berlin, specializându-se în enciclopedia dreptului sub îndrumarea profesorilor Gheorghe Mironescu, Mircea Djuvara și Carl Friedrich Rudolf Smend; a lucrat, în paralel, ca atașat de presă al Legației Române de la Berlin și i-a oferit asistență juridică lui Gheorghi Dimitrov în procesul incendierii Reichstag-ului. A obținut doctoratul în drept cu teza "Beiträge zur Montesquieu's deutschen Rechtsquellen. Eine Untersuchung der hinterlassenen" (1932) și a publicat pamfletul Germania hitleristă (București, 1933), o analiză lucidă a structurii regimului național-socialist recent instaurat în Germania și una dintre primele scrieri de pe plan mondial care atrăgea atenția cu privire la pericolul ascensiunii politice a lui Hitler; Legația Germană s-a oferit să cumpere manuscrisul, cu două milioane de mărci, pentru a nu fi publicat. Pandrea s-a retras ulterior din publicistică și a lucrat ca avocat penalist, aderând la ideologia marxistă. În ciuda faptului că a pledat ca avocat al PCR în perioada 1938–1944, salvând de la pedepse grele peste o mie de comuniști, și că a oferit ajutoare bănești deținuților comuniști de la Văcărești, a fost arestat după preluarea puterii de către comuniști deoarece era cumnat cu Lucrețiu Pătrășcanu și a fost deținut în două rânduri (1948–1952 și 1958–1964), fiind reabilitat post-mortem în 1968.

Contextul politico-cultural
Manifestul "Crinului Alb" a apărut în perioada istorică tulbure de după Primul Război Mondial, în contextul ascensiunii forțelor politice de dreapta care militau pentru purificarea etnică a națiunilor și pentru revizuirea tratatelor. Respingând modul tradițional de a face politică, principiilor raționalismului și spiritul de toleranță, ideologii acestor forțe au făcut apologia vieții instinctive și au promovat un obscurantism cu nuanțe mistico-naționaliste. Acest mod de gândire s-a propagat în mai multe țări din Răsărit și din Apus, atrăgând prin discursul demagogic al liderilor săi un număr tot mai mare de adepți.

Cultura românească a fost contaminată, de asemenea, într-o oarecare măsură, de ideologia iraționalistă. În spațiul public au fost declanșate polemici răsunătoare în jurul asimilării unor idei cultural-filozofice îndepărtate de spiritul poporului român, iar scriitorii și artiștii moderniști au fost acuzați de filosemitism și de pornografie. Această polemică acoperea interese politice ascunse care au ajuns la apogeu în perioada celui de-al Doilea Război Mondial.

Societatea postbelică românească oferea un spectacol dezgustător acelor tineri. Autocrația politică, corupția, proliferarea îmbogățiților de război, confruntarea ideologică dintre tradiționalism și modernism și degradarea morală lăsau impresia unui haos. Aspirația către înnoire era inevitabilă, căpătând uneori accente radicale.

În primul deceniu de după "marele război" s-a ridicat o nouă generație formată din tineri care aveau 10–12 ani în timpul războiului, care a iscat o dezbatere febrilă. Membrii "noii generații" (printre care se numărau Mircea Eliade, Petru Comarnescu, Mihail Sebastian, Constantin Noica, Mihail Polihroniade, Ion Călugăru, Mircea Vulcănescu, Ionel Jianu, Stelian Mateescu ș.a.) cereau purificarea vieții politice și culturale românești, contestându-i pe intelectualii generației mai vechi (Nicolae Iorga, Garabet Ibrăileanu, Eugen Lovinescu, Constantin Rădulescu-Motru, Mihail Dragomirescu, Petre P. Negulescu) pe care-i considerau ramoliți sau fosile, ba chiar și pe intelectualii mai tineri (Lucian Blaga, Camil Petrescu, Cezar Petrescu, Adrian Maniu, Perpessicius, Mihai Ralea, Tudor Vianu, Pamfil Șeicaru ș.a.) care erau vinovați, în opinia lor, de acceptarea unor compromisuri. Între generația veche și noua generație apăruse o prăpastie din cauza diferențelor de mentalitate și de țel.

Aspirațiile generației tinere erau evidențiate de Mircea Eliade într-un articol publicat în 19 iunie 1928 în ziarul Cuvântul: "A fost războiul o criză? E inutil să stăruim. Existența neamului nostru a fost pusă în cumpănă. Descărcarea de energii, de optimism brutal și desperări nesăbuite, care au urmat, era firească. Înseamnă că elita tinerii generații e în căutare de sens. Putea rămâne sensul vieții generației precedente – sensul nostru? Ce voiau ei? Unii întregirea neamului, alții ridicarea culturală a poporului, alții o literatură națională, un loc în politică, o soție bogată și câțiva copii frumoși. Noi nu mai putem voi aceasta. Valorile pur spirituale – avându-și în potențele etnice numai un vehicul – sunt singurele care ne stăpânesc".

Manifestul

Itinerariul spiritual, precursor al Manifestului
În perioada 6 septembrie – 16 noiembrie 1927 tânărul Mircea Eliade a publicat în ziarul Cuvântul un ciclu de 12 articole intitulat Itinerar spiritual, în care susținea că noua generație de după Primul Război Mondial este "prima generație necondiționată istoric" ca urmare a îndeplinirii dezideratului românesc în 1918. El considera că tinerii trebuie să-și asume preeminența spiritului în raport cu raționalismul de tip materialist sau hegelian. "Noi suntem generația cea mai binecuvântată, cea mai făgăduitoare din câte s-au rânduit până acum în țară. [...] Am trecut experiențe care ne-au condus la rațiune, la artă, la misticism. [...] Și nu ne intimidează sarcasmul suficient al bătrânilor inteligenți, nici mustrările maturilor, nici glumele imbecililor de ambele sexe, nici nepăsarea celor care se pretind a fi astăzi îndrumătorii noștri spirituali, nici reaua indiferență a universitarilor. Voim să biruiască valorile ce nu sunt izvorâte nici din economia politică, nici din tehnică, nici din parlamentarism. Valorile pure, spirituale, absurd de spirituale. Valorile creștinismului", scria Eliade.

Itinerariul spiritual a pus bazele unei noi stări de spirit existente în rândurile generației tinere, susținând promovarea elitelor tinere la conducerea statului. Generația tânără avea, potrivit lui Mircea Eliade, misiunea de a scoate cultura română din "provincialism" și a o face accesibilă pe plan universal, punând accentul pe căutarea spirituală și pe multiplicarea "experiențelor". Tinerii intelectuali români trebuiau să trăiască și să creeze ca și cum s-ar afla în ultimul lor an de viață.

Tezele Manifestului
Manifestul "Crinului Alb" a fost publicat în revista Gândirea (nr. 8–9, august–septembrie 1928) ca un ecou la Itinerariul spiritual al lui Eliade și atesta, potrivit criticului literar Dan C. Mihăilescu, "o criză spirituală tipică pentru tânăra intelectualitate interbelică, amestec de anarhism slav și iraționalism (à la Homiakov, Kireevski, Aksakov ș.a.) cu Berdiaev, Jacques Maritain, Klages și Spengler, un vitalism nietzschean ce leagă «trăirismul» generației '27 de existențialismul și absurdul de mai târziu". Manifestul era, în opinia lui Zigu Ornea, "un proces neîmpăcat vechii generații intelectuale, laică, raționalistă" și proclama necesitatea adoptării unei noi spiritualități definite de Nichifor Crainic ca fiind "viață în duh și artă în duh, (...) viață și artă întru Duhul Sfânt".

Cei trei autori făceau un rechizitoriu aspru și furibund la adresa "bătrânilor" în numele tinerei generații românești, "cea mai frumoasă, cea mai mândră și cea mai nouă", și, folosind vocabularul caracteristic futurismului italian și al primului manifest suprarealist al lui André Breton, afirmau că:

Manifestanții se arătau înspăimântați de "lipsa de gânduri" a înaintașilor, pe care-i acuzau că și-au pierdut credința și optimismul și nu mai iau nimic în serios. O ploaie de invective antiburgheze era adresată membrilor vechii generații ("oamenii maturi și (...) bătrânii epocii noastre mizerabile") acuzați că au transformat "austeritatea victoriei" într-un "chef uriaș" și că trăiesc "facil și neonest", cu o "dulceață porcină", un "banchet neronian", unde se amuză "încoronați cu trandafiri roșii pătați de vărsături vinete, în mâini cu cupe și pe buze cu nerușinate surâsuri", prelungind cu un "egotism voluptuos" și cu o "funciară neseriozitate" "epoca de aur și fecale din 1915 cu «arta și dulceața de a trăi»", în timp ce rămân orbi față de "lumina dumnezeiască a Soarelui" și surzi la "cântecul muncii organizate". Tinerii își asumau, "în numele pasiunei ideale, a optimismului frenetic", un adevărat program renascentist care urmărea redescoperirea idealurilor istorice naționale și transformarea societății cu o pasiune creatoare, În același timp, afirmau că vor să-i învețe pe bătrâni sensul cuvintelor "atitudine, gravitate, sinceritate, disciplina de sine", deși își exprimau scepticismul în reușita lor și afirmau că ar trebui să-i îndrepte mai degrabă către "haznale sau crematorii".

Generația veche era considerată răspunzătoare de situația economică dezastruoasă în care se găsea România înaintea Marii crize economice, dar cu toate acestea autorii manifestului se fereau să examineze problema sub aspect social, făcând opoziție nu de pe pozițiile antagonismului dintre clasele sociale, ci de pe poziția deosebirii dintre spiritele "tineresc" și "bătrânesc". Noua generație respingea raționalismul abstract, evoluționismul darwinian și concepția materialistă a științei, considerate ca ideologii vetuste și prăfuite împrumutate din Occident și ostile "spiritului", reproșându-le reprezentanților generației vechi că "au crezut ferm în ideia umanitară, în drepturile eterne ale omului așa cum le-a prescris iluminismul Revoluției delà 1789" și că au rupt orice legătură "cu Dumnezeu, cu misterul, cu infinitul, cu soarta omului și a cosmosului", iar consecințele acestei mentalități erau agnosticismul, ateismul și acosmismul. Generația veche a vădit exclusiv preocupări pentru dezvoltarea industrială a țării și a înlocuit spiritualismul cu materialismul. Astfel, România a început să concureze "în tehnică, șosele, closete, civilizație și lupta împotriva analfabetismului cu toate țărișoarele balcanice și dacă se poate cu Belgia sau Danemarca"; iar, prin urmare, națiunea română a început să-și piardă caracterul național, împiedicându-i-se evoluția firească spre o cultură superioară.

Autorii manifestului îi împărțeau pe membrii vechii generații (denumiți "refuzați ai spiritului") în patru categorii: onești, blegi, timorați și jemanfișiști, considerându-i incapabili să simtă "vântul de nebunie și moarte" propriu unei generații virile a "Fiilor Soarelui". "Vechii" erau acuzați că s-au dedat "dulceței porcine de a trăi facil și neonest", neavând idealuri sau neliniști, în timp ce "noii" erau considerați oamenii unor "pasiuni ideale", ai unui "optimism frenetic", ai "intuiției", ai "elanului" și ai "extazului", dar și ai "credinței în Dumnezeu".

Idealul național trebuia să fie, potrivit autorilor, înlăturarea bătrânilor și promovarea tinerilor. Această idee fusese afirmată cu un an mai înainte de Nae Ionescu care scrisese că "nu există azi decât cu rare excepții, în țara românească, om trecut de 50 de ani, care să nu ocupe locul unuia mai tânăr și mai capabil". Astfel, tinerii energici și capabili trebuiau să-i înlăture pe bătrâni de la conducerea României pentru a asigura dezvoltarea țării și creșterea prestigiului său internațional.

Manifestul "Crinului Alb" are, potrivit istoricului Lucian Boia, un titlu prețios, un text grandilocvent și un amestec de idei insuficient de clare. Există numeroase referiri la Dumnezeu, la tradiție, la continuitatea istorică, iar promovarea spiritualizării și a individualismului și lipsa referirilor la democrație și la dreptate socială sugerează o predispoziție ideologică a autorilor către politica de dreapta și chiar de extrema dreaptă. Criticul literar Vladimir Streinu s-a exprimat mult mai dur, considerând acest manifest drept "o spovedanie barbaro-mistico-spiritualistă, prin care semnatarii, cu un gest semeț de demisie din Rațiune, candidau și se proclamau singuri reușiți la situația de «Fii ai Soarelui»" și adăugând că "barbaria [...] năvălea astfel și în cultura noastră, după exemplul bine cunoscut al câtorva mari și vechi culturi de la răsărit și de la apus".

Separarea tradiționaliștilor
Apariția manifestului în revista Gândirea a fost prefațată de articolul "Spiritualitate" al lui Nichifor Crainic, în care autorul își mărturisea atașamentul față de misticism și susținea necesitatea întoarcerii la religie. Acest fenomen, ce frământa tot mai mult generația tânără, marca în opinia sa finalul unei epoci dominate de un spirit pozitivist și de o "iremediabilă mediocritate", care limitau dezvoltarea intelectuală. Crainic considera că cultura română era aservită politic și limitată strict de egotismul etnico-istoric, fiind lipsită prin urmare de "orice preocupare universală". Astfel, tânăra generație a crescut într-o atmosferă intelectuală sterilă, dominată de scandaluri politice și de lipsă de interes față de viața spirituală, ceea ce a determinat o atitudine de revoltă la adresa înaintașilor.

Cercetătorul științific și criticul literar Dan C. Mihăilescu a denumit generația tânără din perioada apariției Itinerariului spiritual și a Manifestului "Crinului Alb" cu apelativul "generația '27", după anul lansării primului ei program. Membrii acelei generații semănau inițial, după opinia sa, cu membrii Junimii, ai Cercului Literar de la Sibiu sau al Echinoxului datorită relațiilor puternic personalizate existente. Un membru al acelei generații, dramaturgul Eugen Ionescu, o denumea generație "paricidală".

Momentul apariției Manifestului a marcat apariția unei fisuri în rândul tradiționaliștilor, unii urmându-l pe Nae Ionescu, iar alții pe Nichifor Crainic. "Din diferite părți ale generației tinere par a veni strigăte mistice și îndemnuri ortodoxe, în care e foarte greu de discernut sinceritatea, spiritul de imitație sau simpla aspirație bugetară. Timpul numai va fixa natura acestei spiritualități noi, a cărei expresie, putem spune însă de pe acum, e veche", descria această efervescență ideologică, în 1928, criticul Eugen Lovinescu, care a încercat să combată tradiționalismul ortodoxist.

Reacții publice

Reacțiile presei naționaliste

Reacțiile la adresa manifestului au fost vehemente, fiind provocată o polemică incisivă. Cu toate acestea, Nichifor Crainic își exprima nedumerirea și nemulțumirea că manifestul nu a trezit reacții din partea generației vechi, dușmană a orientării spiritualiste, ci tocmai în rândul tinerilor care aveau afinități cu substanța lui.

Primele răspunsuri au apărut în ziarul Cuvântul, condus de Nae Ionescu. Astfel, Mircea Eliade preciza într-un articol apărut la 6 octombrie 1928 că "nu acceptă integral" ideile Manifestului, afirmând că între acesta și Itinerariul spiritual există "deosebiri de vederi". Nae Ionescu a intervenit în discuție în numărul din 11 octombrie 1928 al ziarului Cuvântul; el a susținut că generația veche nu mai există deoarece a renunțat la poziția sa veche, care s-a dovedit sterilă, și a completat că perioada polemicii a trecut, iar tânăra generație trebuie să-și formuleze și să-și afirme ideile constructive. Obiecțiile aduse de colaboratorii ziarului (printre care Mihail Polihroniade) au vizat tonul obraznic și pe alocuri vulgar al manifestului, critica realizată de unii tineri ce nu creaseră nimic, absența afirmării în text a influenței spirituale a precursorilor acestor idei (ce a fost catalogată ca un "orgoliu juvenil" al celor trei autori care s-ar crede că sunt "singuri ctitori de pietre fundamentale") și lipsa unui caracter ferm ortodox al manifestului.

Reacția lui Petru Comarnescu a fost chiar mai vehementă: astfel, într-un articol publicat în octombrie 1928 în Tiparnița literară (unde era codirector, alături de Camil Baltazar), el cataloga manifestul drept "o înșiruire de înjurături și acuzații de valori diferite, aduse generației precedente. Nu este însă un manifest pentru că autorii nu știu cui se adresează... și nici ce vor" și susținea că spiritualitatea nu este apanajul doar al tinerilor, ci al tuturor generațiilor, afirmând că "destinul unui neam se face laolaltă, prin construirea unei mentalități noi, prin convingerea mulțimii și, mai ales, prin soluțiuni și fapte concrete". Comarnescu a publicat o opinie similară în ziarul Ultima oră. Mihail Polihroniade și-a exprimat dezaprobarea față de manifest în ziarul adversar Universul literar (condus de Camil Petrescu), susținând că manifestul obraznic și incoerent al "fiilor Soarelui" nu este reprezentativ pentru generația tinerilor.

Nichifor Crainic a răspuns acestor critici în numărul următor al revistei Gândirea, recunoscând marele ascendent ideologic al profesorului Nae Ionescu care "prin luminoase și populate prelegeri a introdus în Universitate spiritul nou și militează pentru el cotidian ca ziarist"; el a susținut, de asemenea, că vehemența verbală a manifestului era o necesitate pentru afirmarea sa publică, în timp ce afirmarea caracterului creștin, nu neapărat ortodox, se datorează faptului că revista Gândirea era o revistă culturală și nu era un oficios al Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe Române.

Reacțiile presei democrate

Poziția presei culturale democrate a fost una mult mai vehementă. Manifestul "Crinului Alb" a fost perceput ca o declarație programatică a idealurilor burgheze și anarhiste ale unei generații tinere însetate de parvenire. Astfel, colaboratorii revistei Viața Romînească au reacționat ferm, iar criticul Mihai Ralea a publicat un articol-pamflet violent ("Rasputinism", în Viața Romînească, anul XX, nr. 121, decembrie 1928, p. 334) în care califica actul celor trei tineri autori drept "rasputinism" cultural al unor cavaleri ce se voiau neprihăniți, "un nechezat de literaturism excesiv", "o revanșă absurdă a pitecantropului refulat de dogme religioase" și "un elan de barbarie și huliganism", denunțând ideologia absurdă și nocivă a Manifestului. Originea manifestului se găsește, în opinia sa, în manifestele franceze (suprarealiste, dadaiste, catolice etc.) lansate de cenaclurile de cafenea, prin care autorii lor doresc să atragă atenția asupra genialității lor precoce și a adevărului pe care cred că numai ei îl dețin. Criticul Șerban Cioculescu a publicat cu același prilej un articol zeflemitor, în care a inventat termenul de "trăirism" care desemna o filozofie tulbure de viață ce se baza pe respingerea furioasă a principiilor raționalismului.

Eugen Lovinescu, atacat de Nichifor Crainic în același număr al revistei Gândirea, susținea că "noua spiritualitate" și "îndemnurile" ortodoxe ale tinerei generații sunt lipsite de autenticitate, fiind inspirate din lirica religioasă a lui Rainer Maria Rilke,, în timp ce textul vulgar și violent al Manifestului "Crinului Alb" nu reprezintă decât "exerciții de misticism stilistic": "Dar d. Nichifor Crainic e un mistic de dinainte de război; trei tineri de după război fac exerciții de misticism stilistic într-un manifest, în care adversarii sunt tratați de «proști», «prostuți», «mai proști decât prostuți» sau «boi înspăimântați de orice noutate». Din alăturarea acestor texte nu putem scoate indicații asupra sincerității acestei spiritualități, întrucât violența nu poate fi o dovadă, dar veche sau nouă, expresia ei e identică – și se integrează în aceeași insuficiență a adevăratei «spiritualități»".

Reacția presei comuniste a fost vehementă. Astfel, tânărul jurnalist Alexandru Sahia critica într-un articol publicat în 1932 în revista Bluze albastre unirea generației tinere în numele idealurilor burgheze, afirmând că acei intelectuali tineri erau motivați doar de goana după parvenire: "Este, așadar, o generație lașă, o generație oportunistă, individualistă. Toți sunt roși de dorul unei personalități, sunt gata să săvârșească orice, și-ar cresta limba, bunăoară, sau și-ar vârî bolduri în ochi dacă ar fi încredințați că, în urma acestor chinuri și în dauna oricui, gloria lor ar crește". Scriitorul comunist afirma că tineretul intelectual adunat în jurul lui Nae Ionescu nu cunoștea realitățile sociale ale vremurilor și promova o diversiune ideologică, susținând, fără să-și dea seama, clasa exploatatoare.

Unele opinii moderate
Au existat, cu toate acestea, și unele opinii moderate și chiar pe alocuri apreciative la adresa manifestului. Astfel, tânărul critic George Călinescu a salutat public apariția Manifestului "Crinului Alb" în articolul "«Crinul alb» și «taurul negru»" (Viața literară, anul III, nr. 92, 3 noiembrie 1928, p. 1), publicând apoi după o săptămână un alt articol ("Faza monumentalului", în Viața literară, anul III, nr. 93, 10 noiembrie 1928, pp. 1, 2) în care explica rădăcinile ortodoxismului gândirist, dorind să-și aroge titlul de director spiritual al "noii generații". El considera că este vorba de un "manifest volubil și vehement" care apăra tânăra generație românească într-un stil "cam baroc" împotriva lipsei de spirit filozofic a precursorilor lor. Analiza critică făcută în studiul Istoria literaturii române de la origini până în prezent (1941) evidenția că demersul inițiatorilor a eșuat, deoarece ei înșiși nu au dovedit că au acele calități care lipseau, în opinia lor, generației vechi. Călinescu susținea că cei trei tineri au săvârșit o gravă nedreptate acuzând generația din care făceau parte oameni de cultură ca Mihail Sadoveanu, Liviu Rebreanu, Tudor Arghezi, Camil Petrescu, Ion Barbu sau Lucian Blaga că nu era preocupată să cultive trecutul și idealurile naționale românești.

Evoluția convingerilor autorilor
Spiritul febril al autorilor Manifestului s-a domolit ulterior, iar unul dintre cei trei, Petre Pandrea, a părăsit publicistica și s-a apropiat de marxism. Cu toate acestea, rămășițe ale vechilor convingeri au continuat să persiste în gândirea lui.

Pandrea a publicat în 1944 o carte de eseuri intitulată Pomul vieții. Jurnal intim, care-l arăta, potrivit criticului Vladimir Streinu, "cuprins din nou de patima aceea a răsucirilor spiritului" din perioada tinereții sale și evidenția o contradicție ideologică între aderența lui la marxism și exprimarea unei solidarități intime cu generația rebelilor autenticiști și anarhiști.

Note

Bibliografie
 Lucian Boia, Capcanele istoriei: elita intelectuală românească între 1930 și 1950, ed. a II-a revăzută și adăugită, Editura Humanitas, București, 2012.
 Corneliu Ciucanu, Dreapta politică românească. Politică și ideologie: 1919–1941, Editura Mica Valahie, București, 2009, pp. 93–95.
 Nichifor Crainic, "Spiritualitate", în Gândirea, anul VIII, nr. 8–9, august–septembrie 1928, pp. 307–310.
 Nichifor Crainic, "Cronica măruntă", în Gândirea, anul VIII, nr. 10, octombrie 1928, pp. 420–421.
 Ov. S. Crohmălniceanu, Literatura română între cele două războaie mondiale, vol. I, Editura Minerva, București, 1972.
 Ov. S. Crohmălniceanu, Literatura română între cele două războaie mondiale, vol. III, Editura Minerva, București, 1975.
 Ioan Petru Culianu, Mircea Eliade, ediția a III-a revăzută și adăugită, traducere de Florin Chirițescu și Dan Petrescu, cu o scrisoare de la Mircea Eliade și o postfață de Sorin Antohi, Editura Polirom, Iași, 2004, pp. 38, 212–213.
 Mihai Gafița, Cezar Petrescu, Editura pentru literatură, București, 1963.
 Z. Ornea, Tradiționalism și modernitate în deceniul al treilea, Editura Eminescu, București, 1980.
 Sorin Pavel, Ion Nestor, Petre Marcu-Blaj, "Manifestul «Crinului Alb»", în Gândirea, anul VIII, nr. 8–9, august–septembrie 1928, pp. 311–317.
 Vladimir Streinu, "Un «Fiu al Soarelui»", în Pagini de critică literară, vol. II (Marginalia, eseuri), Editura pentru Literatură, București, 1968, pp. 326–329.

Cultura României
1928 în România
Manifeste

Manifestul „Crinului Alb”


Victoria Baptiste (nascida no Estado de Maryland, nos Estados Unidos) é uma enfermeira estatunidense. É conhecida pelo seu ativismo entre a comunidade afroamericana, fazendo difusão de campanhas de medicina preventiva, como vacinas ou revisões médicas periódicas. Durante a pandemia de Covid-19 foi enfermeira a domicílio, administrando a vacina contra a COVID-19 à povoação de Baltimore.

Vida pessoal e ativismo
Victoria é bisneta de Henrietta Lacks, uma mulher que morreu de cancro cervical em 1951. Os doutores extraíram células cancerígenes de Lacks (sem informar a ela e à família) para fazer busca científica. As Células HeLa, cultivadas em laboratório, seguem sendo empregadas em investigação.  Em memória de Lacks, a Organização Mundial da Saúde nomeou Victoria Baptiste, e mais três familiares, embaixadores de boa vontade pela eliminação do cancro de pescoço uterino.

Reconhecimento
Em 2022, Victoria Baptiste foi reconhecida pela BBC como uma das 100 mulheres mais inspiradoras do mundo.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Enfermeiros dos Estados Unidos
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2022

Victoria Baptiste


Pay It Forward is a 2000 American romantic drama film directed by Mimi Leder. The film is based loosely on the novel of the same name by Catherine Ryan Hyde. It is set in Las Vegas, and it chronicles 11- to 12-year-old Trevor McKinney's launch of a goodwill movement known as "pay it forward". It stars Haley Joel Osment as Trevor, Helen Hunt as his alcoholic single mother Arlene McKinney, and Kevin Spacey as his physically and emotionally scarred social studies teacher Eugene Simonet. The film was released on October 20, 2000 to mixed-to-negative reviews, but grossed $55.7 million worldwide against a $40 million budget.

Plot
Trevor McKinney begins the seventh grade in Las Vegas. His social studies teacher, Eugene Simonet, assigns the class to put into action a plan that will change the world for the better. Trevor calls his plan "pay it forward", which means the recipient of a favor does a favor for three others rather than paying it back. However, it needs to be a favor that the recipient cannot complete themselves. Trevor implements the plan himself, forming a branch of good deeds. His first deed is to let a homeless man named Jerry live in his garage, and Jerry pays the favor forward by doing car repairs for Trevor's mother, Arlene, though Jerry later disappoints Trevor by moving out and returning to drug use.

Meanwhile, Arlene confronts Eugene about Trevor's project after discovering Jerry in their house. Trevor then selects Eugene as his next "pay it forward" target and tricks Eugene and Arlene into a romantic dinner date. This also appears to fail, and Trevor and Arlene argue about her love for Ricky, her alcoholic ex-husband, and Arlene slaps Trevor in a fit of anger. Eugene and Arlene are brought together again when Trevor runs away from home, and Arlene asks Eugene to help her find him. After finding Trevor, Arlene begins to pursue Eugene sexually. Eugene has deep burn marks visible on his neck and face, and he initially resists Arlene's overtures out of insecurity. When they finally sleep together, he is seen to have extensive scarring all over his torso. Arlene accepts this and forms an emotional bond with him, but abandons their relationship when Ricky returns, claiming to have quit drinking. Her accepting him angers Eugene, whose mother had a habit of taking his abusive, alcoholic father back. Eugene explains that his scars are the result of his father setting him on fire in a drunken rage. He berates Arlene for being like his mother and warns her of Ricky's potential to abuse Trevor. When Ricky starts drinking again and resumes his abusive behavior, Arlene realizes her mistake and forces Ricky to leave. In his final scene, Jerry talks a suicide jumper off a bridge.

Trevor's school assignment marks the beginning of the story's chronology, but the opening scene in the film shows one of the later favors in the "pay it forward" tree, in which a man gives a car to Los Angeles journalist Chris Chandler. As the film proceeds, Chris traces the chain of favors back to its origin as Trevor's school project. After her date with Eugene, Arlene paid Jerry's favor forward by forgiving her own mother, Grace, for her mistakes in raising Arlene, and Grace, who is homeless, helps a gang member escape from the police. The gang member then saves an asthmatic girl's life in a hospital, and the girl's father gives Chris his new car.

Chris finally identifies Trevor as the originator of "pay it forward" and conducts a recorded interview in which Trevor describes his hopes and concerns for the project. Eugene, hearing Trevor, realizes that he and Arlene should be together. As Eugene and Arlene reconcile with an embrace, Trevor notices his friend Adam being bullied. He pays forward to Adam by rushing into the scene and fighting the bullies while Eugene and Arlene rush to stop him. One of the bullies pulls out a switchblade as another one pushes Trevor against him, fatally stabbing Trevor in the stomach. Trevor later dies at the hospital. This, and the spread of the movement across the country, is being reported in the news; Arlene and Eugene are soon visited by thousands of people, including students from Trevor's school, who have participated in or heard of the "pay it forward" movement by gathering in a vigil to honor him.

Cast
 Kevin Spacey as Eugene Simonet, Trevor's social studies teacher, and an emotionally and physically scarred man. As a teenager, he suffered abuse from his father (including lighting him on fire) and still has burns visible on his face and torso. He begins the film as a shy recluse, self-conscious about his deformities, but eventually, he enters a relationship with Trevor's mother Arlene and overcomes his fears. He sets an assignment for Trevor's class, asking them to change the world for the better. He is changed significantly from the novel, where there was an African-American man named Reuben St. Clair who had been injured in the Vietnam War.
 Helen Hunt as Arlene McKinney, Trevor's alcoholic, single mother who works at both a casino and a strip club. She has a past history of abusive relationships, especially with her mostly absent husband Ricky. She eventually enters a relationship with Eugene, and with his and Trevor's help manages to overcome her alcoholism and abuse.
 Haley Joel Osment as Trevor McKinney, an 11 to 12-year-old boy who is troubled by his mother's alcoholism and his father's abuse and absence. He starts the "pay it forward" movement. He initially believes that the movement was not successful, and does not feel much pride toward it, stating that he was acting to improve the world, not to receive recognition. He is stabbed and killed while trying to pay it forward to his bullied friend Adam.
 Jay Mohr as Chris Chandler, a reporter who traces the "pay it forward" movement from Los Angeles back to Trevor. He interviews Trevor and writes a magazine column about the movement after Trevor's death.
 James Caviezel as Jerry, a homeless drug addict whom Trevor attempts to help as part of the "pay it forward" movement. Although Trevor believes his attempts have failed once Jerry relapses into drug use, Jerry eventually pays it forward by saving a woman who was about to kill herself by jumping off a bridge.
 Angie Dickinson as Grace, Arlene's mother and Trevor's maternal grandmother. Although she was a negligent parent to Arlene, almost forcing them to live on the street, Arlene eventually forgives her as part of the "pay it forward" movement.
 Jon Bon Jovi as Ricky McKinney, Trevor's abusive and alcoholic father who has left the family. Arlene often allows him to return to the family despite the abuse; however, she learns throughout the film to reject him and protect Trevor and herself from violence.
 Marc Donato as Adam, Trevor's friend who has been bullied his whole life at school. Trevor pays it forward to him by preventing him from being bullied; however, Trevor is fatally stabbed in the process.
 David Ramsey also stars as Sidney Parker, also involved in the "pay it forward" movement, as does Gary Werntz (director Mimi Leder's real-life husband) as Mr. Thorsen. Kathleen Wilhoite also stars as Bonnie, Arlene's sponsor and mentor.

Production
Leslie Dixon adapted the screenplay from the book of the same name by Catherine Ryan Hyde, which was available as an open writing assignment. Dixon struggled with the adaptation of the book in part because of multiple narrative voices within it. Specifically, the reporter, the central character in the film, does not show up until halfway through the novel. Stuck, Dixon considered returning the money she was paid for the assignment.  She eventually hit upon the idea to start with the reporter and trace the events backward. Dixon presented the idea to Hyde who in turn liked it so much that she decided to change the then unpublished novel's plot structure to mirror the film's. In the novel, the character of Eugene Simonet was originally an African-American man named Reuben St. Clair. The role was offered to Denzel Washington, but he turned it down the role to do Remember the Titans instead. Kevin Spacey was contacted next and accepted the role of Eugene Simonet.

In November 1999, it was announced that Osment had been cast as Trevor McKinney.

Though the book is set in Tucson, Arizona, the film production changed the setting to Las Vegas, Nevada, to "show Las Vegas life off the Strip." Filming took place between February and April 2000 in Las Vegas and in studio in Los Angeles, California, with additional shooting (for the bridge scene) taking place in Portland, Oregon.

Music
The film's soundtrack was composed by Thomas Newman and was released by Varèse Sarabande on October 31, 2000. The soundtrack generally was praised by critics, and is considered to be fitting with the theme of the film.

The track listing of the soundtrack is:

 "Possibility" (2:34)
 "Car Trouble" (1:08)
 "Washer Vodka" (1:53)
 "Cereal Bum" (1:04)
 "Come Out Jerry" (1:10)
 "Fixture Vodka" (1:37)
 "Rat Bastard" (0:57)
 "One Kiss" (1:47)
 "Tardiness" (2:11)
 "In Recovery" (1:03)
 "Jaguar" (1:04)
 "Dumpster" (1:11)
 "Sleepover" (4:33)
 "Cosmic Aristotle" (1:56)
 "Euphemism" (1:06)
 "Pay It Forward" (1:06)
 "Night and Day and Night" (1:09)
 "Asthma" (0:59)
 "Powers of Three" (1:03)
 "Desert Drive" (1:35)
 "Wasted Air" (1:42)
 "The Bad Thing" (0:51)
 "Gasoline" (1:40)
 "Velocity Organ" (1:27)
 "I Forgive You" (2:26)

In addition, the song "Calling All Angels" by Jane Siberry is played in the film and is included on the soundtrack.

Reception

Box office
The film opened at #4 in the North American box office making $9,631,359 million USD in its opening weekend, behind Remember the Titans, Bedazzled and Meet the Parents, the latter of which was on its third week of release at the number one spot.

Critical response
On Rotten Tomatoes, the film has an approval score of 39% based on 131 reviews, with an average rating of 5.1/10. The consensus reads, "Pay It Forward has strong performances from Spacey, Hunt, and Osment, but the movie itself is too emotionally manipulative and the ending is bad." On Metacritic, the film has a score of 40 out of 100 based on reviews from 34 critics, indicating "mixed or average reviews". Audiences polled by CinemaScore gave the film an average grade of "A" on an A+ to F scale.

Roger Ebert of the Chicago Sun-Times gave the film two and a half out of four stars, stating "With a cleaner story line, the basic idea could have been free to deliver. As it is, we get a better movie than we might have, because the performances are so good: Spacey as a vulnerable and wounded man, Hunt as a woman no less wounded in her own way, and Osment, once again proving himself the equal of adult actors in the complexity and depth of his performance. I believed in them and cared for them. I wish the movie could have gotten out of their way."

Entertainment Weekly's Lisa Schwarzbaum gave it a "D" grade, calling it "reprehensible" for using "shameless cliches of emotional and physical damage" and then "blackmailing audiences into joining the let's-be-nice 'movement'" in order to be transparent Oscar bait.

See also
 List of films set in Las Vegas

References

Sources

External links

2000 films
2000 romantic drama films
American romantic drama films
Films about alcoholism
Films about dysfunctional families
Films about educators
Films based on American novels
Films directed by Mimi Leder
Films scored by Thomas Newman
Films set in the Las Vegas Valley
Films shot in Portland, Oregon
Films with screenplays by Leslie Dixon
Warner Bros. films
Films about mother–son relationships
2000s English-language films
2000s American films

Pay It Forward (film)


François Nkuna Balumuene est une personnalité politique congolaise, né le  au Zaïre (aujourd'hui la République démocratique du Congo).

Biographie

Jeunesse et formation
François Nkuna Balumuene, nait le 9 septembre 1952. Il a fait ses études secondaires au Petit Séminaire de Kabwe dans le Kasaï-Occidental (aujourd'hui Kasaï et Kasaï-Central) et a poursuivi ses études au campus de Kinshasa de l'Université nationale du Zaïre. Il a obtenu une maîtrise en économie en 1979 et a rejoint le ministère des affaires étrangères de son pays l'année suivante.

Carrière
À partir de 1984, François Balumuene a été premier conseiller à l'ambassade à Madrid, en Espagne. Il est rentré au pays en 1988 en tant que chef de la division Amérique latine au sein du département Amérique, Asie et Océanie du ministère. L'année suivante, il est conseiller du ministre des affaires étrangères pour les affaires multilatérales et, en 1991, il passe au personnel de la direction des affaires administratives et financières. En 1993, François Balumuene est affecté à la division des passeports ordinaires et, trois ans plus tard, il devient assistant du secrétaire général des affaires étrangères, chargé des questions financières et bancaires. En 1997, il dirige la division Europe et, à partir de 1999, il est conseiller du ministre des affaires étrangères, chargé de la coopération internationale.
À partir de 1984,  François Balumuene a été premier conseiller à l'ambassade à Madrid, en Espagne. Il est rentré au pays en 1988 en tant que chef de la division Amérique latine au sein du département Amérique, Asie et Océanie du ministère. L'année suivante, il est conseiller du ministre des affaires étrangères pour les affaires multilatérales et, en 1991, il passe au personnel de la direction des affaires administratives et financières. En 1993, François Balumuene est affecté à la division des passeports ordinaires et, trois ans plus tard, il devient assistant du secrétaire général des affaires étrangères, chargé des questions financières et bancaires. En 1997, il dirige la division Europe et, à partir de 1999, il est conseiller du ministre des affaires étrangères, chargé de la coopération internationale.

En 2000, François Balumuene a occupé pendant une courte période le poste d'assistant diplomatique et administratif du commissaire général adjoint du gouvernement pour les affaires de la MONUC, chargé des finances, de la logistique et de la politique étrangère pour l'effort de maintien de la paix des Nations unies en République démocratique du Congo. La même année, il a été nommé chargé d'affaires à l'ambassade d'Afrique du Sud à Pretoria, où il a servi pendant trois ans.

En 2003, Balumuene a été envoyé en Inde en tant qu'ambassadeur de son pays. Il y reste suffisamment longtemps pour devenir le doyen du corps diplomatique de New Delhi, qu'il ne quitte que pour prendre en charge l'ambassade à Washington.

Vie privée
François Balumuene est père de famille et a 5 enfants.

Notes et références

Ambassadeur congolais (RDC)
Ambassadeur en Inde
Ambassadeur aux États-Unis
Naissance en septembre 1952
Naissance au Zaïre

François Nkuna Balumuene


أندرو فونتاس برات  (مواليد 14 نوفمبر 1989 في بانيولاس في إسبانيا) لاعب كرة قدم إسباني يلعب في مركز قلب الدفاع.

مسيرته
لعب لصالح نادي برشلونة الإسباني منذ 2007 حتى عام 2012 حيث انتقل لنادي ريال مايوركا على سبيل الإعارة ومن ثم انتقل لنادي سيلتا فيغو الذي لعب فيه منذ 2013 وحتى 2018، لينتقل إلى نادي سبورتنغ كانساس الأمريكي.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إسبان مغتربون
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون إسبان مغتربون في الولايات المتحدة
فائزون بميداليات ذهبية في الألعاب المتوسطية لإسبانيا
فائزون بميداليات في الألعاب المتوسطية في كرة القدم
لاعبو الدوري الأمريكي لكرة القدم
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثانية ب
لاعبو برشلونة
لاعبو برشلونة أتلتيك
لاعبو ريال مايوركا
لاعبو سبورتينغ كانساس سيتي
لاعبو سلتا فيغو
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم إسبان مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الولايات المتحدة
لاعبو كرة قدم كتلونيون
لاعبو كرة قدم مغتربون في الولايات المتحدة
لاعبو كرة قدم من مقاطعة جرندة
لاعبو مراكز متعددة كرة قدم رجالية
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 20 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إسبانيا لكرة القدم للشباب
لاعبو منتخب كتالونيا لكرة القدم
لاعبو نادي جيرونا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبون فازوا بدوري أبطال أوروبا
مدافعو كرة قدم رجالية
منافسون في ألعاب البحر الأبيض المتوسط 2009
مواليد 1989
مواليد في بانيولاس

أندرو فونتاس


Fuerza 10 de Navarone (título original Force 10 from Navarone), es una película bélica británica de 1978, basada en la novela de Alistair MacLean de 1968 del mismo título, y se presenta como una secuela de la película Los cañones de Navarone, de 1961. Los personajes de Mallory (Gregory Peck) y Miller (David Niven) son interpretados en esta ocasión por Robert Shaw y Edward Fox. Fue dirigida por Guy Hamilton, e incorporó en el reparto a Harrison Ford, Carl Weathers y Franco Nero.

La trama pretende continuar respecto a la película de 1961, con una operación aliada de comando durante la Segunda Guerra Mundial, que debe ejecutarse con ayuda de los partisanos en la Yugoslavia ocupada por los nazis. Por medio habrá que descubrir un espía alemán, bajo el nombre de Leskovar. La película se rodó en Montenegro y Malta. Las críticas no fueron buenas. No obstante, de taquilla y reparto fue bastante bien, y para algunos aficionados al cine bélico es casi una película de culto.

Sinopsis
Tras destruir los cañones de la isla de Navarone, al Mayor Keith Mallory (Robert Shaw) y al sargento Dusty Miller (Edward Fox) les asignan una misión en Yugoslavia: destruir un puente vital para el abastecimiento alemán, pero para conseguirlo tendrán que enfrentarse a las patrullas nazis y a un traidor que se ha infiltrado entre ellos.

Reparto
 Robert Shaw como Keith Mallory
 Harrison Ford como Mike Barnsby
 Edward Fox como John Miller
 Barbara Bach como Maritza Petrović
 Franco Nero como Capitán Lescovar/Coronel Von Ingorslebon
 Carl Weathers como Sargento Weaver
 Richard Kiel como Capitán Dražak
 Alan Badel como Mayor Petrović
 Michael Byrne como Mayor Schroeder
 Philip Latham como Comandante Jensen
 Angus MacInnes como Teniente Doug Reynolds
 Michael Sheard como Sargento Bauer
 Petar Buntic como Marko
 Paul Humpoletz como Sargento Bismark

Producción

Desarrollo inicial
Inicialmente había planes para producir la película poco después de la original de 1961 con Gregory Peck y David Niven retomando sus papeles. Tras el éxito de la película original, el productor Carl Foreman le pidió a Alistair MacLean que escribiera una secuela de la novela, pero el autor se mostró reacio a escribir una novela completa y, en cambio, entregó un tratamiento argumental.

En abril de 1967, Carl Foreman anunció que haría After Navarone (Después de Navarone) con Anthony Quinn, Gregory Peck y David Niven retomando sus papeles y J. Lee Thompson regresando como director. La película sería realizada por el estudio Columbia. En mayo de 1967 se anunció que la película se llamaría The High Dam (La presa alta) y el rodaje se llevaría a cabo en 1969. El rodaje no se llevó a cabo. MacLean decidió desarrollar el tratamiento de la pantalla como un libro y Fuerza 10 de Navarone se publicó en 1968. La novela se convirtió en un éxito de ventas.

A lo largo de la década de 1970, Foreman intentó obtener respaldo financiero para la película. En diciembre de 1972, MacLean dijo que el plan de Foreman era usar el elenco original de Los cañones de Navarone y comentó que "ahora los actores se verán un poco viejos para la guerra".

Financiamiento
En septiembre de 1976 se anunció que Foreman, Oliver Unger y la compañía financiera alemana Mondo Films habían adquirido los derechos de pantalla de la novela y el guion de Fuerza 10 de Navarone. Foreman escribió el tratamiento y fue el productor ejecutivo, pero Unger terminó produciendo el film. Los productores querían que Robert Bolt escribiera el guion, pero estaba ocupado trabajando con David Lean. La agente de Bolt, Peggy Ramsey, sugirió que contrataran a Robin Chapman. En agosto de 1977, la productora creada para realizar la película, Navarone Producciones, firmó un acuerdo con AIP para que esta última distribuyera la película. AIP proporcionó 2,1 millones de dólares del presupuesto.

La película fue originalmente presupuestada en 8,312,224. AIP proporcionó 2.104.942,93 a Navarone Productions y posteriormente gastó 97.109,15 adicionales para producir una versión estadounidense de la película. Columbia Pictures adelantó 2,900,000 y acordó pagar 1,100,000 más después de la entrega de la película a cambio de los derechos de distribución exclusivos y perpetuos en todos los territorios fuera de los Estados Unidos y Canadá. Un grupo de inversión alemán aportó 1 millón de dólares, una productora yugoslava prestó o prestó servicios por valor de 2 millones de dólares y American Broadcasting Company pagó 1,800,000 por el derecho a transmitir la película 3 veces en televisión.

El director de fotografía Christopher Challis recordó que originalmente se consideró que la película se filmaría en Pakistán hasta que alguien se dio cuenta de que los pakistaníes no se parecían a los yugoslavos o alemanes y que el gasto para hacerlos aparecer como tales en la película sería económicamente inviable.

Casting
Cuando la película iba a comenzar, 17 años después de la original, Peck y Niven se consideraron demasiado mayores y se tomó la decisión de volver reinterpretar los personajes. En octubre de 1977, el elenco principal estaba conformado: Robert Shaw, Edward Fox, Harrison Ford, Franco Nero y Barbara Bach. Shaw dijo: "Me parece un poco ridículo a mi edad estar corriendo alrededor de una montaña en Yugoslavia diciendo 'Vamos'".

Fue la primera película de Harrison Ford después del estreno en 1977 de Star Wars: Episodio IV - Una nueva esperanza. Dice que eligió el papel porque era un "personaje secundario fuerte" que era "muy diferente de Han Solo. Quería evitar ser estereotipado como un tipo de ciencia ficción". Ford dijo más tarde que hizo la película "para aprovechar la oportunidad de trabajar. Y fue un trabajo que hice por el dinero".

Edward Fox en ese momento era mejor conocido por la película Chacal y por interpretar a Eduardo VIII en la televisión. Caroline Munro dijo que le ofrecieron el papel principal femenino (Maritza Petrović), pero lo rechazó porque implicaba demasiada desnudez. Este personaje lo interpretó Barbara Bach, que volvería a recontrarse con Richard Kiel con quien había rodado en 1977 la película de James Bond, La espía que me amó.

Completaba el reparto Carl Weathers, actor que había interpretado a Apollo Creed en la película Rocky de 1976.

Referencias

Enlaces externos

Películas sobre la Segunda Guerra Mundial
Películas rodadas en Yugoslavia
Películas rodadas en Montenegro

Fuerza 10 de Navarone


Kharkívfylki (Á úkraínsku: Харківська́ о́бласть - með latnesku stafrófi: Kharkivska oblast) er fylki í Úkraínu. Höfuðborgin er Kharkív, önnur stærsta borg Úkraínu.

Tilvísanir

Fylki í Úkraínu

Kharkívfylki