Berthold Paul Wiesner (* 1901 in Marchegg, Gänserndorf, Niederösterreich; † 7. Januar 1972) war ein österreichisch-jüdischer Biologe, Physiologe und Sexualforscher. Als Samenspender für eine Klinik, in der künstliche Befruchtungen vorgenommen wurden, ist er möglicherweise der kinderreichste Mann der Welt.

Leben und Wirken
Wiesner war kurzzeitig mit Anna Gmeyner verheiratet, mit der zusammen er seine einzige eheliche Tochter Eva Ibbotson hatte.  Wiesner, der einige Zeit am Animal Breeding Research Department an der Universität von Edinburgh arbeitete, gilt als wegweisender Forscher in der Diagnose von Schwangerschaften. Etwa zwischen 1940 und 1960 betrieb Wiesners Partnerin Mary Barton eine Fruchtbarkeitsklinik in der Londoner Harley Street, in der verheiratete Frauen mit unfruchtbaren Männern Spendersamen erhielten. Da Wiesner den meisten Samen für die Fruchtbarkeitsklinik selbst gespendet haben soll, soll er nach groben Schätzungen ca. 600 weitere biologische Nachkommen haben. Zu seinen Abkömmlingen gehört der Dokumentarfilmer Barry Stevens.

1929 wurde er zum Mitglied (Fellow) der Royal Society of Edinburgh gewählt.

Werke
 Eugen Steinach, H. Heinlein, B. P. Wiesner, Auslösung des Sexualzyklus, Entwicklung der Geschlechtsmerkmale, reaktivierende Wirkung auf den senilen weiblichen Organismus durch Ovar- und Placentaextrakte, in: Pflügers Archiv, 1925
 Berthold Paul Wiesner, Das Problem der Verjüngung, Ullstein 1927
 B. P. Wiesner und L. Mirskaia, On the Endocrine Basis of Mating in the Mouse, University of Edinburgh 1930 (PDF; 835 kB)
 B. P. Wiesner, Sex, London 1936
 Mary Barton, Kenneth Walker und B. P. Wiesner, Artificial Insemination, in: British Medical Journal 1, 1945, S. 40–43
 B. P. Wiesner, Biological Dangers from Atomic Fission, in: The Lancet, Volume 247, Issue 6384, S. 33, 5. Januar 1946
 Cedric Lane-Roberts, Albert Sharman, Kenneth Walker, B. P. Wiesner und Mary Barton, Sterility and Impaired Fertility: Pathogenesis, Investigation and Treatment, Paul B. Hoeber 1948

Siehe auch
 Psi-Phänomen

Einzelnachweise

Biologe
Sexualwissenschaftler
Mitglied der Royal Society of Edinburgh
Österreicher
Geboren 1901
Gestorben 1972
Mann

Berthold P. Wiesner


La Fuerzas Militares de la República de Fiyi (RFMF) son las Fuerzas Armadas de la República de Fiyi, nación insular del océano Pacífico. Con una plantilla de 3.500 militares en activo y 6.000 reservistas, es uno de los ejércitos más pequeños en el mundo. Sin embargo, la mayoría de las naciones que rodean la isla no tienen fuerzas militares. El personal en activo está organizado en seis batallones de infantería y uno de ingenieros. Hubo antes una "Zulu" de la empresa contrarrevolucionaria especialistas, que fue desactivada a fines de 2000 debido a un motín por parte de algunos de sus miembros.

Los dos primeros batallones regulares del Regimiento de Infantería de Fiyi son tradicionalmente destinados en el extranjero en misiones de paz, el  Batallón se ha destacado en el Líbano, Irak y Timor Oriental bajo el mando de la ONU, mientras que el 2.º Batallón se encuentra estacionado en el Sinaí con las MFO. Las fuerzas de paz representa una fuente importante de ingresos para Fiyi. El  Batallón se encuentra estacionado en la capital, Suva, y los tres restantes se distribuyen en todas las islas.

Organización
 Comandante RFMF - El Comandante RFMF es de rango de una estrella. Está asistido por el Segundo Comandante y Jefe de Estado Mayor, que son responsables de Comando Estratégico y el Comando de la Fuerza Terrestre. El actual Comandante es el comodoro Frank Bainimarama.

 Comando Estratégico - Comando Estratégico es responsable de todas las preocupaciones a largo plazo y estratégica de la RFMF, incluyendo el bienestar, aspectos legales, cuestiones de sostenibilidad, etc.
 Comando de la Fuerza de la tierra - Comando de la tierra de la Fuerza es la organización operativa de la RFMF, y es responsable de todas las unidades principales:
 Sede de fuerzas terrestres de comandos (comandante general de brigada Pita Driti 2011)
 Unidad Naval
 Fiyi Regimiento de Infantería
 Fuerza regular
  Batallón
 2 º Batallón
  Batallón
 Fuerza territorial
 4 º Batallón
 5º batallón
 7º/8º Batallón
 Fiyi Ingeniero Regimiento
 Unidad de Apoyo Logístico
 Grupo de Formación de la Fuerza

Equipamiento
 M1911.45 ACP Pistola Semiautomática.
 M16 5,56 x 45 mm Fusil de Asalto.
 Daewoo K2 5,56 x 45 mm Fusil de Asalto.
 CAR-15 5,56 x 45 mm Carabina
 Ordnance QF 25 pounder 87,6 mm cañón / Obús uso ceremonial.
 L16 Mortero 81mm.
 Ametralladora M60 7,62×51mm Ametralladora de Propósito General
 Escopeta lanzagranadas M79 Escopeta Lanzagranadas

Marina de Fiyi
Hoy en día la Unidad Marítima RFMF, cuenta  con unos 300 elementos. El 25 de julio 2005 cumplió el trigésimo aniversario de su fundación. Se formó en 1975 (Royal Naval escuadrón Fiyi Fuerzas Militares), después de la ratificación del gobierno de la Ley de las Naciones Unidas de la Convención del Mar. La Marina es responsable del control de las fronteras marítimas, velar por la zona económica exclusiva de Fiyi y la organización de misiones de trabajo y de rescate. Actualmente opera nueve lanchas patrulleras. La ayuda militar es recibida de Australia, la República Popular de China, y el Reino Unido (aunque este último ha suspendido la ayuda como consecuencia del golpe militar de 2006).

Al hablar en las celebraciones del 30 aniversario, el 26 de julio de 2006, el Comandante Bower Bradley dijo que el mayor desafío que enfrenta la marina de guerra de un país marítimo como Fiyi es la de mantener la soberanía y el medio ambiente marino, adquirir, restaurar y reemplazar el equipo, y para capacitar a funcionarios de mantener el ritmo de las cambiantes situaciones.

Equipamiento Naval
 Bote Patrulla Clase Facifico-3 (Australia, desplazamiento de 162 t, eslora 31,5 m, manga 8,1 m, 1,8 m de proyecto, el poder de 2 x 1.050 kW, velocidad máxima 20 nudos (37 km/h), la tripulación de 17 hombres, ametralladoras 1 x 12,7 mm. Estos barcos descargan reemplazar Redwing clase dragaminas FNS Kula, KIKAU y Kiro, el aumento de 1975 - 1976 de la Marina de los Estados Unidos).

 RFNS 201 Kula (Mayo 1994)
 RFNS 202 Kikau (Mayo 1995)
 RFNS 203 Kiro (Octubre 1995)

 Bote Patrulla-2 (EE.UU., desplazamiento de 97 t, tripulación de 11 hombres, ametralladoras 1 x 12,7 mm).

 RFNS 101 Levuika (1987)
 RFNS 102 Lautoka (1987)

 Bote Patrulla Clase Dabur- 4 (Israel, desplazamiento de 39 toneladas, tripulación de nueve hombres, el equipo 2 cañones de 20 mm, 2 ametralladoras de 7,62).

 RFNS 301 Vai (1991)
 RFNS 302 Ogo (1991)
 RFNS 303 Saku (1991)
 RFNS 304 Saqa (1991)

La Intervención Política
La Fuerzas Militares de Fiyi tiene una historia de intervención política. En 1987, los militares fueron responsables de dos golpes de estado, y en el año 2000, los militares organizaron un contragolpe al golpe de estado civil anular George Speight. Desde el año 2000, el Ejército ha tenido una relación a veces tensa con el gobierno de Qarase, y se opuso firmemente a sus planes de establecer una Comisión con el poder para compensar a las víctimas y los perpetradores del golpe de gracia. Entre otras objeciones, las reclamaciones de los militares que su integridad y la disciplina se vería comprometida si los soldados que se amotinaron en el levantamiento de 2000 fueron de ser perdonados.

El 4 de agosto de 2005, líder de la oposición Mahendra Chaudhry pidió más indo-fijianos, que actualmente representan menos del uno por ciento del personal militar, a ser reclutados. (En concreto, en octubre de 2007, militares de Fiyi había 3.527 miembros a tiempo completo, de los cuales sólo 15 eran indo-fijianos. [3]) Esto ayudaría a garantizar la estabilidad política, consideró. También habló en contra de los planes del gobierno para reducir el tamaño de las fuerzas armadas. El portavoz militar teniente coronel Orisi Rabukawaqa respondieron al día siguiente diciendo que el militar no era una persona de etnia fiyiana cuerpo, que se puso a servir a la nación entera, y que no había ninguna barra de color en su contratación o el ascenso. Dijo que muchos indo-fijianos se había mostrado renuente a comprometerse en una carrera militar debido a la lentitud de la promoción, a menudo prefieren ser dado de alta y utilizar su registro como un trampolín para una carrera exitosa en algún otro campo. No obstante, agradeció la contribución indofiyiana a los militares, y destacó el éxito del teniente coronel Mohammed Aziz, jefe de la unidad jurídica de los militares que fue una figura fundamental en la corte marcial de los soldados que se amotinaron en el año 2000. Irónicamente, el ritmo de promoción de oficiales indígenas fiyianos había sido muy rápido después del golpe de 1987, y la posterior expansión de la República de Fiyi Fuerzas Militares.

El 26 de agosto de 2005, el gobierno anunció planes para estudiar formas de reducir el tamaño de las fuerzas armadas. Los ingenieros militares se transfirió al Ministerio de Desarrollo Regional, dijo el ministro principal asunto de Josefa Vosanibola, y la reducción de las fuerzas militares que coinciden con un aumento en el número de la fuerza policial.

El 26 de septiembre de 2005, Rabukawaqa reveló que los militares habían decidido restringir ciertas operaciones con el fin de mantenerse dentro de su presupuesto. Los recortes afectarían a las patrullas marítimas, operaciones de búsqueda y rescate, formación y ejercicios, formación de la Escuela de Cadetes, y el despliegue de ingenieros militares a las zonas rurales. Estos cortes se hizo para asegurar que las actividades de asignar mayor prioridad, tales como operaciones de paz en la península del Sinaí y en Irak, la formación cadete con las Fuerzas de Defensa de Nueva Zelandia, y el enjuiciamiento de los soldados acusados de insurrección, no se vería afectada, Rabukawaqa, dijo.

Al día siguiente, Lesi Korovavala, Director General del Ministerio del Interior, dijo a la aldea de Fiyi servicio de noticias que los militares habían realizado las reducciones por iniciativa propia, previa consulta con el departamento, una explicación corroborada por el teniente coronel Rabukawaqa.

El 5 de diciembre de 2006, el ejército dio un golpe de Estado, el tercero de Fiyi. El 7 de febrero de 2008, el jefe de la RFMF y post-golpe de Estado del primer ministro interino Voreqe Bainimarama declaró: "Qarase no entiende el papel de las Fuerzas Armadas y como tal es desinformar a la nación hay prácticas y políticas que tienen el potencial de atentar contra la seguridad nacional y la integridad territorial de Fiyi, el RFMF tiene todo el derecho, bajo la Constitución, de la intervención. En agosto de 2009, con Bainimarama aún el control del gobierno como primer ministro y el derogó la Constitución, Epeli Nailatikau un comandante militar anterior fue nombrado presidente interino en la jubilación de Iloilo.

Fiyi
Política de Fiyi


The Phantom Tollbooth (cunoscut și ca The Adventures of Milo in the Phantom Tollbooth)  este un film ce combină animația cu acțiunea pe viu și se bazează pe cartea pentru copii din 1961 cu același nume de către Norton Juster. Filmul a fost produs de Chuck Jones la MGM Animation/Visual Arts și îl are ca rol principal pe Butch Patrick ca băiețelul Milo. Jones de asemenea a regizat filmul, cu excepția secvențelor în acțiune pe viu ce au fost făcute de Dave Monahan. Filmul a fost lansat în cinematografe de Metro-Goldwyn-Mayer pe 7 noiembrie 1970 și a fost ultimul film MGM care include atât acțiune pe viu cât și animație. Terminat în 1968, filmul a fost reținut de la lansare până spre sfârșitul anilor 70 din cauza unor probleme interioare. Studioul de animație s-a închis nu foarte curând după acest film, iar MGM a abandonat industria animației pe bune. Norton Juster nu a avut vreo implicare în această adaptare și și-a exprimat ura pentru acest film într-un interviu.

În România acest film s-a difuzat în trecutul îndepărtat, în anii 90, pe canalul Cartoon Network ca parte a programului Cartoon Network Cinema, iar în 2007 s-a difuzat și pe Boomerang ca parte a programului Boomerang Cinema, însă emisia a fost doar în limba engleză.

Premisă
Milo, un băiețel plictisit și obosit din San Francisco, este uimit de sosirea bruscă a unui pachet uriaș. Înăuntru se află o stație de taxare ce este de fapt un portal către un univers magic paralel. În timp ce Milo pășește în aceasta, personajul se transformă în animație iar mașina sa de jucărie îl duce către Împărăția Înțelepciunii, în Terenurile de Dincolo și orașele Dictionopolis și Digitopolis.

Alături de Tock, un "câine de pază" ce are un ceas de buzunar imens în corp, Milo are o mulțime de aventuri în locuri ca Munții Ignoranței, Demoralizarei, Dictionopolis, Digitopolis și Castelul din Aer. Împreună trebuie să le salveze pe Prințesele Rimă și Rațiune (Princesses Rhyme and Reason), care sunt ținute captive în Castelul din Aer, și să readucă ordinea în Împărăția Înțelepciunii. Personajele excentrice pe care le întâlnesc sunt Whether Man, Farsorul (Humbug), Albinuța Ortografică (the Spelling Bee), gălăgiosul Doctor Kakofonous A. Dischord, Regele Azaz, Matemagicianul, Taxatorul de Simțuri (the Senses Taker), Officer Short Shrift precum și Demonul Nesincerității, Trivium cel Teribil și Giganticul din Gelatină.

Legături externe

Filme din 1970
Filme MGM
Filme fantastice
Filme fantastice din anii 1970
Filme pentru copii
Filme de animație
Cartoon Network
Boomerang

The Phantom Tollbooth


An Muhlenbergia annua in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni George Vasey, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Jason Richard Swallen. An Muhlenbergia annua in nahilalakip ha genus nga Muhlenbergia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Muhlenbergia

Muhlenbergia annua


Bei den Gw PfalzB 65 handelt es sich um zweiachsige, gedeckte Güterwagen – Gattungszeichen "G" – mit einem Ladegewicht unter 15 t und ohne Einrichtung zum Kippen – Nebenzeichen "w" – welche ursprünglich für die Gesellschaften der Pfälzischen Eisenbahnen beschafft wurden. Nach Übernahme durch die Bayerischen Staatseisenbahnen wurden sie in deren Wagenstandsverzeichnis für das linksrheinische Netz von 1913 unter den Blatt-Nummern 089 und 090 für die ungebremsten bzw. 091 für die gebremsten Wagen geführt.

Geschichte
Es handelt sich bei diesen Wagen um solche der zweiten Generation, die ab 1865 zum Einsatz kamen und bis 1882 gebaut wurden. So wird z. B. im Geschäftsbericht der Pfälzischen Ludwigsbahn für das Geschäftsjahr 1864/65 über den Kauf von 100 gedeckten Güterwagen für 200 Ctr Tragfähigkeit berichtet von denen 20 mit Bremsen ausgerüstet waren. Die Kosten für einen Wagen – ohne Räder – betrugen für den ungebremsten 1045 Gulden, für die gebremsten 1295 Gulden. Im Geschäftsbericht für das Jahr 1868 wird von einer weiteren Beschaffung für die Maximiliansbahn in Höhe von 50 Wagen berichtet, 30 davon ohne Bremsen zu jeweils 1.067 Gulden und 20 mit Bremsen zu jeweils 1.327 Gulden. Alle Wagen erhielten in den Jahren zwischen 1883 und 1906 neue Wagenkästen. Im Wagenstandsverzeichnis von 1913 sind noch 470 ungebremste und 137 gebremste Wagen aufgeführt. Ob die Wagen auch noch zur Reichsbahn kamen, ist nicht bekannt.

Konstruktive Merkmale

Untergestell
Das Fahrgestell der Wagen war schon komplett aus Profileisen aufgebaut und genietet. Die äußeren Längsträger hatten U-Form mit nach außen gerichteten Flanschen. Als Zugeinrichtung hatten die Wagen Schraubenkupplungen mit Sicherheitshaken nach VDEV, die Zugstange war durchgehend und mittig gefedert. Als Stoßeinrichtung besaßen die Wagen Stangenpuffer mit einer Einbaulänge von 600 mm, die Pufferteller hatten einen Durchmesser von 370 mm.

Laufwerk
Die Wagen hatten genietete Fachwerkachshalter aus Flacheisen mit der kurzen, geraden Bauform. Gelagert waren die Achsen in geteilten Gleitachslagern. Die Räder hatten Speichenradkörper und einen Raddurchmesser von 1014 mm. Die Federung bestand aus einer 8-lagigen Feder, die mit einfachen Laschen in den Federböcken befestigt waren.

Die gebremsten Wagen waren mit einer Handspindelbremse ausgestattet deren Kurbel sich auf einer überdachten Plattform befand. Die Bremse wirkte beidseitig auf alle Räder.

Wagenkasten
Der Rahmen des Wagenkastens bestand aus einem eisernen Gerippe aus U- und L-Profilen, es war sichtbar außen angebracht. Das Wagendach war flach gewölbt. Bei den ungebremsten Wagen gab es an einer Stirnseite Aufstiegstritte. Bei den gebremsten Wagen gab es zusätzlich eine Übergangsplattform mit Handspindelbremse in einer Breite von 360 mm mit beidseitigem Aufstieg. Die Stirnseiten hatten eine waagerechte Verbretterung mit einer Stärke von 40 mm, die Seitenwände eine solche von 25 mm. Die beidseitigen Ladeöffnungen hatten die lichten Maße 1600 mm (Breite) und 1940 mm (Höhe). Sie wurden durch hölzerne Schiebetüren, auf Rollen stehend und durch Kopfstangen geführt, verschlossen. Zur Belüftung gab es zu beiden Wagenseiten je zwei vergitterte Lüftungsöffnungen, welche von Innen mit Klappen verschlossen werden konnten.

Beim gebremsten Wagen nach Blatt 091 wurde das Dach einseitig über den Wagenkasten hinausgezogen und bildete so einen Schutz für den Bremserstand.

Skizzen, Musterblätter, Fotos

Wagennummern

Anmerkungen

Einzelnachweise

Weblinks
 Digitalisat des Bayerischen Hauptstaatsarchivs, Blatt 89 aus dem Wagenstandsverzeichnis von 1913 für die linksrheinischen Bahnen
 Digitalisat des Bayerischen Hauptstaatsarchivs, Blatt 90 aus dem Wagenstandsverzeichnis von 1913 für die linksrheinischen Bahnen
 Digitalisat des Bayerischen Hauptstaatsarchivs, Blatt 91 aus dem Wagenstandsverzeichnis von 1913 für die linksrheinischen Bahnen

Literatur

Güterwagen (Deutschland)
Verkehr (Pfalz)
Bayerische Staatseisenbahnen

Gw PfalzB 65


Ryan Haruo Kuwabara (jap. , Kuwabara Raian Haruo; * 23. März 1972 in Hamilton, Ontario) ist ein ehemaliger kanadisch-japanischer Eishockeyspieler.

Karriere
Ryan Kuwabara begann seine Karriere als Eishockeyspieler bei den Ottawa 67's, für die er von 1989 bis 1992 in der kanadischen Juniorenliga Ontario Hockey League aktiv war. In diesem Zeitraum erhielt er 1990 die Bobby Smith Trophy als Spieler der OHL mit dem besten Verhältnis aus schulischen und sportlichen Leistungen. Zudem wurde der Flügelspieler im NHL Entry Draft 1990 in der zweiten Runde als insgesamt 39. Spieler von den Canadiens de Montréal ausgewählt. Für deren Farmteam Fredericton Canadiens lief er von 1992 bis 1994 in der American Hockey League auf. Im gleichen Zeitraum bestritt er zudem einige Spiele für die Wheeling Thunderbirds in der ECHL. Von 1994 bis 2002 spielte er für das Kokudo Ice Hockey Team in der Japan Ice Hockey League. Mit der Mannschaft gewann er in den Jahren 1995, 1998, 1999, 2001 und 2002 jeweils den japanischen Meistertitel. Die Saison 2002/03 verbrachte er bei den Belfast Giants, mit denen er den Playoff-Meistertitel der britischen Ice Hockey Superleague gewann.

Von 2003 bis 2008 trat Kuwabara für die Nippon Paper Cranes in der neu gegründeten Asia League Ice Hockey an und gewann 2004 und 2007 mit seiner Mannschaft jeweils deren Meistertitel. Die Saison 2008/09 verbrachte er beim südkoreanischen ALIH-Teilnehmer High1. Zuletzt spielte er in der Saison 2009/10 für das kanadische Amateurteam Dundas Real McCoys, ehe er seine Karriere im Alter von 38 Jahren beendete.

International
Für Japan nahm Kuwabara an den Olympischen Winterspielen 1998 in Nagano teil. Zudem stand er im Aufgebot seines Landes bei den A-Weltmeisterschaften 2000, 2001, 2002 und 2003.

Erfolge und Auszeichnungen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Japan)
Eishockeyspieler (Ottawa 67's)
Eishockeyspieler (Wheeling Thunderbirds)
Eishockeyspieler (Fredericton Canadiens)
Eishockeyspieler (Nippon Paper Cranes)
Eishockeyspieler (Belfast Giants)
Eishockeyspieler (High1)
Olympiateilnehmer (Japan)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1998
Britischer Meister (Eishockey)
Japanischer Meister (Eishockey)
Japaner
Kanadier
Geboren 1972
Mann

Ryan Kuwabara


Olaylar

Doğumlar
 Abdülkâdir Geylânî, âlim, mutasavvıf, İslam filozofu (ö. 1166)

Ölümler
 25 Nisan - I. Géza, Macaristan kralı (d. 1040)
 14 Ekim - Andronikos Dukas, VII. Mihail'in kuzeni, Bizanslı protovestiarios ve protoproedros
 tarihi bilinmeyen
 Muhammed b. Hüseyin el-Beyhaki, İranlı tarihçi ve devlet adamı (d. 996)
 Roussel de Bailleul, Norman savaşçı, komutan ve maceracı
 Shao Yong ve Zhang Zai, Neokonfüçyüsçü filozoflar
 Yusuf Has Hacib, Türk-İslam tarihi ve kültürü açısından son derece önemli olan Kutadgu Bilig siyasetnamesinin yazarı (d. 1017)

1077


Haberci, Coşkun Aral'ın, 1995 yılında Atv kanalında başlayan belgesel programıdır.

Program, 19 Aralık 1995 tarihinde, Filipinler bölümüyle yayına başladı.

Program, Coşkun Aral'ın 1994 yılında Robert Young Pelton ile birlikte yazdığı ve ABD'de basılan World's Most Dangerous Places (Dünyanın En Tehlikeli Yerleri) kitabında anlattığı ülkelerden başlıyor. Programda, Haberci olarak evrensel konuların peşinde değişik ülkelere giden Coşkun Aral, o konuların farklı coğrafyalardaki yansımalarını izleyicilerine farklı boyutlarıyla gösteriyor.

Program, Nasuh Mahruki'nin K2 tırmanışını içeren 126. bölümü ile ATV ekranlarına veda ettikten sonra Şubat 2001 yılında NTV'de yayımlanmaya başladı. Program daha sonra Show TV ile çok kısa bir işbirliğinin ardından 2004 yılında TRT1'de Haberci Türkiye Renkleri adıyla yayına başladı. Bu programda Haberci konularını yalnızca Türkiye'deki seyahatlerinden seçti. Ancak izleyicilerinden gelen istek üzerine çok kısa zaman sonra yeniden Haberci Dünya Renkleri bölümüyle dünyayı dolaşmaya başladı.

Coşkun Aral'ın 6 Şubat 2006 yılında Digiturk 18. kanalda yayın hayatına başlayan İZTV'yi kuran ekibin başına geçmesi dolayısıyla TRT'deki Haberci programının yapımına ara verildi. Bu arada, Haberci'nin program yapısına benzer olarak Türkiye Notları programı İZTV için çekilmeye başlandı. Yine aynı kanalda, Haberci'nin geniş görsel arşivinden yararlanılarak "Dünya Güncesi" programı kurgulanarak yayımlandı.

2008 yılının Mart ayında, Digiturk ile yapılan farklı bir anlaşmayla, yine Haberci program yapısına benzeyen Coşkun Aral'ın Türkiye Notları ve Coşkun Aral'ın Dünya Güncesi programları çekilmeye ve İZTV'de yayımlanmaya başlandı. Farklı olarak, programların yapımcılığını, Coşkun Aral'ın sahibi olduğu Haberci LTD gerçekleştirdi.

Haberci programının ilk yayınından itibaren görülen Haberci logosu, yıllar içinde Türkiye'de çok tutuldu, korsanları üretildi.

Haberci 2009 ekibi
Coşkun Aral - genel yönetmen
Müge Aral - araştırma - senaryo
Ömer Denizer - görüntü yönetmeni
Alp Buğdaycı- seslendirme
 Murat Tuğsuz - müzik
 Sefer Cesur - ulaştırma
Olivier Despretz - haberci Fransa
 Nurettin Çalışkan - Haberci ABD

Programın bölümleri ve ilk yayın tarihleri
Kanal: ATV
 Filipinler, 19.12.1995
 Afganistan, 1995
 Kenya - Ruanda - Nairobi, 1995
 Borneo - Malezya - Endonezya, 1995
 Liberya, 1995
 Amerika I, 11.09.1995
 Amerika II, 1996
 Afganistan, 09.10.1996
 Meksika, 23.10.1996
 Srilanka, 06.11.1996
 Çin, 20.11.1996
 Yugoslavya, 04.12.1996
 Senegal - Gambiya, 18.12.1996
 Fas, 01.01.1997
 Lübnan, 05.02.1997
 Brezilya, 19.02.1997
 Brezilya, 05.03.1997
 Arnavutluk, 19.03.1997
 Batı Afrika, 1997
 Hindistan, 06.04.1997
 Bali, 14.05.1997
 Vietnam, 28.05.1997
 Fransa, 18.06.1997
 Svaziland, 24.09.1997
 İlkel dinler, 01.10.1997
 Azerbaycan, 08.10.1997
 Dünya Çocukları, 15.10.1997
 Moğolistan, 22.10.1997
 Srilanka, 29.10.1997
 Yunanistan, 05.11.1997
 Küba, 12.11.1997
 Güney Afrika, 19.11.1997
 Cezayir, 26.11.1997
 Tayland - Kamboçya, 03.12.1997
 Sudan, 17.12.1997
 Bangladeş, 24.12.1997
 Kafiristan, 07.01.1998
 Hindistan, 14.01.1998
 İslam Dosyası, 21.01.1998
 Nepal, 28.01.1998
 Mayın Dosyası, 11.02.1998
 Peru (Lima), 18.02.1998
 Peru (Amazon), 04.03.1998
 Jamaika, 11.03.1998
 ABD, 18.03.1998
 Peru (Inca), 01.04.1998
 Hindistan, 15.04.1998
 Dalailama, 29.04.1998
 Filipinler, 06.05.1998
 Yemen, 13.05.1998
 Mısır - Hülya Koç, 20.05.1998
 Mısır, 27.05.1998

Dış bağlantılar
 Haberci resmî sitesi

TRT programları
Show TV programları
Atv programları
Belgesel filmler (televizyon)

Haberci (belgesel)


Ralph Rexford Bellamy (født 17. juni 1904, død 29. november 1991) var en amerikansk skuespiller, hvis karriere spændte 62 år på teater, film og tv. I løbet af sin karriere spillede han både hovedroller og biroller. Han blev nomineret til en Oscar for bedste mandlige birolle for Den frygtelige sandhed (1937).

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Illinois
Personer fra Chicago
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere

Ralph Bellamy


Brachiale fascie (armens dybe fascie) er sammenhængende, da den dækker deltoideus og pectoralis major ved at den hæfter over på kravebenet, acromion og skulderkammen; den former en tynd, løs membranøs kappe på musklerne i armen, og sender septa mellem dem; den består af fibre anbragt i en cirkulær eller spiral retning, og forbundet gennem vertikale og skrå fibre.

Muskelsystemet

Brachial fascie


التنَفُّط أو التبثر أو البطباطة  هو وجود تجمع سائل كالبثرة في جيب في الطبقات العلوية للجلد يحدث عادة بسبب احتكاك أو حرق أو تعرض كيميائي أو التهاب. يكون فيها عادة سائل شفاف هو بلازما الدم وأحيانا فيها دم أو قيح.

طالع أيضاً
 منفط

مراجع

تأثيرات الإشعاع الصحية
أعراض
حالات جلدية ناتجة عن عوامل فيزيائية
طب رياضي

تبثر


Travessia é uma telenovela brasileira produzida pela TV Globo e exibida de 10 de outubro de 2022 a 5 de maio de 2023, em 179 capítulos. Substituiu Pantanal e foi substituída por Terra e Paixão, sendo a 20.ª "novela das nove" da emissora.

Escrita por Gloria Perez, tem direção de Walter Carvalho, Mariana Richard, Caio Campos, Isabella Gabaglia, Philippe Barcinski, Caetano Caruso e Britney Federline, direção geral de André Barros e direção artística de Mauro Mendonça Filho.

Contou com as atuações de Lucy Alves, Rômulo Estrela, Chay Suede, Jade Picon, Humberto Martins, Rodrigo Lombardi, Giovanna Antonelli e Alexandre Nero nos papéis centrais.

Enredo
Ari (Chay Suede) e Brisa (Lucy Alves) cresceram juntos em Mandacaru, no interior do Maranhão, e desde a infância engataram um romance. Ari é super protegido pela mãe Núbia (Drica Moraes), uma comerciante local que sempre investiu todo seu dinheiro para dar ao menino um futuro melhor, enquanto Brisa cresceu órfã e fora criada por sua madrinha Creusa (Luci Pereira). Com o passar do tempo, Brisa se tornou uma mulher determinada e batalhadora, enquanto Ari conseguiu se formar em arquitetura e incentivado por seu professor e mentor, Dante (Marcos Caruso), se dedica à defesa do patrimônio histórico maranhense. Quando descobrem que estão esperando um filho, Ari e Brisa decidem noivar, a contragosto de Núbia, que nunca aprovou o relacionamento do filho e acha que ele merecia alguém com poder aquisitivo alto. Prestes a oficializar o casamento, em menos de um mês, Ari recebe a oportunidade de ir para o Rio de Janeiro e investigar os passos da Construtora Guerra, que planeja derrubar um dos casarões históricos do Maranhão e construir um centro comercial tecnológico no lugar, além de reencontrar Dante, que está na cidade para um tratamento de câncer. A maior vontade de Brisa é reencontrar Ari e oficializar a união com ele, porém quando ela nota que o noivo está diferente, não atendendo suas ligações e não mantendo contato com a família, ela decide ir ao Rio de Janeiro e tentar reencontra-lo.

Paralelamente, em Portugal, o adolescente Rudá (Guilherme Cabral), junto de um amigo, faz uma manipulação de imagem em um vídeo, trocando o rosto de uma garota de programa pelo rosto de Brisa. A história vai se alastrando pela internet, e, prestes a pegar um ônibus para o Rio, Brisa é reconhecida na rua e logo é cercada pela população da cidade, a acusando de ser uma sequestradora de criança. No mesmo momento, Oto (Rômulo Estrela), um hacker nômade que está em uma missão secreta em São Luís, tem o caminho cruzado com o de Brisa. Por sigilo de sua missão, decide que precisa sair dali sem chamar atenção. Ele consegue escapar, mas não tem ideia que está levando Brisa consigo, que se escondeu no porta-malas de seu carro. Oto aceita levar Brisa até o Rio de Janeiro, mas em troca ela terá que negar que o conheceu.

No Rio, Ari faz amizades com pessoas da alta sociedade e conhece Chiara (Jade Picon), uma menina mimada que sempre teve tudo que queria, que logo se interessa pelo rapaz. O empresário Guerra (Humberto Martins), dono da construtora, é pai adotivo de Chiara, fruto de uma traição de Débora (Grazi Massafera) e Moretti (Rodrigo Lombardi), seu antigo sócio e atual inimigo, que descobriu a traição da mulher através de uma armação da manipuladora Cidália (Cássia Kis), sua principal executiva e braço direito. Débora morre após o parto de Chiara devido a um acidente de carro, enquanto Moretti se relaciona com a romântica e instável Leonor (Vanessa Giácomo) e ao terminar o namoro, vai para Portugal, onde anos depois se envolve com Guida (Alessandra Negrini), sua ex-cunhada. Guida é uma mulher livre e intensa, mãe de Rudá, que tem mais afeto com a tia do que com a mãe. Na empresa de Guerra, trabalha Talita (Dandara Mariana), uma mulher ardilosa que deseja se vingar do patrão por ele ter se envolvido em uma tragédia no passado da mulher. Por conseguir um cargo alto na empresa, Talita se torna rival de Cidália, que planeja assumir a presidência da empresa a qualquer custo.

Ari acha que, ao se aproximar de Chiara, terá a chance de conhecer os bastidores da empresa e conseguir informações para realizar um projeto contra Guerra. Ele tem a ilusão de que pode controlar a situação, mas sua relação com Chiara começa a ultrapassar o nível do flerte. Brisa encontra em Oto, na delegada de crimes virtuais Helô (Giovanna Antonelli), patroa de sua madrinha Creusa, pessoas que podem ajudar em seu caso e provar sua inocência. No meio do caso de Brisa, Helô reencontra seu ex-marido, Stênio (Alexandre Nero), grande amigo de Moretti, que promete mexer com seus sentimentos.

Elenco

Participações especiais

Produção

Inicialmente, a novela de Gloria Perez estrearia no segundo semestre de 2021, substituindo Todas as Flores, de João Emanuel Carneiro. No entanto, por conta da pandemia de COVID-19, que afetou em cheio as produções da Globo, a novela foi adiada para o primeiro semestre de 2023. Porém, a emissora mudou os planos, colocou Todas as Flores no streaming Globoplay como uma novela original e alçou Travessia como a substituta oficial de Pantanal, a partir de outubro de 2022. A trama tinha a previsão de ter 191 capítulos, mas devido a péssima repercussão do público e a baixa audiência, a trama foi encurtada em 2 semanas e fechou com 179 capítulos, 12 a menos que o previsto inicialmente.

Gloria Perez escolheu Portugal e o Maranhão como locais para a sua obra. Segundo o autor, em entrevista ao podcast do Gshow, Novela das 9: "Tem um pedaço dela que tem que ser gravado em Portugal. Portugal tem uma razão de ser: eu preciso que uma das personagens esteja fora do Brasil para a trama poder rolar. O país é bem ali, é amigo da gente. Vamos ver se o coronavírus deixa até a gente mostrar um pouco os brasileiros de lá. Por mais parecido que seja, é bem diferente". As gravações da novela Travessia em Portugal retornaram a volta de gravações de novelas em outros países depois da pandemia do coronavírus.

Em um dos workshops, ministrado pelo professor e historiador Luiz Antônio Simas, estudioso das culturas populares brasileiras e da cultura do samba no subúrbio carioca, a equipe mergulhou na cultura maranhense, de onde vem a protagonista, Brisa, e onde nasce a história de Travessia, e fez um passeio pelas festas culturais da região, como o Bumba meu boi e o Tambor de crioula. No encontro, o time também aprendeu sobre histórias de Vila Isabel, boêmio bairro da Zona Norte carioca, com seu samba, danças, culinária e costumes, que acolherá Brisa em sua chegada ao Rio de Janeiro. O deepfake, abordado através da história de Brisa, que é perseguida pela população ao ser confundida como uma sequestradora de crianças após um boato falso, foi baseado no caso real de Fabiane Maria de Jesus, uma dona de casa que foi linchada pelos moradores de sua comunidade ao ser associada com uma suposta sequestradora de crianças após uma fake news espalhada nas redes sociais.

As gravações em Portugal e nos Estúdios Globo começaram no dia 4 de julho de 2022, com Alexandre Nero, Vanessa Giácomo, Rodrigo Lombardi, Rômulo Estrela e Guilherme Cabral, além do diretor Mauro Mendonça Filho em Portugal. Inicialmente, Alessandra Negrini também viajaria para o país para as gravações, porém, foi decidido que ela gravaria somente nos Estúdios Globo.

Escolha do elenco
Os primeiros nomes confirmados no elenco foram Giovanna Antonelli, Alexandre Nero e Luci Pereira reprisando os seus papéis de Salve Jorge, a delegada Helô, o advogado Stênio e a empregada Creusa, respectivamente. Lucy Alves, Lucy Ramos e Dandara Mariana foram os primeiros nomes cotados para interpretar a protagonista Brisa, porém a primeira acabou ocupando o posto, sendo esta sua primeira protagonista. Entretanto, Dandara obteve bons resultados nos testes de elenco, além de já ter trabalhado com a autora anteriormente em A Força do Querer, então ela foi realocada para interpretar a executiva Talita, outra personagem de importância na trama. Juliana Paiva, que também trabalhou com a autora em A Força do Querer, foi escalada para interpretar a co-protagonista Chiara, de acordo com a imprensa, porém a atriz desmentiu as notícias alegando que não foi convidada para integrar o elenco. A influenciadora digital Jade Picon acabou sendo escalada para o papel, fazendo sua estreia como atriz. Alexandre Borges estava escalado para viver Moretti, mas teve que deixar o projeto devido a compromissos com teatro, sendo assim substituído por Rodrigo Lombardi. Mônica Martelli foi convidada para interpretar Guida, mas declinou o convite por estar envolvida com outros trabalhos. A produção cogitou os nomes de Patricia Pillar e Maria Fernanda Cândido, porém Alessandra Negrini acabou sendo confirmada após o convite do diretor e da autora.

Rômulo Estrela estava confirmado no elenco de Mar do Sertão, novela das "seis" na qual seria o mocinho, porém ele deixou a trama após receber o convite para ser o protagonista Oto, marcando seu primeiro trabalho no horário das "nove", sendo substituído na trama anterior por Sergio Guizé. Otávio Müller seria o intérprete de Nunes, mas por motivo de agenda ele foi substituído por Orã Figueiredo. No dia 21 de junho, a emissora liberou a primeira foto de parte do elenco reunido, junto com a autora e o diretor. A foto recebeu grande repercussão nas redes socais, fazendo que vários nomes de atores e personagens ficassem nos trends topics do Twitter durante horas. No mesmo dia foram confirmados Marcos Caruso, Ana Lúcia Torre, Ailton Graça, Renata Tobelem, Danielle Olimpia, Bel Kutner, Yohama Eshima e Nando Cunha no elenco. Em 14 de agosto, numa entrevista para o Fantástico, Mariah Yohana, ex-participante do The Voice Kids, foi confirmada no elenco para interpretar a versão mais jovem da protagonista Brisa.

Temáticas

 Deepfake e fake news abordados por meio da protagonista Brisa (Lucy Alves), que vê sua vida sofrer uma reviravolta quando é acusada de ser uma sequestradora de crianças após uma manipulação de sua imagem em um vídeo provocado por Rudá (Guilherme Cabral), e então fará de tudo para provar sua inocência.
 Quimerismo também é abordado na história da personagem, que descobre o problema quando faz um exame de DNA e o resultado revela que ela não é mãe de Tonho (Vicente Alvite).
 Assexualidade, abordado por meio de Rudá (Guilherme Cabral), um adolescente que não sente atração sexual ou romântica pelas pessoas, diferentes dos garotos de sua idade, sempre tendo sua sexualidade questionada.
 Essa orientação sexual também é abordada através do personagem Caíque (Thiago Fragoso), que não tem interesse em se envolver sexualmente com Leonor (Vanessa Giácomo), abrangendo também a demissexualidade do personagem.
 Dependência digital, abordado por meio de Theo (Ricardo Silva), uma adolescente viciado em aparelhos eletrônicos, o que acaba gerando comportamentos agressivos, ansiedade e depressão, afetando sua saúde mental e seu relacionamento com os pais, Laís (Indira Nascimento) e Monteiro (Aílton Graça).
 Pedofilia virtual abordado por meio de Karina (Danielle Olimpia), uma menor de idade que é assediada por um criminoso (Cláudio Tovar) que se passa por uma atriz e influenciadora chamada Bruna Schuller (Giullia Buscacio) através de inteligência artificial.

Polêmicas
 Escalação de Jade Picon
A primeira polêmica envolvendo a produção foi a escalação da influenciadora digital Jade Picon para interpretar a esnobe e mimada Chiara, filha adotiva do empresário Guerra e uma das personagens centrais da trama ao se envolver com o ambicioso Ari (Chay Suede). O assunto gerou controvérsias nas redes sociais, isso que a principal reclamação era que Jade não tinha experiência na área de atuação ou sequer tinha DRT para trabalhar profissionalmente na área, mesmo com as declarações da autora Gloria Perez e do diretor Mauro Mendonça Filho, que elogiaram a influenciadora ao ir bem nos testes de elenco contracenando ao lado de Suede. Os internautas também criticavam que a escalação de Picon para o elenco foi devido a sua popularidade e números de seguidores nas redes sociais, enquanto várias atrizes experientes que trabalham nesse ramo por anos não ganham oportunidade de serem escaladas para um papel de destaque em determinadas produções, dentre essas reclamações estavam das atrizes Anna Rita Cerqueira e Mel Maia. Apesar da rejeição, a emissora não retrocedeu e Jade continuou com o papel.

 Escalações vetadas de Elizângela e Maria Vieira
A atriz Elizângela, conhecida por já ter trabalhado com Gloria Perez em suas produções anteriores e a portuguesa Maria Vieira, estavam dadas como certas para integrarem o elenco da trama, porém a TV Globo vetou as escalações por ambas se recusarem a se vacinar contra a COVID-19 e por suas declarações controversas, sendo que a primeira chegou a comparar a vacinação obrigatória a um "estupro". No caso da segunda, além da posição antivacina, a mesma é deputada da Assembleia Municipal de Cascais, indo de contra a uma regra da emissora que veta a presença de atores que estejam em cargos públicos.

Exibição

Divulgação

A divulgação da novela começou no Fantástico, na edição do dia 14 de agosto de 2022, com uma reportagem mostrando os bastidores das gravações no Maranhão, e destacando a protagonista Brisa, e suas intérpretes em diferentes fases: Mariah Yohana e Lucy Alves.

A primeira chamada foi lançada em 5 de setembro de 2022, durante o intervalo de Pantanal.

Música
Compõem a trilha sonora de Travessia as seguintes canções:
 "Cena de Amor", Brisa Star part. Zé Vaqueiro
 "Espumas ao Vento", Mariana Aydar (tema de Ari e Brisa)
 "Evidências", Roberto Carlos (tema de Brisa e Oto)
 "Dengo", João Gomes part. Maria Maud (tema de Chiara e Ari)
 "No Me Compares", Alejandro Sanz & Ivete Sangalo (tema de Stênio e Helô)
 "Ribuliço", Mulú part. Potyguara Bardo
 "Palavra Mágica", Chico César (tema de Núbia)
 "Roda Ciranda", Mariene de Castro (tema de Brisa)
 "Passarinha", Bala Desejo (tema de Brisa)
 "Tempos Modernos", Seu Jorge (tema de abertura)
 "The Loneliest", Måneskin (tema de Oto e Brisa)
 "Esqueça-Me Se For Capaz, Marília Mendonça e Maiara & Maraisa (tema de Cema e Zezinho)
 "About Damn Time", Lizzo (tema de Guida)
 "Anjos Tronchos", Caetano Veloso
 "Apenas um Neném", Gloria Groove part. Marina Sena
 "Fake", Romero Ferro
 "Follow Me", Pablo Vittar part. Rina Sawayama
 "Fullgás",  Moreno Veloso (tema de Ari/depois tema aleatório de casais diversos/locação)
 "House of Cards", Radiohead
 "It's a Long Way", Caetano Veloso (tema de Oto e Brisa)
 "Lá Adiante", Braza
 "Malvadão 3", Xamã
 "Maré", Johnny Hooker part. Silva
 "Meu Pisêro", Duda Beat
 "2step", Ed Sheeran
 "My Valentine", Michael Bublé
 "Never Tear Us Apart", Sleeping at Last
 "Na Rebolada", Os Quebradeiras part. DJ Zullu, Machadez e Mousik (tema de Isa)
 "Nômade", Skank (tema de Oto)
 "Quando o São João Chegar", Tribo de Jah (tema de locação: Maranhão)
 "Se Não Fosse por Ontem", Francisco, el Hombre e Rubel
 "Sim", Nando Reis e Jão
 "Take Yo Praise", Camille Yarbrough (tema de Helô e Stenio)
 "Tecnopapiro", Maria Gadú
 "There There", Radiohead
 "Tu Não Sabes", Zeca Baleiro (tema de Leonor)
 "Um Móbile no Furacão", Paulinho Moska
 "Essa Fase do Amor", Emílio Santiago

Recepção

Audiência
O primeiro capítulo de Travessia obteve média de 25,9 pontos e pico de 27 na Região Metropolitana de São Paulo pela mediação da Kantar IBOPE Media, sendo o segundo pior índice de estreia de uma "novela das nove", atrás de Um Lugar ao Sol (2021), que marcou 25,2. Seguindo em queda, seu segundo capítulo marcou 25,1 pontos; a novela perdeu audiência durante a semana e, em 15 de outubro, atingiu 20 pontos. A telenovela terminou a primeira semana com média de 23,3 pontos, a segunda pior da história do horário.

Segundo o UOL, a autora culpou a estreia de Todas as Flores pela baixa audiência de sua novela e exigiu que a trama de João Emanuel Carneiro não fosse mais divulgada nos intervalos de Travessia e que sua obra tivesse o maior holofote do Globoplay. Apesar disso, em 22 de outubro, Travessia registrou mais um recorde negativo com apenas 19,9 pontos na capital paulista. Em 24 de novembro foi pela primeira vez ultrapassada pela novela das seis, no caso, Mar do Sertão, que se tornou a novela mais assistida nesse dia com 26 pontos ante 22,6 de Travessia. O feito novamente se repetiu no dia 5 de dezembro com 24,6 pontos contra 27,5 de Mar do Sertão, sendo que nesse dia também empatou com a novela das sete, no caso, Cara e Coragem, que registrou 24,5 pontos.

Em 24 de dezembro de 2022 registrou apenas 14,7 pontos, sendo esse o pior índice da história da faixa no horário, superando os 15,2 pontos de O Sétimo Guardião (2018). Tal marca negativa foi superada no dia 31 do mesmo mês, com pífios 14,5 pontos.

Após três meses estagnada com médias entre 22 e 25 pontos, a novela começou a apresentar tendência de crescimento com a mudança de fase e bateu seu primeiro recorde desde a estreia no dia 30 de janeiro de 2023, registrando 26 pontos e pico de 27,4. Após o seu primeiro recorde, seguiu com uma sequência de maiores marcas no dia 7 de fevereiro com 26,4 pontos e pico de 27,7, no dia 14 com 26,6 pontos e pico de 28, no dia 2 de março com 26,8 pontos e pico de 27,7, no dia 6 com 27,6 pontos e pico de 29, repetindo a marca no dia seguinte, no dia 14 com 27,7 pontos, no dia 27 de abril com 28,4 pontos e pico de 29,4 e em seu penúltimo capítulo no dia 4 de maio com 28,5 pontos e pico de 29,8.

O último capítulo registrou 29,2 pontos e pico de 30,8 e sua reapresentação registrou 20,8 pontos. Apesar de ser o segundo final menos assistido do horário, foi também a primeira vez desde A Força do Querer (2017), da mesma autora, que uma trama inédita bate recorde em seu desfecho. Fechou com a média geral de 24,2 pontos, se tornando a segunda pior média do horário das nove.

Críticas
Travessia recebeu críticas negativas pelos profissionais especializados e pelo público, sendo apontados vários problemas no seu desenvolvimento como o enredo e a escalação dos atores. O colunista Tony Góes, do jornal Folha de S.Paulo, listou alguns motivos que explicavam a baixa audiência e repercussão de Travessia, sendo os maiores deles a ausência de uma grande antagonista na história, o que se diferenciava de outros títulos, a falta de química dos protagonistas Brisa (Lucy Alves), Oto (Rômulo Estrela) e Ari (Chay Suede), e pelo fato de que as últimas produções que abordaram a tecnologia como tema central, sendo elas Tempos Modernos (2010) e Geração Brasil (2014), ambas novelas das sete, se tornaram um dos maiores fracassos da emissora, se diferenciando da tática inovadora de Explode Coração (1995), escrita pela mesma autora e exibida no antigo horário das oito. O portal NaTelinha destacou que a novela chegou ao centésimo capítulo no dia 2 de fevereiro de 2023, sem encontrar um rumo.

Além disso, a escalação de Jade Picon para um dos papeis principais da trama sofreu grande rejeição do público, que criticam a personagem Chiara pela falta de carisma e personalidade, além da performance da influenciadora considerada "fraca" para um papel importante em uma novela em horário nobre. Além disso, o sotaque carioca exagerado e o uso constante de gírias como "shippar" e "flopar", normalmente utilizadas pelo público jovem, foram o suficiente para surgir diversos memes nas redes sociais utilizando as cenas e falas da personagem, incluindo a trilha sonora da personagem, "Dengo", de João Gomes e Maria Maud. Outra controvérsia é a participação da atriz Cássia Kis no elenco depois de suas declarações serem vistas como homofóbicas e conservadoras, além de seu envolvimento nos atos golpistas após as eleições de 2022. A autora Gloria Perez foi bastante criticada por debochar das críticas negativas e bater boca com alguns internautas nas redes sociais por conta da rejeição da trama.

Dentre os poucos destaques, foi bastante oportuna e bem conduzida a discussão sobre crimes sexuais virtuais a partir da adolescente Karina (Danielle Olímpia), muito elogiada pelo público e pela crítica por sua atuação, principalmente por tratar-se de uma estreante, além da performance assustadoramente brilhante de Cláudio Tovar como o criminoso que a enredava. Todas as sequências envolvendo essa discussão foi bem produzida. Alessandra Negrini - de volta ao horário nobre depois de alguns anos - foi outro acerto. A atriz conseguiu destacar-se com a sua adorável maluca Guida, apesar das incongruências muitas vezes percebida no roteiro, bem como Drica Moraes com a linguaruda Dona Núbia, uma mãe encrenqueira.

Ligações externas

Telenovelas da TV Globo da década de 2020
Telenovelas em português
Telenovelas com temática LGBT
Telenovelas com temática LGBT do Brasil
Programas de televisão do Brasil que estrearam em 2022
Programas de televisão do Brasil encerrados em 2023

Travessia (telenovela)


Vukan Nemanjić o Vukan II (en serbio: Вукан Немањић; antes de 1165 - después de 1207) fue el Gran príncipe de Serbia desde 1202 hasta 1204. Fue el Gran príncipe de Pomorje (rey titular) desde 1195 hasta su muerte. Pese a ser el hijo mayor, su padre, Esteban Nemanja, había elegido en lugar a su hermano menor Esteban como heredero, pero tan pronto como su padre murió, conspiró contra su hermano y tomó el trono por la fuerza, en un golpe de Estado ayudado por el Reino de Hungría. Fue derrotado dos años más tarde y, perdonado por su tercer hermano, siguió gobernando su infantado de Zeta.

Biografía

Vukan era el primogénito del príncipe Esteban Nemanja de Serbia y su esposa Ana. Sus hermanos menores fueron Esteban Nemanjić y Rastko Nemanjić (quien luego sería San Sava), y también tuvo dos hermanas.

Su padre había conseguido asegurar la independencia de su reino del Imperio bizantino luego de la muerte de Manuel I Comneno en 1180, y luego conquistó los feudos de Doclea, Travunia y Zahumlia en la costa del mar Adriático. Nemanja entregó a Vukan los territorios conquistados incluyendo Hvosno y Toplica, como infantados, alrededor de 1190.

En una inscripción que data alrededor de 1195 en la iglesia de san Lucas en Kotor, Vukan recibe el título de rey de Doclea, Dalmacia, Travunia, Toplica y Hvosno.

Aunque era el mayor, su padre prefería a su hermano menor, Esteban, para sucederlo en el trono de Serbia debido que este se había casado con una hija princesa bizantina, Eudoxia, hija del posterior emperador Alejo III Ángelo. Parece que Vukan reaccionó a este cambio sucesivamente al declararse rey de Doclea en 1195, probablemente debido a la relación de su familia con la antigua casa real docleana, que fue depuesta por su padre. Aunque asumió el título real, siguió reconociendo la autoridad de Nemanja. En 1196, en el Concilio de Estado, Nemanja abdicó en favor de Esteban y Vukan tuvo que reconocer a su hermano como el nuevo gobernante de Serbia. Después del concilio, Nemanja se convirtió en el monje Simeón y se retiró a su monasterio de Hilandar en el Monte Athos. Mientras su padre estaba vivo, Vukan no se opuso a la autoridad de su hermano, pero tan pronto como Nemanja murió en 1200, comenzó a conspirar contra en su contra para convertirse en Gran župan. Encontró ayuda en el rey Emerico de Hungría quien en ese momento estaba en guerra con el Segundo Imperio búlgaro y buscaba la ayuda de Serbia. Con la ayuda de las tropas húngaras en 1202, Vukan logró derrocar a Esteban, quien huyó a Bulgaria, dejándole el gobierno. En una inscripción de alrededor de 1202/1203, Vukan es mencionado como Vukan el Gran župan, gobernante de todas las tierras serbias, Zeta, ciudades marítimas y tierras del Nišava.

A cambio de la ayuda húngara, Vukan se convirtió en uno de sus vasallos y prometió convertir a su pueblo al catolicismo si el papa le concedía un título real. Sin embargo, como vasallo húngaro, Vukan pronto se involucró en su conflicto con Bulgaria. En 1203, los búlgaros atacaron Serbia y conquistaron la parte oriental del país, incluyendo la ciudad de Niš. En el caos que siguió al ataque, y utilizando las simpatías de Vukan por el catolicismo en su contra, Esteban logró regresar a Serbia y derrocar a su hermano en 1204, convirtiéndose nuevamente en Gran župan. Tras la intervención de Rastko, Esteban perdonó a Vukan y le devolvió su infantado en Zeta (Doclea) donde mantuvo su título de rey. Fue mencionado por última vez en 1207. Se cree que murió poco después porque su hijo Đorđe es mencionado como rey en 1208.

Descendencia
Vukan tuvo al menos tres hijos con su esposa (es probable que esta mujer perteneciera a la familia de los condes de Segni, la familia del papa Inocencio III):
Đorđe, sucesor de su padre.
Esteban, que fundó el monasterio de Morača en 1252.
Dmitar, que fundó el monasterio de Davidovica y vivió hasta 1286.

Véase también
 Evangelio de Vukan

Enlaces externos

John VA Fine, The Late Medieval Balkans
Ćorović, Vladimir, Istorija srpskog naroda, Book I, (In Serbian) Electronic Book, Antikvarneknjige (Cyrillic)
About monarchs of medieval Montenegro

Dinastía Nemanjić
Gobernantes de Serbia
Gobernantes del siglo XII
Gobernantes del siglo XIII
Serbios del siglo XII
Serbios del siglo XIII
Monarcas ortodoxos
Católicos de Serbia

Vukan Nemanjić


Infomatrix, her yıl Romanya'da düzenlenen uluslararası bir bilgisayar proje yarışmasıdır. Yarışma tüm dünyadan 12-18 yaşları arasındaki gençleri hedeflemektedir. İlki 2002 yılında ulusal düzeyde gerçekleştirilmiştir. İkinci yarışmadan itibaren ise uluslararası düzenlenmektedir. Bu yıl ise 4.sü düzenlenmiştir (2006).

Infomatrix, finaller esnasında Bükreş, Romanya'da temsil edilebilecek tüm okullara açıktır. Tüm katılımcı projelerin başında okullarını temsil edecek bir "team leader" (takım lideri) bulunmalıdır. Infomatrix her tip okula açıktır. Fakat henüz üniversitelere açık değildir. (2007'de açılması planlanmaktadır. Konu ile ilgili Infomatrix Forums )

Yarışma kuralları
Yarışmanın resmi sitesi http://www.infomatrix.ro 'dur. Kategorilerle uyumlu her proje bu adresten kayıt yaptırabilir. Infomatrix'in resmi dili İNGİLİZCEdir. Projeler İngilizce hazırlanmalı ve sunulmalıdır.

Projeler 3 aşamada değerlendirilecektir:

İlk Aşama (Ön Eleme)
Kayıt ve diğer gerekli formlar web sitesinde bulunmaktadır. Yarışma gerekliliklerini sağlayan tüm okullar yarışmaya katılabilir. Yarışmacılar yarışma gerekliliklerini sağlayan bir okulda veya 12-18 yaş sınırı olan bir kurumda eğitim görüyor olmalıdır. Her proje bir "takım lideri" tarafından temsil edilmelidir. Bir projenin birden fazla "takım lideri" olamaz fakat aynı okuldan farklı projeler için farklı takım liderleri seçilebilir (Bu değişiklik 2006 yılında yapılmıştır).

Bir proje için en fazla 2 öğrenci kaydedilebilir. Ve her yarışmacı sadece bir projede yer alabilir. Başvuru formunu doldurduktan sonra proje, 7 gün içerisinde değerlendirilerek sonuç takım liderine e-posta ile bildirilir.

İkinci Aşama (Finaller için Seçim)
Ön elemeyi geçen tüm projeler, proje dosyalarını FTP ile belirtilen yere yüklerler. ISC (Infomatrix Steering Commitee) yarışmacılara projelerini posta ile göndermeyi tavsiye etmez. Jüri projeleri değerlendirmeye alır. Ve belirtilen tarihte sonuçlar web sitesinde açıklanır ve sonuçlar "takım liderleri"ne e-posta yoluyla gönderilir.

Üçüncü Aşama (Finaller)
Infomatrix finalleri her yıl belirtilen tarihler arasında Bükreş, Romanya'da yapılır. Finallerden önce, her proje için finalistlere tahsis edilecek standlar için belirtilen ölçülerde dokümanlar hazırlanmalıdır. Her proje nasıl yapıldığını anlatan ve teknik detaylar içeren bir rapor ile birlikte sunulmalıdır. Raporlarda tekrarlardan ve uzatmalardan kaçınılmalıdır. Rapor öz ve projeye odaklanmış olmalıdır ve atlanmış herhangi bir şey olmamalıdır. Her takım fuar alanında kendi standını hazırlamakla yükümlüdür. (Stand panelleri hazır olarak ISC tarafından sağlanacaktır.) Ve her katılımcı takım kendi donanımsal ihtiyaçlarını karşılamalıdır. Karşılayamayacak durumda olanlar için ISC elinden gelenin en iyisini yapacaktır.

Tüm katılımcılar fuar alanında ülkesinin milli kıyafetini veya resmi Infomatrix t-shirtlerini giymelidir.

Dış bağlantılar
 Infomatrix Resmi Web Sitesi
 Lumina Eğitim Kurumları
 International School of Bucharest

Teknoloji yarışmaları
Romanya'daki yarışmalar

Infomatrix


O Recreios Desportivos do Algueirão é um clube português localizado na freguesia de Algueirão - Mem Martins, concelho de Sintra, distrito de Lisboa. Atualmente, na época 2022-23 joga na AF Lisboa 3ª Divisão Série 2.

Fundado em 1942, com o nome de Recreios Desportivos do Algueirão tendo como presidente Mauricio Rodrigues.

Por iniciativa de alguns Associados na década de 50 passou a designar-se pelo nome que ainda hoje usa, conforme Diário do Governo n º. 266 2ª Série de 15.11.1942.

Possui um amplo Parque Desportivo, que engloba quatro campos de futebol sintética com bancada coberta para a pratica de futebol 11.

Também no ano de 2006, foi inaugurado no Parque Desportivo um Restaurante Cervejaria com capacidade para sessenta pessoas, um espaço de grande dignidade e qualidade, tendo como grande objetivo a promoção do convívio entre Sócios e simpatizantes do Clube.

História
O clube foi fundado em 1942 e o seu atual presidente é Mauricio Rodrigues.

Dérbi contra o Sintrense a 14 de abril de 2019.

Na época de 2007-2008, a equipa de seniores de futebol participou no campeonato nacional da 3ª divisão, série E.

Na época de 2010-2011, a equipa de seniores de futebol participou no campeonato regional da Divisão Honra, A.F.L.

Algumas vezes fazem atividades na "Noite de Fados" nos Recreios Desportivos do Algueirão.

Alguns jogadores internacionais já passaram nos Recreios Desportivos do Algueirão. Como William Silva de Carvalho.

Estádio
A equipa de futebol disputa o seus jogos em casa no Campo de Jogos Raúl Neves, Estrada do Algueirão 140, 2725 Sintra

Em Julho de 2017 Recreios Desportivos do Algueirão envolveu na inauguração do Sporting Clube de Lourel

Ligações externas
 Futebol365
 Elevensport
 Facebook do RD Algueirão

Clubes de futebol de Sintra
Clubes de futebol fundados em 1941
Fundações em Portugal em 1941

Recreios Desportivos de Algueirão


România în lumini și umbre (1909-1919) reprezintă jurnalul soției de origine canadiană a contraamiralului Basil Pantazzi, Ethel Greening Pantazzi, din perioada 1909-1919. Cartea a fost publicată pentru prima oară în 1921 la Toronto cu titlul în , de către editura The Ryerson Press, tipărirea fiind executată în Londra de către Unwin Brothers Ltd.. Jurnalul este focalizat pe experiența pe care a avut-o autoarea în Regatul României în intervalul 1909-1919 și include descrierea perioadei sfârșitului de Belle Époque și a perioadei următoare, asociată cu traumatizanta experiență a Primului Război Mondial.

Deceniul descris în cartea lui Ethel Greening este suport pentru o poveste de viață care în același timp s-a dovedit a fi un document istoric. Textul, astfel pe lângă valoarea sa intrinsecă literară, are o valoare documentară de necontestat, în mod particular evidentă în ce privește studiul Marelui Război.

În 1926, autoarea a mai publicat o a doua carte având ca subiect țara ei de adopție: Strolls in old corners of Bucharest", la Editura Cultura Națională.

Rezumat

Structură

Cartea începe cu un motto preluat din poemul Sordello al poetului Robert Browning, fragmentul fiind extras dintr-un pasaj care se referă la tărâmurile fermecate și la influența naturii asupra lor, precum și asupra oamenilor.  Lucrarea este formată din două părți. Prima, intitulată "Lumini" este formată din 13 capitole, a doua intitulată "Umbre" este alătuită din 12 capitole. În structura cărții există 24 de ilustrații din epocă, precum și o hartă a Regatului.

În paginile primei părți, autoarea expune într-o succesiune cronologică punctul său de vedere asupra României Vechiului Regat, precum și imaginea integrării sale în societatea românească, cu care se familiarizează în mod progresiv, găsindu-și în același timp locul și rolul potrivit. Prilej de fascinație pentru autoare, tradițiile și obiceiurile societății sunt descrise atent și se constituie în același timp într-un mijloc de a se integra mai bine în societatea timpului. Pasionată de călătorii, autoarea insistă de asemenea să descrie repetatele "evadări" în diverse zone ale Regatului, precum și în locuri relevante pentru istoria românilor.

Parcă în mod simbolic, luminile asociate traiului îndestulat și confortabil se sting în vara anului 1916, în seara intrării României în Primul Război Mondial. Bombardarea Bucureștiului de către zeppelinele și avioanele germane precede înfrângerea suferită de trupele române pe front. Alături de descrierea sentimentelor produse de raidurile aeriene inamice se asociază cea a îngreunării traiului de zi cu zi, pe fondul lipsei cronice de informații de încredere, privitoare la situația frontului. Familia Pantazzi ia drumul retragerii și are parte de privațiuni și experiențe personale traumatizante în Iașiul supraaglomerat, deznădăduit și asupra căruia planează spectrele foamei și frigului.

Refugiul este continuat de evacuarea spre o Odesă aparent mai liniștită, dar asupra căreia cade o noapte și mai adâncă, datorată vitoriei bolșevicilor din toamna anului 1917. Soțul autoarei este arestat de aceștia, alături de alți reprezentanți ai protipendadei românești. Momentul este prilej de eroism și de gesturi nesăbuite pentru soția marinarului, care, împreună cu colonelul Joseph Boyle intervine spre a-și salva soțul din mâinile comuniștilor. Revenirea în primăvara 1919 pe teritoriul Regatului se face la Galați într-o țară epuizată și învinsă, afectată de mizerie și sărăcie.

Finalul Războiului Mondial aduce cu sine ieșirea din tunel pentru familia Pantazzi, care revine în București, acolo unde soțul lui Ethhel este delegat ca reprezentant al României, într-una din comisiile convocate în cadrul Conferinței de Pace de la Paris. Sosită aici în martie 1919, la un deceniu de la nuntă, Ethel își încheie în mod poate simbolic în acest moment, jurnalul.

Scriere și publicare

Documentarea realității

Cadrul o are în prim plan pe canadiana Ethel Greening, prima născută la 19 iunie 1880, din cei cinci copii ai familiei de imigranți englezi formată din Thomas Benjamin Greening și Jane Sharp. Născută de către mama sa în orașul Hamilton din provincia canadiană Ontario, Ethel l-a cunoscut în 1908 pe Basil Pantazzi, cu care s-a căsătorit în 1909. Căpitan al portului Galați, Pantazzi s-a stabilit cu soția la Galați până în 1916, perioadă de șapte ani pe care Ethel Greening a descris-o în culori luminoase. Domiciliul real al familiei a fost însă mereu, cel impus de îndatoririle militare ale soțului, iar Ethel a locuit în cabine de vapor, în colibe de stuf și scânduri sau în case provizorii.

După ce în primăvara anului 1916 comandorul Pantazzi a devenit director al Direcției II Marină, cuplul s-a mutat la București împreună cu cei doi copii ai săi. Aici a trăit într-un amestec de entuziasm și îngrijorare intrarea României în război Tot de aici, a plecat în refugiu mai întâi la Iași și de acolo la Odesa, comandorul fiind numit ca membru în delegației române care a studiat teritoriul din sudul Rusiei, având ca scop găsirea unor amplasamente în care Casa Regală, guvernul și o parte din administrație și armată să se poată retrage, în caz de necesitate.

Tânăra soție s-a dovedit a a fi o femeie curajoasă și de acțiune. În tot acest timp ea a notat în propriul său jurnal în mod harnic impresii despre soarta țării sale adoptive, despre mersul războiului și despre puterea bolșevică instalată după Revoluția Rusă din 1917 în fostul imperiu. Ethel a notat de asemenea diversele întâlniri pe care le-a avut în acest timp, printre care și cea cu colonelul Joseph Whiteside Boyle, de ajutorul căruia a beneficiat pentru a-l putea salva pe soțul său împreună cu alți demnitari, din mâinile bolșevicilor. În acest ultim context a avut un aport semnificativ la finalul fericit al evenimentului, eveniment cu mare potențial tragic, la nivel național.

Ethel Greening și-a urmat astfel alesul cu devotament, chiar și în împrejurări istorice nefavorabile pentru o femeie străină care era căsătorită cu un ofițer român și ducea cu doi copii după ea, locuind uneori chiar în vagoane inconfortabile.

La un deceniu de la nuntă, după ce familia comandorului s-a mutat la Paris ca urmare a faptului că acesta fost numit delegat într-una dintre comisiile  convocate în cadrul Conferinței de Pace, jurnalul s-a încheiat.

Câțiva ani mai târziu, în 1926, Ethel Greening Pantazzi a mai publicat o a doua carte având ca subiect țara ei de adopție: Strolls in old corners of Bucharest". Publicată de această dată la Editura Cultura Națională,  a fost scrisă tot în limba engleză, în colaborare cu Julieta Theodorini și a avut un caracter de ghid al Bucureștiului, precum și al unor mănăstiri ca Snagov, Curtea de Argeș, și Sinaia.

Conceperea cărții și apariția ei
Cei zece ani petrecuți în perioada 1909-1919 alături de soțul său în România au fost consemnați în jurnalul lui Ethel Greening Pantazzi, deceniul românesc surprins de relatarea "americancei" Ethel Greening dovedindu-se suficient pentru ca "patria lui" să devină și "patria ei". Acest sentiment al proprietății a fost păstrat până în momentul în care, aflată fiind în Canada, și-a scris cartea.

Jurnalul a fost transpus într-un volum apărut doi ani mai târziu în 1921, cu titlul "Roumania in light & shadow". Ediția princeps a fost publicată în limba engleză de către editura The Ryerson Press din Toronto, cartea fiind însă tipărită de către Unwin Brothers Ltd. la Londra. Volumul a avut 279 de pagini și o pagină de anunțuri pe verso.

Prima ediție românească a apărut sub titlul "România în lumini și umbre (1909-1919)" la Editura Humanitas din București în anul 2015, într-un volum cu 312 pagini.

Receptarea operei
Până în anul 2018 au fost publicate patru ediții, din care trei în limba engleză și una în limba română.

Analiză literară
Cartea canadiencei aparține genului memorialistic și reprezintă un minunat amestec de istorii și istorie. Volumul său este captivant și conține inserții pertinente politice, sociale și istorice din viația cotidiană a României acelei epoci, țară pe care canadianca a cunoscut-o în profunzime datorită profesiei soțului ei. Cartea este, în același timp o oglindă a României din timpul Belle Époque și o poveste de viață a unui cuplu de tineri căsătoriți.  Există o proporționalitate între potențialul narativ, cu caracter chiar cinematografic și poziția de marinar a lui Basile Pantazzi, ca și cum marea ar juca un rol principal, în caracterul aventuros și spectaculos al destinelor. Scriitoarea, care realizeză o suprapunere cu caracter afectiv și istoric între național și individual, folosește o variată paletă de culori, paletă prin care trăirile personale sporesc credibilitatea faptelor relatate.

Partea I

Prima parte este asemănătoare din punct de vedere al stilului și al conținutului, cu jurnalele de călătorie din secolul al XIX-lea (întreaga carte fiind în sine, o mărturie prin care Ethel Greening și-a recunoscut calitatea de călătoare). O atenție desosebită a fost acordată tradițiilor festive și obiceiurilor pitorești ale societății, ceea ce a avut ca efect scrierea unei mărturii directe relevante referitoare atât la istoria veții cotidiene, cât și a celei urbane din România, în perioada care a precedat Primul Război Mondial.

Poziția lui Ethel este aceea a unei tinere femei străine devotată și aflată departe de țara natală, care și-a îndeplinit datoria într-un loc pe care ea l-a acceptat, cu toată disponibilitatea. Venită dintr-o țară profund democratică, multietnică și extrem de progresistă, Ethel Grening a realizat abordarea României începutului de secol atât cu instrumentele unei profunde alteriterități, cât și cu o mare toleranță, căreia i s-a adăugat o inteligență practică. A vrut să învețe limba și să nu ofenseze prin reputația ei de "americană", de la bun început intuind faptul că era necesar să devină integrată unui spațiu al contrastelor, contraste care își aveau motivația în conservatorismul de origine rurală, în inserțiile nedigerate încă ale modernității europene și în mentalitatea tipică unui areal, mereu imprevizibil. Fire deschisă și în același timp obiectivă, Greening nu a apelat la prejudecăți sau la generalizări și a conturat oameni de toate felurile, iar societatea a fost înfățișată astfel cum era, cu ritmuri variate de prezență și de evoluție. Comentând realitățile țării sale adoptive cu o perspectivă sigură și convingătoare a unei "străine", autoarea a făcut aceasta cu o tușă ageră, iar cititorul român poate astfel vedea în mod critic ceea ce pentru el este neobservabil, deoarece se încadrează în tiparele normalității.

Autoarea a avut o viață activă, care astfel i-a adus un spor de cunoaștere și de experiență, spor pe care l-a valorificat încercând să aprofundeze percepția culturii locale. Obiceiurile, mentalitățile, peisajele și personajele au fascinat-o pe Greening,  care s-a dovedit a fi foarte sensibilă în ceea ce privește detaliile și pulsiunile afective și în același timp mai entuziastă și mai puțin cinică decât Pantazzi. Textul cuprinde observații culinare, aprecieri admirative ale folclorului, observații în ce privește arhitectura, cutumele sociale și cele religioase. Autoarea, cu o viață socială legată de mediul soțului, dar pe care a dus-o fără a se feri de episoade care i-au pus la încercare anduranța feminină, a gustat, a auzit și a văzut de toate. A făcut excursii în mediul rural, a folosit pentru deplasare atât automobilul cât și căruța, precum și vaporul sau trenul, a intrat atât în saloane și hoteluri cât și în spitale.

Peisajul idilic și aproape perfect de dinainte de Marele Război, care, a preocupat-o în mod particular pe autoare, a făcut-o pe aceasta să nu abordeze critic ceea ce putea fi neplăcut sau rău, în descrierea românilor și a instituțiilor lor. Prin aceasta ea se diferențiază de alte relatări ale contemporanilor. Fascinată astfel de lumea satului, ea a observat doar aparența frumoasă și atrăgătoare care i s-a oferit, lipsită de vreun element perturbator și a mitizat peisajul mirific care înconjura satul în mod protector, făcând trimitere la acesta într-un final, prin expresia "the land of love and longing".

Partea a II-a

A doua parte a cărții lui Ethel, cea "întunecată", se caracterizează printr-un stil narativ dominat din ce în ce mai mult de rigurozitate. Tipic memorialisticii, acesta iese în evidență prin grija deoasebită față de detalii, precum și pentru acuratețea cronologiei evenimentelor trăite. Conform lui Constantin Ardeleanu, atât teama, cât și frigul sau foamea, precum și lupta dusă pentru supraviețuire par să o plaseze pe autoare într-o perspectivă atemporală, în care notele sale devin, datorită acurateței și consistenței lor o sursă istorică de valoare, pentru cunoașterea aspectelor războiului.
Cel mai memorabil episod se dovedește a fi cel al deplasării la Odesa, unde Basil Pantazzi surprins de împrejurările asociate revoluției bolșevice, a fost arestat. Cu doi copii după ea, silită să se descurce în unele situații limită și confruntată uneori cu incidente în care viața i-ar fi putu fi pusă în pericol, Ethel a descris aventura evadării din Ucraina din martie 1918, aducând o probă a curajului său.

Perspectivă istorică și culturală

Cartea, cu impresii despre România, este scrisă cu simpatie și înțelegere, locuitorii ei fiind descriși pe de-a-ntregul. Autoarea s-a dovedit interesată de istoria locurilor, a scris despre tradițiile și obiceiurile localnicilor la nunți, botezuri și înmormântări. A făcut de asemeni în text referiri la specificul local al sărbătorilor Crăciunului, Anului Nou și Bobotezei, precum și despre zilele Babelor. A completat de asemenea cu mențiuni despre modul de comportare al oamenilor și despre temperamentul lor. România descrisă de Ethel Greening Pantazzi este o țară ghidată de monarhie și caracterizată atât de convivialitate și chilibru, cât și de o sensibilitate care nu exclude energia plină de vitalitate. Țara, astfel cum a a interpretetat Ethel, își obținea forța necesară dezvoltării din mediul rural și cel mic urban. Constantă este ideea armoniei, care caracterizeaza de altfel România începuturilor moderne.

Deși nu se regăsesc în text ecouri referitoare la subiectul Răscoalei țărănești din 1907, evocarea nu omite totuși realități mai puțin favorabile. Pătrunzând și în elita societății româneși a vremii, autoarea nu s-a ferit să critice, fiind contrariată de opulența reședințelor boierești, aflată în contrast cu sărăcia și cu ignoranța restului populației. A remarcat de asemnea tendința româncelor de a pune accentul pe toalete, chiar dacă aveau locuințe modeste. Cu toate acestea, tabloul Vechiului Regat conturat de volumul lui Ethel Greening Pantazzi este acela al unei țări cu o societate așezată și bine structurată (în pofida amplelor diferențe sociale), condusă de o elită carea avea conștiința rolului său.

În contrast cu tărâmul idealizat și mitzat al peisajului rural, astfel cum l-a văzut autoarea (care a omis să includă interpretări care i-ar fi putut știrbi caracterul), mediul bisricii i-a apărut acesteia ca un loc haotic.

Miezul dramatic al memoriilor autoarei este reprezentat totuși de experiența sa din Primul Război Mondial și din descrieri, transpare șocul trăit de o societate obișnuită să trăiască de câteva decenii în stabilitate și prosperitate, odată cu intrarea în război. Ethel Greening descrie tragedia retragerii, se referă la privațiuni și odată cu ajungerea la Odesa, intră în miezul peripețiilor de care au avut parte toți românii refugiați aici, pe fundalul creat de Revoluția Rusă. În ce privește pe aceasta din urmă, soția ofițerului de marină Pantazzi nu menționează în mod exact Revoluția din Octombrie, ci doar haosul ubicuitar care i-a urmat, ceea ce ridică în mod justificat problema că în cadrul epocii, percepția evenimentulului mitizat după 1918, de către bolșevici, a fost mai degrabă în notă minoră.

Aprecieri critice
Deceniul românesc descris în cartea lui Ethel Greening s-a consituit într-un suport pentru o poveste de viață, care în același timp s-a dovedit a fi un document istoric. Conform lui Constantin Ardeleanu astfel, cartea este "o istorie frumoasă despre români în vremea în care luminoasa Belle Époque făcea loc întunecatului Grande Guerre", având o valoare literară și documentară de necontestat, în mod particular considerabilă pentru studiul Marelui Război.

După jurnalistul Ion N. Oprea volumul este, la lectură, o plăcere intuitivă pentru orice cititor și se citește cu interes, fiind captivant în tot ceea ce cuprinde. Pe de altă parte scriitorul Adrian G. Romilă a caracterizat opera, ca fiind o superbă carte de amintiri.

Referințe

Bibliografie
  Ardeleanu, Constantin; La Romania nella Grande Guerra nella literatura memorialistica britanicca nel Memorialistica e letteratura della Grande Guerra. Parallelismi e dissonanze Atti del Convegno di studi italo-romeno Padova–Venezia, 8–9 ottobre 2015; Quaderni della Casa Romena di Venezia XI, 2016; pp. 141-153
  Greening Pantazzi, Ethel;  Roumania in light & shadow; The Ryerson Press; Toronto; 1921
 Roman, Nicoleta; Femeie, călător, străin: România primilor ani ai secolului XX din perspectiva Celuilalt (1900-1914) în Istoria recentă altfel. Perspective culturale; Ed. Universității "Alexandru Ioan Cuza"; Iași; 2013; pp. 143-169

Legături externe

 Roumania in light & shadow (ediția princeps)

Jurnale
Literatură engleză despre Primul Război Mondial
Cărți din 1921
Literatură despre România în Primul Război Mondial

România în lumini și umbre (1909-1919)


Johanne (Hanne) Ane Margrethe Nielsen (født Jacobsdatter den 11. september 1829 i Søllerød, død 15. juni 1903 i samme sted) var en dansk mejerist, som mest er kendt for Havarti-osten. Hun blev født som ældste barn af gårdmand Jacob Diderichsen og hustru Ane Kirstine Andersdatter på Vejlegård i Øverød,. 29. september 1848 blev hun gift med Hans Nielsen fra Havartigården i Øverød og sammen drev de hans fædrene gård. Her grundlagde hun den mejerivirksomhed, som kom til at danne grundlaget for hendes berømmelse, og bl.a. affødte modtagelsen af Landhusholdningselskabets sølvbæger i 1873.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Hanne Nielsen i Dansk Biografisk Leksikon
 Hanne Nielsen i Dansk Kvindebiografisk Leksikon

Danskere i 1800-tallet
Opfindere fra Danmark
Mejerister fra Danmark

Hanne Nielsen


Donald M. Spero (* 9. August 1939 in Chicago) ist ein ehemaliger amerikanischer Ruderer. 1966 war er Weltmeister im Einer.

Seine erste internationale Medaille gewann Spero 1961, als er bei der Makkabiade im Vierer mit Steuermann gewann. 1963 belegte er bei den Ruder-Europameisterschaften zusammen mit Seymour Cromwell den zweiten Platz im Doppelzweier hinter den Tschechoslowaken Vladimír Andrs und Pavel Hofmann aber vor den sowjetischen Ruderern Oleg Tjurin und Boris Dubrowski, die ein Jahr später Olympiasieger in dieser Bootsklasse wurden.

Spero ruderte bei den Olympischen Spielen 1964 im Einer, trat aber zum Finale verletzt an und erreichte das Ziel als Sechster und Letzter. Bei den Europameisterschaften 1964 belegte er den dritten Rang hinter Olympiasieger Wjatscheslaw Iwanow und dem Niederländer Robert Groen. 1965 gewann Spero die Diamond Sculls bei der Henley Royal Regatta. Speros größter Erfolg als Ruderer war der Sieg im Einer bei den Ruder-Weltmeisterschaften 1966 vor Jan Wienese und Jochen Meißner.

Spero war amerikanischer Meister 1963, 1964 und 1966 im Einer, 1963 im Doppelzweier und 1965 im Doppelvierer. Er ruderte für den New York Athletic Club. 1993 wurde er in die International Jewish Sports Hall of Fame aufgenommen.

Nach seinem Physik-Studium an der Cornell University und seiner Promotion an der Columbia University arbeitete er an der University of Maryland in der Forschung an Mikrowellenlampen. Seine Kenntnisse nutzte er für die Gründung seiner Firma Fusion Systems, der er 21 Jahre vorstand. Später unterrichtete er Unternehmenspraxis an der University of Maryland.

Weblinks

 Donald Spero in der International Jewish Sports Hall of Fame

Einzelnachweise

Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1964
Weltmeister (Rudern)
Makkabiade-Sieger
Mitglied der International Jewish Sports Hall of Fame
Ruderer (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1939
Mann

Donald Spero


Émilie Piette, née Prat le  à Boulogne-Billancourt, est une haute fonctionnaire française et ingénieure.

Biographie
Elle poursuit des études secondaires à Roissy-en-Brie puis à Paris. Elle prépare ensuite les grandes écoles scientifiques au lycée privé Sainte-Geneviève de Versailles.

Elle est diplômée de l'École polytechnique (promotion entrée en 1996) et de Télécom Paris. Elle entre alors au corps des ingénieurs des télécommunications, et devient ingénieure au corps des mines après la fusion de ces corps en 2009 ; elle est promue ingénieure en chef la même année.

Elle occupe divers postes techniques, d'abord au Ministère des affaires étrangères à la division des infrastructures de communication, puis à la Direction générale des impôts.

De 2006 à 2010, elle est chef de bureau des industries du textile, de la mode et du luxe au Ministère de l'économie et des finances. Dans le même ministère, elle devient ensuite sous-directrice de la mode, du luxe et de biens de consommation et du design.

De 2012 à 2016, elle est directrice de cabinet de Sylvia Pinel, ministre de l'artisanat et du commerce, puis ministre du logement et de l'égalité des territoires.

En 2017, elle est promue ingénieure générale des mines. Elle quitte provisoirement l'Administration et passe 2 ans au pôle logement et bâtiment de Bouygues, dans sa filiale Brézillon.

Le  novembre 2019, elle rappelée dans l'Administration pour occuper le poste de secrétaire générale du ministère de la transition écologique, du ministère de la cohésion des territoires et du ministère de la Mer. De par ces fonctions, elle est également commissaire aux transports et aux travaux publics de bâtiment. Elle succède à ce poste à Régine Engström. Elle est aussi membre d'une commission qui sélectionne des femmes qui pourront participer à un programme de coaching de 6 mois, Talentueuses, destiné à booster la féminisation de la haute fonction publique française.

Début 2022, elle prend la tête de la délégation interministérielle à l'encadrement supérieur de l'État (DIESE), créée par le décret n° 2021-1775 du 24 décembre 2021. A ce titre, le Premier ministre Jean Castex lui demande en mars 2022 de centrer son action sur six priorités.

Vie privée
Elle est la fille de Jean-Jacques et de Marie-Hélène Prat. Elle épouse un de ses camarades de promotion de Polytechnique, Sébastien Piette, dont elle divorce ensuite, et est mère de 2 enfants.

Références

Liens externes

Ingénieur français
Élève de l'École polytechnique
Élève de Télécom Paris
Ingénieur du corps des mines
Naissance en novembre 1977
Naissance à Boulogne-Billancourt

Émilie Piette


Esta é uma relação de pessoas notáveis que morreram durante o mês de dezembro em 2022, listando nome, nacionalidade, ocupação e ano de nascimento.

12
Eventos de dezembro de 2022

Mortes em dezembro de 2022


පිච්චන්චච්චාරාවන් (;  හෝ ) හෝ පිච්චන්ච්චරාවන් හෝ යනු ඌලුරූ අසැ වෙසෙන මැදි ඕස්ට්‍රේලියානු කතර ආදිවාසී ජනතාවකි. ඔවුන් Yankunytjatjaraවනට හා Ngaanyatjarraවනට හා ළඟින් නෑ වන අතර ඔවුනගේ බස් බොහෝ දුරට එකිනෙකා විසින් තේරුම් ගත හැකියි (සියල්ල මැ බටහිරි කතර බසේ ප්‍රභේද වේ).

ඔවුන් තමන් වැ හඳුන්වාගනුයේ අංගු (මිනිසුන්) ලෙසයි. පිච්චන්චච්චාරාවන් බොහෝ දුරට දිවි ගෙවනුයේ වයඹදිගු දකුණු ඕස්ට්‍රේලියාවේ වන අතර, මායිම හරහා උතුරු පෙදෙසට ඇමඩේස් විලට මදක් දකුණණින් වන්නට දක්වා ද බටහිරට බටහිරි ඕස්ට්‍රේලියාව තුළට කෙටි දුරක් ද විහිදේ. බිම ඔවුනගේ අනන්‍යතාවයේ වෙන් කළ නොහැකි හා වැදැගත් කොටසක් හා වන අතර, එහි සෑම කොටසක්ම අනංගු කථා හා අරුතින් හා පොහොසති.

ඉසිරැවීම
පිච්චන්චච්චාරා යන ජනවාර්ගික නම  සැමැනියෙන් ඉසිරැවෙනුයේ (සැමැනි, වේගවත් දෙඩුමේ දී) පුන පුනා යෙදෙන අකුරු වලින් එකක් වන -tja- ලොප් කැරුමක් සමඟිනි. මේ අනුව: පිච්චන්ච්චරා pitjantjara වෙයි. වඩාත් සැලකිලිමත් දෙඩුමෙහි ලා සියලු මැ අකුරු ඉසිරැවෙයි.

නිරුත

බස
රොනල්ඩ් ටෘඩිංගර්ට අනුවැ "ඕස්ට්‍රේලියාවේ වෙනත් ඕනෑම ආදිවාසී බසකට වඩා පුළුල් පෙදෙසක් පුරා බෙණෙණු" ළඟින් නෑ වන උපබස් ගණනාවක් සඳහා සැමැනි යෙදුමක් සේ පිච්චන්චච්චාරා බස යනු යෙදෙයි.  Yankunytjatjara සමඟ එහි වදන්මලෙහි 80% පොදුවේ වේ.

සමහර ප්රධාන ප්රජාවන්

ඉතිහස

පූජනීය ස්ථාන පිළිගැනීම

කැපී පෙනෙන තැනැත්තන්

මේකත් බලන්නැ
 පිච්චන්චච්චාරා උපභාෂාව

සටහන්

උපුටා දැක්වීම්

මූලාශ්‍ර

බැහැරි ඈඳි
 Ngapartji පිච්චන්චච්චාරා භාෂාව පිළිබඳ මාර්ගගත පාඨමාලාව

Native title in Australia

පිච්චන්චච්චාරා


Gordon Hisashi Sato (* 17. Dezember 1927 in Los Angeles, Kalifornien; † 31. März 2017 in Beverly, Massachusetts) war ein US-amerikanischer Zell- und Molekularbiologe und Entwicklungshilfe-Aktivist japanischer Abstammung.

Leben
Satos Eltern waren japanische Immigranten in die USA erster beziehungsweise zweiter Generation. Sato wurde als Jugendlicher zusammen mit seinen Eltern nach dem Kriegseintritt Japans gegen die USA im Manzanar War Relocation Center interniert, weil die Familie, obgleich sie die amerikanische Staatsbürgerschaft besaß, aufgrund ihrer japanischen Abstammung als Sicherheitsrisiko eingestuft wurde.

1951 erwarb Sato an der University of Southern California in Los Angeles einen Bachelor in Biochemie und 1955 bei Max Delbrück, der Sato auch finanziell unterstützte, am California Institute of Technology (Caltech) in Pasadena, Kalifornien, einen Ph.D. in Biophysik. Als Postdoktorand arbeitete er bei Gunther Stent an der University of California, Berkeley und bei Theodore Puck an der University of Colorado.

1958 erhielt Sato eine Professur für Biochemie an der Brandeis University in Waltham, Massachusetts, zunächst als Assistant Professor, 1963 als Associate Professor und 1968 als ordentlicher Professor. 1969 wechselte er als Professor für Biologie an die University of California, San Diego. 1983 wurde er Direktor des W. Alton Jones Cell Science Center in Lake Placid, New York, einer unabhängigen Forschungseinrichtung. Als das W. Alton Jones Cell Science Center 1992 aufgelöst wurde, ging Sato in den Ruhestand.

Er starb am 31. März 2017 zuhause.

Wirken
Sato konnte wichtige Beiträge zur Wirkung von Wachstumshormonen und -faktoren auf Zellkulturen leisten. In Satos Labor wurde beispielsweise Cetuximab entwickelt, ein Antikörper gegen den Epidermal Growth Factor, der später als Krebsmedikament (Krebsimmuntherapie) zugelassen wurde.

Spätere Arbeiten Satos befassten sich mit der Produktion von Lebensmitteln in schwierigen Umweltbedingungen, zum Beispiel in Wüsten. Sato begann sich – verstärkt nach seiner Emeritierung 1992 – für die Aufforstung von Mangrovenwäldern in Eritrea zu engagieren, die als Nahrungsquelle für das Vieh der armen Küstenbevölkerung dienen. Zur Erinnerung an seine Internierung als Jugendlicher nannte Sato das Projekt Manzanar Project.

Auszeichnungen (Auswahl)
 1979: Mitglied der American Academy of Arts and Sciences
 1982: Rosenstiel Award
 1984: Mitglied der National Academy of Sciences
 2002: SIVB Lifetime Achievement Award
 2002: Rolex Award
 2005: Blue Planet Prize

Weblinks
 The Manzanar Project

Einzelnachweise

Zellbiologe
Molekularbiologe
Hochschullehrer (University of California, San Diego)
Mitglied der National Academy of Sciences
Mitglied der American Academy of Arts and Sciences
Entwicklungshelfer
US-Amerikaner
Geboren 1927
Gestorben 2017
Mann

Gordon H. Sato


El término Bolshelugski  puede referirse a:

Bolshelugski (Buriatia), localidad de la república de Buriatia, en Rusia.
Bolshelugski (Krasnodar), localidad del krai de Krasnodar, en Rusia.

Bolshelugski


Víctor Samuel Leyva (18 de diciembre de 1977, Andocutín, Guanajuato, México) es un exjugador mexicano de fútbol americano que jugó en la posición de guard para los equipos Cincinnati Bengals, Miami Dolphins y New England Patriots de la National Football League (NFL).

Jugó a nivel universitario para los Arizona State Sun Devils de la Universidad Estatal de Arizona, donde estudió sociología.

Fue seleccionado en la ronda número 5 (selección total 135) en el Draft de la NFL de 2001 por los Bengals. En su año como novato formó parte del equipo principal pero no jugó en ningún encuentro. Solo participó con los Bengals en 10 juegos durante la temporada 2002. En 2005, fue firmado por los Dolphins y los Patriots pero llegó a jugar con ninguno en temporada regular.

Después de su retiro como profesional en 2005, comenzó a trabajar como oficial de policía para la California Highway Patrol en 2008.

Referencias

Enlaces externos
 Perfil en NFL.com
 Perfil en Profootballreference.com
 Perfil en Nfldraftscout.com
 Perfil en Thesundevils.com

Nacidos en Andocutín
Jugadores de Cincinnati Bengals
Jugadores de Miami Dolphins
Jugadores de New England Patriots
Jugadores de fútbol americano de México
Deportistas de Guanajuato

Víctor Leyva


Friedrich Karl Christian Ludwig Louis Büchner (d. 29 Mart 1824, Darmstadt - ö. 1 Mayıs 1899), maddeci Alman düşünürü ve yazar. Georg Büchner'in kardeşi.

Diyalektik olmayan bir maddeciliğin yılmaz savunuculuğunu yapmış olan Büchner, evrene ilişkin açıklamanın temel ilkeleri olarak yalnızca güç ve maddeyi almış, tinsel bir ruhun varoluşundan hiçbir şekilde söz edilemeyeceğini dile getirmiştir.

Bu diyalektik olmayan sistem mekanizm adı ile de açıklanabilir. Haeckelci sistemle benzerlik göstermektedir. D'Holbach'ın da ardılı olarak görülebilen bu düşünür, tam bir Hegel karşıtı olarak düşünülebilir.

Eserleri
 Madde ve Kuvvet / Ludwig Büchner / Çevirenler: Baha Tevfik, Ahmet Nebil / Sadeleştiren ve Yayına Hazırlayanlar: Kemal Kahramanoğlu, Ali Utku / Çizgi Kitabevi Yayınları /  Konya / 2012  ISBN 978-605-4639-03-8
 Goril / Ludwig Bühner / Çeviren: Abdullah Cevdet

1824 doğumlular
1899 yılında ölenler
Alman filozoflar
Alman ateistler
Alman yazarlar
Ateist yazarlar
Darmstadt doğumlular

Ludwig Büchner


Katherine LaNasa (Nueva Orleans, 1 de diciembre de 1966) es una actriz estadounidense, que originalmente entrenó como bailarina de ballet. Es reconocida por su papel como Ada Stone en la serie Dynasty, de The CW.

Biografía

LaNasa nació en Nueva Orleans, Luisiana, hija de Annie y el Dr. James J. LaNasa, Jr. un cirujano plástico. Se casó con Dennis Hopper desde el 17 de junio de 1989 hasta abril de 1992. Hopper y LaNasa tuvieron un hijo, Henry Lee Hopper (nacido en 1990).

El 19 de mayo de 1998, se casó con el actor cómico French Stewart. Se divorciaron en diciembre de 2009.

Ha aparecido en series de televisión como CSI: Crime Scene Investigation, ER, Justice, Two and a Half Men y Seinfeld. Interpretó un personaje recurrente como Yvonne Dunbar en Juding Amy y Kim McPherson en The Guardian. Interpretó el papel de Bess en Three Sisters, una serie que fue cancelada después de dos temporadas. Estuvo en Love Monkey, interpretando a Karen Freed.

Filmografía
 Katy Keene (2020) como Gloria Grandbilt
 Truth Be Told (2019) como Noa Havilland
 Future Man (2019) como Athena / Dr. Hogeveen
  Dynasty (2018) como Ada Stone (Villana)
 Love is all you need? (2016) como Vicki Curtis.
 The Frozen Ground (2013) como Fran Hansen.
 Valentine's Day (2010) como Pamela Copeland.
 House como Melissa.
 Burn Notice como Shannon Park.
 Ghost Whisperer como Betty.
 12 Miles of Bad Road como Juliet Shakespeare.
 The Lucky Ones (2008) como Janet.
 Boston Legal como Pat Ontario.
 Justice como Suzanne Fulcrum.
 Two and a Half Men como Lydia.
 Pepper Dennis como Nadia.
 Love Monkey como Karen Freed.
 Grey's Anatomy como Vera Kalpana.
 Judging Amy como la abogada Yvonne Dunbar.
 CSI: Miami como Carla Marshall.
 Alfie (2004) como Uta.
 The Deerings (2004) (TV) como Tricia.
 Miss Match como Amy.
 The Division
 CSI: Crime Scene Investigation como Ginger.
 Greetings from Tucson como Lucy.
 The Guardian como Kim McPherson.
 NYPD Blue como Michelle Colohan.
 ER como Janet Wilco.
 Three Sisters como Bess Bernstein-Flynn Keats.
 Murder at the Cannes Film Festival (2000) (TV) como Kaki Lamb.
 Pensacola: Wings of Gold como Joy Daly.
 Almost Perfect como Allison.
 The Disappearance of Kevin Johnson (1997) como Cathy.
 The Practice como Sheila.
 Take a Number (1997) como Victoria.
 Touched by an Angel como Fran.
 Sliders como Dr. Olivia Lujan.
 The Sentinel como Monique Brackley.
 Schizopolis (1996) como Diane.
 Twilight Man (1996) (TV) como Kathy Robbins.
 Shattered Mind (1996) (TV)
 Kiss & Tell (1996) como Georgia Montauk.
 3rd Rock from the Sun como Kathryn Lanasa.
 The Crew como Ariel.
 Always Say Goodbye (1996) como mujer rubia.
 The Destiny of Marty Fine (1996) como Amy.
 The Big Easy como Zelda Riley.
 The Marshal como Penny.
 Nothing But the Truth (1995) (TV) (acreditada como Katherine Lanasa) como Susie Marsh.
 Seinfeld como Cathy
 Honey, I Shrunk the Audience (1994) como la reportera Kristie Smithers.
 Mortal Fear (1994) (TV) como Carol Donner.
 Under Suspicion
 Jack Reed: A Search for Justice (1994) (TV) como Tiffany.
 Flashfire (1993) como Monica Ambrose
 The Heart of Justice (1992) (TV) como Hannah.
 Brain Donors (1992) como bailarina #1
 Catchfire (1990) como Mesera.

Referencias

Enlaces externos

Actrices de televisión de Estados Unidos
Actrices de cine de Estados Unidos
Actrices de Luisiana
Empresarios de Estados Unidos
Nacidos en Nueva Orleans

Katherine LaNasa


B.F. Goodrich may refer to:

 Benjamin Goodrich, a physician and industrialist who founded what became the B.F. Goodrich Company, a tire and rubber manufacturer
 Goodrich Corporation, an aerospace manufacturer and defense company that is descended from the former B.F. Goodrich Company
 BFGoodrich, a brand of tires produced and sold by Michelin

B.F. Goodrich


පසේහ් (හෙවත් පසීහ්; 巴則海 හෙවත් 巴宰) ජනයා සහ කක්ෂාබු ඇතුළු ජන කොට්ඨාසය තායිවානයේ තායිචුං සහ මියාඕලි යන ප්‍රදේශවල ජීවත්වන ට්සෞවික පසේහ් භාෂාව වහරන ස්වදේශික ජනයාගෙන් පැවතෙන්නෝ වෙති. සංස්කෘතික සමායෝගය සහ සංස්කෘතික සමාග්‍රහණය හේතුවෙන් තමන් පසේහ්වරුන් යැයි පවසන තායිවාන ජනයා බොහෝදෙනකු ජීවත් වන්නේ නැන්ටෞහි පුලි මධ්‍යම නගරයේ අයි-ලෑන් දිස්ත්‍රික්කය (愛蘭地區) තුළ ය.

වර්තමාන තත්ත්වය
වර්තමාන පසීහ් ප්‍රජාව දක්නට ලැබෙන්නේ අයි-ලෑන් (愛蘭) තායිවාන ප්‍රෙස්බිටීරියානු පල්ලිය අවට ය. එමගින් ඔවුනට පසේහ් සංස්කෘතික පුනර්ජීවනය සහ දේශපාලනික සහායෝගය සඳහා උපකාර ලැබේ. අයි-ලෑන් පසීහ්වරු මේ වනවිටත් තායිවාන රජයට එරෙහිව පෙත්සම් ඉදිරිපත් කොට ඇත්තේ පිළිගත් තායිවාන ආදිවාසී ජන කොට්ඨාසයක් ලෙස නිල ත්ත්වයක් ලබාදෙන ලෙසට බල කරමිනි.

මේවාත් බලන්න
පසේහ් භාෂාව
මිද්දග් රාජධානිය

ආශ්‍රේයයන්

තායිවාන ආදිවාසීන්

පසේහ් ජනයා


Otok Nelson (povijesni nazivi Leipzig Island, O'Cainov otok i Strachans Island) je otok koji se nalazi jugozapadno od otoka kralja Georgea u otočju Južni Shetland na Antarktici. Naziv Nelson datira barem iz 1821. godine i danas je uvriježen u međunarodnoj upotrebi. Otok je dug 22 km, a širok 13 km.

Stanica Eco-Nelson
Na otoku se nalazi privatna istraživačka stanica Eco-Nelson. Stanicu je 1988. osnovao češki polarni istraživač Jaroslav Pavlíček. Postaja Eco-Nelson ugošćuje međunarodne istraživače i stoga se ne smatra češkom postajom.

Izvori

Vanjske poveznice
 Karta Južnih Šetlanda uključujući otok Coronation, itd. iz istraživanja šalupe Dove 1821. i 1822. godine od strane Georgea Powella, zapovjednika iste. Razmjer ca. 1:200000. London: Laurie, 1822.

Otoci otočja Južni Shetland

Nelson (Južni Shetland)