Varaldsøy er den største ø i Hardangerfjorden med et arealpå 45,4 km², og hører til Kvinnherad kommune i Vestland fylke i Norge.

Fra 1837 var Varaldsøy del af Strandebarm formandskabsdistrikt.

De fleste indbyggere lever på sydenden af øen i landsbyen Varaldsøy, hvor Varaldsøy kirke ligger. Det 600 meter høje Øyefjellet er øens højeste punkt.

Øen er et af de få steder på Vestlandet, hvor der vokser blå anemoner. Den norske statsminister Erna Solbergs søster, direktør Marit Solberg i Marine Harvest, har en hytte her, hvor statsministeren tilbringer dele af sommerferien. Der er omkring 180 fastboende.

Historie
Der var minedrift i anden halvdel af 1800-tallet, i mellemkrigstiden og i 1950'erne, da der blev hentet svovlkis ud. Der er også fundet guld, men ingen drivværdig forekomst. Thomas Ball Barratt var søn af den første minedirektør på Varaldsøy, ven af Edvard Grieg og vistnok den første nordmand, der talte i tunger. Det skete i USA i 1906. I Oslo etablerede han Europas første pinsemenighed.

1. januar 1902 blev Varaldsøy udskilt som selvstændig kommune med 1.661 indbyggere.

1. januar 1965 blev det meste af Varaldsøy med 511 indbyggere slået sammen med Fjelberg og Kvinnherad kommuner, samt et område nord for Skånevikfjorden/Åkrafjorden i Skånevik kommune til den nye Kvinnherad kommune.

En del af Mundheim kreds i Varaldsøy med 300 indbyggere blev samtidig slået sammen med dele af Jondal, Kvam og Strandebarm kommuner til den nye Kvam kommune.

Fylkesvej 126 går fra færgekajen til Gjuvsland. Øen har færgeforbindelse til Årsnes i syd og Gjermundshamn i vest.

Vers om øen
Jeg ved mig så fager og fredsæl en ø.
som ligger og smiler som drømmende mø.
Og fjorden sig lægger så lindt ind ved barmen
og nynner og synger med hende i armen.

Noter

Eksterne lænker
 Varaldsøy på norgeskart.no

Tidligere kommuner i Hordaland
Øer i Vestland
Kvinnherad

Varaldsøy


Victor Hanbury (né en  à Londres et mort le  dans la même ville à l'âge de 57 ans) est un réalisateur, scénariste et producteur de cinéma britannique.

Biographie

Entré dans l'industrie cinématographique en 1919 après avoir servi dans l'armée pendant la Première Guerre mondiale, Victor Hanbury devient réalisateur et producteur au début des années 1930. Son dernier film en tant que réalisateur était Hôtel Réserve — co-réalisé avec Lance Comfort et Mutz Greenbaum — qu'il a également coproduit en 1944. Il a continué à produire dans les années 1940 et 1950, notamment des films de Lance Comfort, Wolf Rilla, Stephen Clarkson et Guy Green.

Victor Hanbury était initialement crédité en tant que producteur et réalisateur de La bête s'éveille (The Sleeping Tiger), mais le film a en fait été réalisé par Joseph Losey, qui utilisa le nom de Victor Hanbury comme pseudonyme lorsque, victime du maccarthisme et mis sur la liste noire des indésirables à Hollywood en raison de ses sympathies communistes, il s'exila à Londres pour tenter de démarrer une seconde carrière en Europe.

Filmographie partielle

Comme réalisateur

 1931 :  (co-réalisé avec John Harvel)
 1932 :  (co-réalisé avec Ladislas Vajda)
 1933 : Ce n'est pas drôle (No Funny Business) (co-réalisé avec John Stafford)
 1934 :  (co-réalisé avec John Stafford)
 1934 : Dick Turpin (co-réalisé avec John Stafford)
 1934 :   (co-réalisé avec Norman Lee)
 1935 :
 1935 :
 1936 :  (co-réalisé avec John Stafford)
 1936 :
 1936 :  (co-réalisé avec Frank Richardson)
 1936 :
 1937 :
 1943 :  (co-réalisé avec Lance Comfort)
 1944 : Hôtel Réserve (co-réalisé avec Lance Comfort et Mutz Greenbaum)

Comme producteur

 1934 :  de Victor Hanbury et John Stafford
 1940 :  de Paul Ludwig Stein
 1940 :  de Herbert Wilcox
 1943 :   de Lance Comfort
 1944 : Hôtel Réserve de Lance Comfort, Mutz Greenbaum et Victor Hanbury
 1945 :  de Lance Comfort
 1945 :  (Daughter of Darkness) de Lance Comfort
 1953 :  de Wolf Rilla
 1953 :  de Stephen Clarkson
 1953 :  de Wolf Rilla
 1953 :  de Wolf Rilla
 1954 :  de Guy Green

Comme scénariste
 1933 : Ce n'est pas drôle (No Funny Business) de Victor Hanbury et John Stafford

Liens externes

Réalisateur britannique
Producteur britannique de cinéma
Scénariste britannique de cinéma
Naissance en 1897
Naissance à Londres
Décès en décembre 1954
Décès à Londres
Décès à 57 ans

Victor Hanbury


Ian Harvey (* 13. November 1967) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Biathlet.

Ian Harvey war 1992 Teil des US-Biathlonteams bei den Olympischen Winterspielen in Albertville, wo er allerdings als Ersatzmann nicht zum Einsatz kam. Er gehörte insbesondere in der Saison 1993/94 zum Nationalkader der USA. Er gab sein internationales Debüt bei einem Weltcup-Einzel in Oberhof und wurde 64. Höhepunkt der zwischenolympischen Saison wurden die Weltmeisterschaften 1993 in Borowetz, wo Harvey an der Seite von Curt Schreiner, Dave Jareckie und Erich Wilbrecht 16. wurde. Zudem kam er im Sprint auf den 68. Platz und erreichte mit Rang 32. im Einzel sein bestes internationales Resultat. Zum Saisonende konnte er bei einem Einzel in Hinton mit Platz 52 sein bestes Resultat erreichen. Der Versuch sich 2002 nochmals für die Olympischen Winterspiele im heimischen Utah zu qualifizieren scheiterte.

1992 lernte Harvey die deutsche Biathletin und Olympiasiegerin Antje Misersky kennen, 1993 heiratete das Paar und Misersky trat bis zu ihrem Karriereende 1995 unter dem Familiennamen ihres Mannes an. Das Paar hat zwei Kinder und betreibt in Heber City ein Sportgeschäft. Ian Harvey ist Mormone.

Weltcup-Platzierungen

Weblinks

 WM-Ergebnisse bei www.the-sports.org

Belege

Biathlet (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1967
Mann

Ian Harvey (Biathlet)


Grand Prix Herning 2018 var den 25. udgave af cykelløbet Grand Prix Herning og blev arrangeret den 21. april 2018. Løbet blev vundet af danske Troels Vinther fra  for anden gang i karrieren.

Hold og ryttere

Resultater

Eksterne henvisninger

2018
Cykelløb i 2018

Grand Prix Herning 2018


The Exarchate of Ravenna (; ), also known as the Exarchate of Italy, was a lordship of the Eastern Roman Empire (Byzantine Empire) in Italy, from 584 to 751, when the last exarch was put to death by the Lombards. It was one of two exarchates established following the western reconquests under Emperor Justinian to more effectively administer the territories, along with the Exarchate of Africa.

Introduction
Ravenna became the capital of the Western Roman Empire in 402 under Honorius due to its fine harbour with access to the Adriatic and its ideal defensive location amidst impassable marshes. The city remained the capital of the Empire until 476, when it became the capital of Odoacer, and then of the Ostrogoths under Theodoric the Great.

It remained the capital of the Ostrogothic Kingdom but, in 540 during the Gothic War (535–554), Ravenna was occupied by the Byzantine general Belisarius. After this reconquest it became the seat of the provincial governor. At that time, the administrative structure of Italy followed, with some modifications, the old system established by Emperor Diocletian, and retained by Odoacer and the Goths.

Lombard invasion and Byzantine reaction
In 568, the Lombards under King Alboin, together with other Germanic allies, invaded Northern Italy. The area had only a few years ago been completely pacified, and had suffered greatly during the long Gothic War. The local Byzantine forces were weak and, after taking several towns, in 569 the Lombards conquered Milan. They took Pavia after a three-year siege in 572 and made it their capital. In subsequent years, they took Tuscany. Other military initiatives lead by Faroald and Zotto, penetrated into Central and Southern Italy, where they established the duchies of Spoleto and Benevento. However, after Alboin's murder in 573, the Lombards fragmented into several autonomous duchies (the "Rule of the Dukes").

Emperor Justin II tried to take advantage of the Lombardian fragmentation in 576 by sending his son-in-law, Baduarius, to Italy. However, he was defeated and killed in battle, and the continuing crises in the Balkans and the East meant that another imperial effort at reconquest was not possible. Because of the Lombard incursions, the Roman possessions had fragmented into several isolated territories. In 580, Emperor Tiberius II reorganized them into five province eparchies: the Annonaria in northeastern Italy around Ravenna, Calabria, Campania, Aemilia and the Urbicaria around the city of Rome (Urbs). Thus by the end of the 6th century the new order of powers had settled into a stable pattern. Ravenna, governed by its exarch, who held civil and military authority in addition to his ecclesiastical office, was confined to the city, its port and environs as far north as the Po (bordering territory of the duke of Venice, nominally in imperial service) and south to the Marecchia River, beyond which lay the Duchy of the Pentapolis on the Adriatic, also under a duke nominally representing the Emperor of the East.

Exarchate
The exarchate was organised into a group of duchies (Rome, Venetia, Calabria, Naples, Perugia, Pentapolis, Lucania, etc.) that were mainly the coastal cities in the Italian peninsula since the Lombards held the advantage in the hinterland.

The civil and military head of these imperial possessions, the exarch himself, was the representative at Ravenna of the emperor in Constantinople. The surrounding territory reached from the River Po, which served as the boundary with Venice in the north, to the Pentapolis at Rimini in the south, the border of the "five cities" in the Marches along the Adriatic coast, and reached even cities not on the coast, such as Forlì. All this territory, which lay on the eastern flank of the Apennines, was under the exarch's direct administration and formed the Exarchate in the strictest sense. Surrounding territories were governed by dukes and  ("masters of the soldiers") more or less subject to his authority. From the perspective of Constantinople, the Exarchate consisted of the province of Italy.

The Exarchate of Ravenna was not the sole Byzantine province in Italy. Byzantine Sicily formed a separate government, and Corsica and Sardinia, while they remained Byzantine, belonged to the Exarchate of Africa.

The Lombards had their capital at Pavia and controlled the great valley of the Po. The Lombard wedge in Italy spread to the south, and established duchies at Spoleto and Beneventum; they controlled the interior, while Byzantine governors more or less controlled the coasts.

Piedmont, Lombardy, the interior mainland of Venetia, Tuscany and the interior of Campania belonged to the Lombards, and bit by bit the Imperial representative in Italy lost all genuine power, though in name he controlled areas like Liguria (completely lost in 640 to the Lombards), or Naples and Calabria (being overrun by the Lombard duchy of Benevento). In Rome, the pope was the real master.

At the end, 740, the Exarchate consisted of Istria, Venetia, Ferrara, Ravenna (the exarchate in the limited sense), with the Pentapolis, and Perugia.

These fragments of the province of Italy, as it was when reconquered for Justinian, were almost all lost, either to the Lombards, who finally conquered Ravenna itself in 751, or by the revolt of the pope, who finally separated from the Empire on the issue of the iconoclastic reforms.

The relationship between the Pope in Rome and the Exarch in Ravenna was a dynamic that could hurt or help the empire. The Papacy could be a vehicle for local discontent. The old Roman senatorial aristocracy resented being governed by an Exarch who was considered by many a meddlesome foreigner. Thus the exarch faced threats from outside as well as from within, hampering much real progress and development.

In its internal history, the exarchate was subject to the splintering influences that were leading to the subdivision of sovereignty and the establishment of feudalism throughout Europe. Step by step, and in spite of the efforts of the emperors at Constantinople, the great imperial officials became local landowners, the lesser owners of land were increasingly kinsmen or at least associates of these officials, and new allegiances intruded on the sphere of imperial administration. Meanwhile, the necessity for providing for the defence of the imperial territories against the Lombards led to the formation of local militias, who at first were attached to the imperial regiments, but gradually became independent, as they were recruited entirely locally. These armed men formed the , who were the forerunners of the free armed burghers of the Italian cities of the Middle Ages. Other cities of the exarchate were organized on the same model.

End of the Exarchate
During the 6th and 7th centuries, the growing menace of the Lombards and the Franks, as well as the split between Eastern and Western Christendom inspired both by iconoclastic emperors and medieval developments in Latin theology and culminating in the acrimonious rivalry between the Pope of Rome and the Patriarch of Constantinople, made the position of the exarch more and more untenable. Ravenna remained the seat of the exarch until the revolt of 727 over iconoclasm. Eutychius, the last exarch of Ravenna, was killed by the Lombards in 751.

In 752, the northeastern portion of the Exarchate known as the Ducatus Pentapolis was conquered by King Aistulf of the Lombards. Four years later, after the Franks drove the Lombards out, Pope Stephen II claimed the territory. The Pope's ally in the military action against the Lombards, Pepin the Short, King of the Franks, then donated the conquered lands back to the Papacy; this donation, which was confirmed by Pepin's son Charlemagne in 774, marked the beginning of the temporal power of the popes as the Patrimony of Saint Peter. The archbishoprics within the former exarchate, however, had developed traditions of local secular power and independence, which contributed to the fragmenting localization of powers. Three centuries later, that independence would fuel the rise of the independent communes.

The southern portions of the exarchate including the imperial possessions at Naples, Calabria, and Apulia were reorganized as the Catepanate of Italy headquartered in Bari. These territories were ultimately lost to the Saracen Berbers in 847 but recovered in 871. Later after Sicily was conquered by Arabs the remnants were placed into newly established military/administrative themes of Calabria and Langobardia. Istria at the head of the Adriatic was attached to Dalmatia.

Exarchs of Ravenna
Note: For some exarchs there exists some uncertainty over their exact tenure dates.

Decius (584–585)
Smaragdus (585–589)
Romanus (589–596)
Callinicus (596–603)
Smaragdus (603–608)
John I (608–616)
Eleutherius (616–619)
Isaac (625–643)
Theodore I Calliopas (643–645)
Plato (645–649)
Olympius (649–652)
Theodore I Calliopas (653 – c. 666)
Gregory (c. 666)
Theodore II (678–687)
John II Platyn (687–702)
Theophylactus (702–710)
John III Rizocopus (710–711)
Scholasticus (713–723)
Paul (723 to 726–727)
Eutychius (726-727 to 751)

Citations

References

6th-century establishments in the Byzantine Empire
8th-century disestablishments in the Byzantine Empire
Ravenna
Ravenna, Exarchate of
6th century in the Byzantine Empire
7th century in the Byzantine Empire
8th century in the Byzantine Empire
States and territories disestablished in the 8th century
584 establishments
751 disestablishments
History of Istria

Exarchate of Ravenna


Advanced meat recovery (AMR) is a slaughterhouse deboning process by which the last traces of skeletal muscle meat are removed from animal bones after the primal cuts have been carved off manually. The machinery used in this process separates meat from bone by scraping, shaving, or pressing the meat from the bone without breaking or grinding the bone. AMR meat typically is used as an ingredient in products requiring further processing, such as hot dogs. Unlike mechanically separated meat, AMR meat is comparable in appearance, texture, and composition to meat trimmings and similar meat products derived by hand.

In the US, products produced by advanced meat recovery machinery can be labeled using terms associated with hand-deboned product (i.e., "beef", "pork", "beef trimmings", etc.) USDA regulations for procurement of frozen fresh ground beef products state that "Beef that is mechanically separated from bone with automatic deboning systems, advanced lean (meat) recovery (AMR) systems or powered knives, will not be allowed".

The equivalent technology is known as "low pressure mechanical meat separation" in the European Union, and its product governed as a subset of mechanically separated meat. The product was formerly known as desinewed meat (DSM).

Regulation

In the United States
In the United States, USDA regulations stipulate that AMR machinery cannot grind, crush, or pulverize bones to remove edible meat tissue, and bones must emerge intact. The meat produced in this manner can contain no more than 150(±30) milligrams of calcium per 100 grams product, as calcium in such high concentrations in the product would be indicative of bone being mixed with the meat. Products that exceed the calcium content limit must instead be labeled "mechanically separated beef or pork" in the ingredients statement.

In 1994, the Food Safety and Inspection Service (FSIS) issued a rule allowing such meat to be labeled as meat for human consumption, providing that the bones from which it was removed were still intact after processing. In 1997, following tests indicating that central nervous system (CNS) tissue was showing up in mechanically removed meat, FSIS issued a directive to its inspectors instructing them to ensure that spinal cord tissue was removed from bones before the AMR process. Following the identification of a BSE-infected U.S. dairy cow in December 2003, FSIS issued new regulations expanding the definition of prohibited CNS tissue to include additional cattle parts. Furthermore, all AMR-processed product from cattle more than 30 months old now is prohibited from being used for food, and such product from younger cattle and from other
livestock species also is prohibited if it contains CNS material.

The USDA's AMR guidelines restrict the processing of the parts of cattle that may contain central nervous tissue from AMR systems in cattle over 30 months of age. However, non-CNS tissue meat can be processed and is considered meat, as are the muscle cuts. Although some sources claim AMR systems use ammonia (or anhydrous ammonia, ammonia hydroxide, etc.) to treat the meat, this appears to be due to confusion between AMR and the production of lean finely textured beef (LFTB, commonly referred to as pink slime). LFTB is in fact treated with ammonia, and so is substantially more restricted than most AMR products.

In Europe

Prior to 2012, desinewed meat (DSM) could be called "meat" in the UL. In 2012, European Commission reclassified DSM as a kind of mechanically recovered meat (MRM). The downgrade of DSM took effect in the UK in May 2012. Unlike other types of MRM, which have the appearance of a paste, DSM resembled minced meat.

The new regulation treats DSM as "low-pressure mechanically separated meat". As a result, many of the regulations governing conventional (high-pressure, paste) MSM/MRM applies, including the 2004 ban on MSM produced from ruminants. However, low-pressure MSM is still subject to looser rules in recognition of the lower microbial risk. While high-pressure MSM needs to be frozen immediately after production, low-pressure MSM only needs to be chilled. Low pressure MSM is also allowed in some uncooked products, while high-pressure MSM is not.

See also
 Mechanically separated meat (MSM)
 Specified risk material (SRM)

References

External links
 United States Department of Agriculture Fact Sheet on Advanced Meat Recovery

Meat industry
Intensive farming

Advanced meat recovery


3. periyot elementi, periyodik tablonun 3. periyodunda yer alan her bir element için kullanılan kavramdır.

Bunlar;

3. periyot elementi


Park Min-young (* 4. März 1986 in Seoul) ist eine südkoreanische Schauspielerin.

Karriere
Sie ist Absolventin der Dongguk University.

Park Min-young ist durch koreanische Fernsehdramen bekanntgeworden. 2011 spielte sie in The Cat erstmals in einem Spielfilm mit.

Filmografie

Filme
 2011: The Cat ()

K-Dramen
 2006: High Kick! (; Geochimeopsi Haikik)
 2007: I Am Sam ()
 2008: Hometown Legends ()
 2009: Princess Ja Myung Go ()
 2010: Running ()
 2010: Sungkyunkwan Scandal ()
 2011: City Hunter ()
 2011: Glory Jane ()
 2012: Time Slip Dr. Jin ()
 2014: A New Leaf
 2014–2015: The Healer
 2015: Remember – War of the Son (리멤버 – 아들의 전쟁)
 2016: Braveness of Ming (Jin Yi Ye Xing)
 2018: What's Wrong with Secretary Kim ( Kim-biseoga Wae Geureolkka)
 2019: Her Private Life
 2020: When the Weather is Fine (날씨가 좋으면 찾아가겠어요)
 2022: Forecasting Love and Weather (기상청 사람들: 사내연애 잔혹사 편)
 2022: Love in Contract

Musikvideos
 2007: "Don't Say Goodbye" von I
 2008: "Haru Haru" ("") von Big Bang
 2009: "A Love Story" von Gavy NJ

Auszeichnungen
 2007
 KBS Drama Awards: Beste Nachwuchsschauspielerin für I Am Sam
 MBC Drama Awards: Beste Nachwuchsschauspielerin in der Kategorie Comedy für High Kick!

 2008
 KBS Drama Awards: Special Drama/One Act Drama (actress) für Hometown Legends

 2010
 KBS Drama Awards: Beste Schauspielerin, Bestes Paar (zusammen mit Park Yoochun) und Netizens Award für Sungkyunkwan Scandal

 2011
 KBS Drama Awards: Beste Schauspielerin für Glory Jane
 2017
 Asia Artist Awards: Best Celebrity Award  für Queen for Seven Days

Weblinks

 Park Min-young auf der Webpräsenz von NamooActors

 Park Min-young auf HanCinema
 Park Min-young auf Instagram

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Südkoreaner
Geboren 1986
Frau

Park Min-young


My Arms, Your Hearse treći je studijski album švedskog heavy metal sastava Opeth. Album je bio objavljen 18. kolovoza 1998. godine. Ovo je bio prvi album skupine koji su istovremeno objavile diskografske kuće Candlelight Records (u Europi) i Century Black (u SAD-u).

Pozadina
Nakon objave albuma Morningrise, Opeth je otišao na europsku turneju s Cradle of Filthom. Poslije nje su basist Johan DeFarfalla i bubnjar Anders Nordin napustili sastav te se potonji preselio u Brazil. My Arms, Your Hearse bio je prvi Opethov album na kojem je svirao bubnjar Martin Lopez. On se pridružio skupini nakon što je odgovorio na njen novinski oglas u kojem je tražila zamjenu za Andersa Nordina. Ubrzo nakon toga član grupe postao je basist Martín Méndez, prijašnji Lopezov kolega iz sastava i njegov prijatelj. Međutim, Méndez nije stigao naučiti basističke dionice na albumu te je stoga bas-gitaru tijekom snimanja albuma svirao frontmen Mikael Åkerfeldt. Sve skladbe na My Arms, Your Hearseu traju manje od deset minuta, što je u suprotnosti s prethodnim Opethovim albumom, Morningriseom, na kojem svaka pjesma traje dulje od deset minuta. Album je posvećen Leeju Barrettu (iz Candlelight Recordsa).

My Arms, Your Hearse, čiji je tekstualni koncept nastao prije same glazbe, bio je snimljen u ljeto 1997. u studiju Studio Fredman. Fredrik Nordström bio je producent albuma te je na posljednjoj skladbi svirao Hammond orgulje. Album je masterirao Göran Finnberg u studiju The Mastering Room. Album je nazvan prema tekstu pjesme "Drip, Drip" sastava Comus.

Nakon objave albuma, Opeth je održao nekoliko koncerata u Ujedinjenom Kraljevstvu te je potpisao ugovor s Peaceville Recordsom. Candlelight Records reizdao je My Arms, Your Hearse 2000. godine s dvije bonus pjesme: "Circle of the Tyrants" i "Remember Tomorrow", koje su bile poimence obrade grupa Celtic Frost i Iron Maiden.

Glazbeni stil
U usporedbi s debitantskim albumom Orchid i Morningriseom, Opethov se glazbeni stil na My Arms, Your Hearseu nastavlja razvijati; i dalje su prepoznatljivi death metal korijeni grupe, ali su prisutni i utjecaji progresivnog rocka. Na albumu se pojavljuju žestoki rifovi, double bass prijelazi i grubi vokali, ali i harmonijske solo dionice, mirni i akustični prijelazi te čisti vokali. Raznolike i atmosferične skladbe, kao i njihovi tekstovi, teku iz jedne u drugu. My Arms, Your Hearse prvi je Opethov konceptualni album te govori o pokojnoj osobi koja, kao očajavajući duh, promatra svoju voljenu suprugu - koju bi želio dovesti u svoj svijet - kako upoznaje novog partnera nakon njegove smrti.

Popis pjesama

Recenzije
My Arms, Your Hearse zadobio je pohvale kritičara. Steve Huey sa stranice AllMusic izjavio je da "skladbe logično teku jedna u drugu te uglavnom duge pjesme sadrže dovoljno varijacija u teksturi i atmosferi kako bi dosljedno zadržale slušateljevu pozornost". Jeb iz časopisa Metal Faith je komentirao da "svaka skladba na određeni način teče u drugu, dajući tako cijelom albumu osjećaj ujedinjenosti". Jeff iz časopisa Mid West Metal je komentirao: "Budući da nikad nisam slušao Opeth, smatrao sam ih tipičnim black metal sastavom koji pjeva o ljubavi, vezama i sličnim sranjima. Doista nisam očekivao da ću biti toliko impresioniran kad je započela pjesma 'April Ethereal', od tog sam trenutka bio preobraćen! I iako album sadrži neke blage dijelove i neke folklorne karakteristike, još uvijek je u pitanju vrlo intenzivan album grupe za koju se čini da nije zaboravila na koji je jebeni način došla do svojeg trenutnog životnog vrhunca." Christian Renner iz Metal Crypta je napisao: "Glazbene sposobnosti članova su briljantne kao i uvijek te su skladbe upravo onakve kakve biste ih i očekivali od ove nevjerojatno talentirane grupe. Ovo je još jedan odličan album za koji bi većina današnjih sastava dala svoju desnu ruku da ga je napisala te ta sama izjava sama po sebi govori mnogo o skladateljskom talentu tima Åkerfeldt/Lindgren." Pedro Azevedo iz webzina Chronicles of Chaos o albumu je rekao: "Iako neki dijelovi bubnjarskog zvuka ponegdje zvuče jako čudno (usput, novi bubnjar i basist), instrumentalna je izvedba očekivano odlična te su Akerfeldtovi vokali opet zapanjujući. Dijelovi visoke kvalitete teku albumom, čineći ga doista izvrsnim. My Arms, Your Hearse uistinu je briljantan dokaz da švedski metal nije u potpunosti stagnirao." Kritičar Tartarean Desirea''', Cseke Róbert, napisao je: "Ovaj je album snažniji i ljepši od većine današnje glazbe ovog žanra. Cijeli je ovaj album mješavina paklenog adrenalina i duše... My Arms, Your Hearse tako je moćan album da ga smatram jednim od najboljih u žanru." Demonic Tutor (Olivier Espiau) iz webzina Metal Storm komentirao je kako je album "putovanje prema raju i da:

Tim Henderson iz Brave Words & Bloody Knucklesa izjavio je: "Ovo će vam se svidjeti, ovo se jednostavno može opisati kao black metal verzija The Dark Side of the Moona u svom svojem ponosu i slavi. Zapravo, da se Gilmour pridružio Emperoru, ili da je Cradle zamijenio mjesto s Yesom - tako se doista može opisati My Arms, Your Hearse". U svojoj je recenziji za časopis Unrestrained! Chris Bruni izjavio kako je "My Arms, Your Hearse'' orijentir u ekstremnom metalu 1990-ih". Također je komentirao kako je album "zasigurno najljepše postignuće [sastava]" i da su "pjesme snažnije, žešće, kohezivnije, sa snažnijim zvukom koje im je omogućio Studio Fredman te su strukture i stavci pjesma jedni od najbolje ostvarenih struktura u metal glazbi".

Osoblje

Opeth
 Mikael Åkerfeldt – vokali, gitara, bas-gitara, klavir
 Peter Lindgren – gitara
 Martin Lopez – bubnjevi, udaraljke
Dodatni glazbenici
 Fredrik Nordström – Hammond orgulje (na pjesmi "Epilogue"), produkcija, inženjer zvuka, miksanje

Ostalo osoblje
 Tom Martinsen – dizajn
 Göran Finnberg – mastering
 Anders Fridén – produkcija, inženjer zvuka

Izvori

Albumi iz 1998.
Albumi sastava Opeth

My Arms, Your Hearse


Eslovênia participou dos Jogos Olímpicos de Verão de 2000, realizados em Sydney, na Austrália.

Foi a terceira aparição do país nos Jogos Olímpicos, onde foi representado por 74 atletas, sendo 55 homens e 19 mulheres, que competiram em 13 esportes. Suas primeiras medalhas de ouro foram conquistadas, sendo uma no remo e outra no tiro.

Competidores
Esta foi a participação por modalidade nesta edição:

Medalhas

Desempenho

Masculino
Eventos de pista

Eventos de campo

Feminino
Eventos de pista

Eventos de campo

Feminino

Masculino

Feminino

Masculino

Masculino

Masculino

Feminino

Masculino

Equipe

Aleš Pajovič
Andrej Kastelic
Beno Lapajne
Branko Bedekovič
Gregor Cvijič
Iztok Puc
Jani Likaveč
Renato Vugrinec
Roman Pungartnik
Rolando Pušnik
Tettey Banfro
Tomaž Tomšič
Uroš Šerbec
Zoran Jovičič
Zoran Lubej

Masculino

Feminino

Masculino

Masculino

Feminino

Masculino

Feminino

Masculino

Masculino

Feminino

Ligações externas

Eslovenia
2000
Desporto na Eslovénia em 2000

Eslovênia nos Jogos Olímpicos de Verão de 2000


Kotlin er et programmeringssprog, som er udviklet af JetBrains. Kotlin er designet til at være en mere moderne form for Java. Kotlin er blevet et officielt programmeringssprog til Android
.

Noter

Programmeringssprog

Kotlin


Ruralna cjelina Vrgorca, ruralna cjelina unutar područja današnjeg grada Vrgorca.

Povijest
Ruralna cjelina Vrgorca smjestila se na južnim padinama, odnosno južno od srednjovjekovne tvrđave i župne crkve na zapadnom kraju današnjeg grada. Riječ je o naselju raštrkanog tipa koje se sastoji od nekoliko zaseoka te od nekoliko samostalnih kuća-kula (Raosova kula) i jedne secesijske vile (vila Auckland). Većina danas sačuvanih građevina pripadaju vremenu od kraja 17. do početka 20. stoljeća. Predstavlja rijetku cjelinu s očuvanom arhitekturom gdje dolazi do miješanja tursko, bosanskog i primorskog načina gradnje. Javni prostor predstavljaju uske, strme ulice ili staze, popločane grubo obrađenim kamenom ili bez ikakvog popločenja.

Zaštita
Pod oznakom Z-5360 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - kulturno-povijesna cjelina, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "kulturno-povijesna cjelina".

Izvori

Zaštićene ruralne cjeline u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Vrgorac

Vrgorac (ruralna cjelina)


Tonski sustav je skup svih tonova koji se primjenjuju u stvaranju glazbe, počevši od najdubljih tonova subkontra oktave pa do najviših tonova pete oktave. Sedam osnovnih tonova (c, d, e, f, g, a, h) ponavljaju se 9 puta, svaki put u oktavi više u odnosu na prethodni niz.

Nazivi oktava tonskog sustava

 Subkontra je najdublja oktava. Piše se malim brojem 2 pored velikog slova. Sadrži sljedeće tonove: C2, D2, E2, F2, G2, A2, H2 koji se čitaju: subkontra C, subkontra D, subkontra E itd.
 Kontra je duboka oktava. Piše se malim brojem 1 pored velikog slova. Sadrži sljedeće tonove: C1, D1, E1, F1, G1, A1, H1 koji se čitaju: kontra C, kontra D, kontra E itd.
 Velika oktava ima ovaj naziv jer se njeni tonovi bilježe samo velikim slovima (bez dodatnih brojčanih oznaka). Sadrži sljedeće tonove: C, D, E, F, G, A, H koji se čitaju: veliki C, veliki D, veliki E itd.
 Mala oktava dobila je naziv po načinu bilježenja tonova samo malim slovima (bez dodatnih brojčanih oznaka). Sadrži sljedeće tonove: c, d, e, f, g, a, h koji se čitaju: mali c, mali d, mali e itd.
 Prva oktava. Njeni tonovi bilježe se malim slovom i brojem 1 iznad njih. Sadrži sljedeće tonove: c1, d1, e1, f1, g1, a1, h1 koji se čitaju: c jedan, d jedan , e jedan itd.
 Druga oktava. Njeni tonovi bilježe se malim slovom i brojem 2 iznad njih. Sadrži sljedeće tonove: c2, d2, e2, f2, g2, a2, h2 koji se čitaju: c dva, d dva, e dva itd.
 Treća oktava. Njeni tonovi bilježe se malim slovom i brojem 3 iznad njih. Sadrži sljedeće tonove: c3, d3, e3, f3, g3, a3, h3 koji se čitaju: c tri, d tri, e tri itd.
 Četvrta oktava. Njeni tonovi bilježe se malim slovom i brojem 4 iznad njih. Sadrži sljedeće tonove: c4, d4, e4, f4, g4, a4, h4 koji se čitaju: c četiri, d četiri, e četiri itd.
 Peta oktava. Njeni tonovi bilježe se malim slovom i brojem 5 iznad njih. Sadrži sljedeće tonove: c5, d5, e5, f5, g5, a5, h5 koji se čitaju: c pet, d pet, e pet itd.

Izvori

Glazbena teorija

Tonski sustav


Falia tectonică de lângă satul Naslavcea este un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Ocnița, Republica Moldova. Este amplasată la nord de satul Naslavcea, ocolul silvic Ocnița, Stînca, parcela 1. Este cea mai nordică arie protejată de acest tip din țară. Are o suprafață de 82 ha conform Legii ariilor protejate sau 95 ha conform unor măsurări mai recente. Obiectul este administrat de Întreprinderea de Stat pentru Silvicultură Edineț.

Descriere
Monumentul geologic reprezintă o dislocare în trepte de-a lungul fluviului Nistru. Relieful este abrupt, versantul având unghiul înclinării de cca 65-75°. Partea de vest a versantului este mărginită de o râpă de lângă satul ucrainesc Voloșcova, care coincide cu frontiera dintre Republica Moldova și Ucraina, astfel încât accesul este interzis. O porțiune de 2 ha a râpii este inclusă în aria protejată. Marginea de nord este spălată de apele Nistrului. Accesul, astfel, se face din partea de est, dinspre barajul de la Nahoreanî.

La suprafață aflorează formațiunea de Kalius, reprezentată prin argilite negre, cenușii-închis, unele negre-verzui. Formațiunea este bituminoasă și conține concrețiuni de fosforite de până la 15 cm în diametru. Este atribuită vendianului mediu (590-540 milioane de ani). În râpa de lângă Voloșcova, aflorează strate de nisipuri silicoase de culoare albă cu resturi de moluște maritime ale badenianului, precum Pecten sp., Pitaria italica etc. Pe marginea ravenei se extind calcare ale Volhinianului.

Statut de protecție
Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 13 martie 1962 nr. 111, iar statutul de protecție a fost reconfirmat prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 8 ianuarie 1975 nr. 5 și Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural este Întreprinderea de Stat pentru Silvicultură Edineț (în trecut numită Gospodăria Silvică de Stat Edineț).

Râpa prezintă interes științific de importanță națională în ce privește cartarea geologică și întocmirea schemei tectonice a Moldovei. De asemenea, ea demonstrează influența mișcărilor tectonice în formarea văii fluviului Nistru. Are valoare la nivel național din punct de vedere geologic și stratigrafic, mai ales râpa cu faună badeniană.

Conform situației din anul 2016, nu este instalat niciun panou informativ cu informații despre monumentul natural. Este recomandată intensificarea cercetărilor paleontologice și geologice, cât și includerea zonei în trasee turistice. Lângă lacul format în fosta carieră de argilite poate fi amenajată o zonă de recreație.

Note

Bibliografie

Naslavcea, Falia tectonică de lângă satul
Raionul Ocnița


Plimbare în Lună este un film românesc din 1988 regizat de Liana Petruțiu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1988 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1988

Plimbare în Lună


الأبجدية الفارسية أو  نظام كتابة مبني في معظمه على الأبجدية العربية، مستعمل لكتابة  وغيرها، بخط فارسي أو بالنستعليق في الغالب. تشتمل الأبجدية الفارسية العربية على اثنين وثلاثين حرفاً.

رموز

إلى الأسفل، جدولان لكل الرموز الفارسية العربية حسب أكاديمية اللسان والأدب الفارسيين، إضافة إلى أربعة أمثلة على طريقة كتابة كل حرف حسب محله من الكلمة:

  الألف الممدودة   مختصة ببدايات الكلمات.
  التاء المربوطة  مخصصة للكلمات العربية الدخيلة مثل .

الأرقام:

الفارق الأحرف والأرقام بين العربية والفارسية

انظر أيضًا

 خط فارسي
 شاه مكهي
 أبجدية طاجيكية
 أبجدية بشتونية

مراجع

وصلات خارجية
 اكتب بالحروف الفارسية العربية محرفة: eiktub™ Lite - Express yourself in Arabic

 الخط البستاني - نسبة إلى

نصوص فارسية
أبجديات
أبجديات مشتقة من العربية

أبجدية فارسية


Eduardo Gabriel dos Santos Bauermann (Estância Velha, 13 de fevereiro de 1996) é um futebolista brasileiro que atua como zagueiro. Atualmente está sem clube. Foi punido pela FIFA por 360 dias por acusações em esquemas de apostas futebolísticas.

Carreira

Internacional
Nascido em Estância Velha, Rio Grande do Sul, Eduardo Bauermann foi descoberto em 2006 em um campeonato regional na sua cidade-natal. O técnico do time adversário apostou em seu talento e entrou em contato com um dirigente do Internacional. Contudo, fez um teste e foi aprovado, onde passou em todas as categorias de base do clube até ser relacionado pela primeira vez no elenco profissional.

Sua estreia como jogador profissional aconteceu no dia 26 de janeiro de 2014, quando foi titular em uma vitória fora de casa por 2–1 sobre o Passo Fundo, válida pelo Campeonato Gaúcho. Marcou seu primeiro gol como profissional no dia 18 de julho de 2015, em uma vitória em casa por 2–1 sobre o Goiás, válida pelo Campeonato Brasileiro.

Náutico
Com a falta de espaço no Internacional, o Náutico oficializou a contratação de Bauermann em 14 de maio de 2016, por um contrato de empréstimo até o fim da temporada. Estreou  pelo Timbu no dia 24 de maio, sendo titular em uma derrota fora de casa por 1–0 para o Londrina, válida pela Série B. Seu primeiro e único gol marcado pelo clube foi no dia 22 de julho, em uma vitória em casa por 3–1 sobre o Avaí.

Retorno ao Internacional
Com a venda de Réver ao Flamengo, em 3 de agosto de 2016, o Internacional solicitou o retorno de Bauermann do seu contrato de empréstimo com o Náutico. O retorno não agradou os dirigentes do clube pernambucano, pois afirmaram que foi solicitado de forma incondicional, mas a negociação se resolveria em seguinte. Sua reestreia pelo Inter aconteceu em 15 de agosto, entrando como titular em uma derrota fora de casa por 1–0 para a Chapecoense, pelo Campeonato Brasileiro.

Atlético Goianiense
Em 3 de maio de 2017, foi oficializado o empréstimo de Eduardo Bauermann ao Atlético Goianiense, por um contrato até o fim da temporada. Fez sua estreia em 8 de junho, entrando como titular em uma vitória em casa por 3–0 sobre a Ponte Preta, pelo Campeonato Brasileiro.

Figueirense
Após não receber chances no Atlético Goianiense e estar fora dos planos do Internacional mais uma vez, no dia 18 de dezembro de 2017, foi oficializado o empréstimo de Bauermann ao Figueirense. Sua estreia aconteceu no dia 24 de janeiro de 2018, entrando como titular em uma vitória em casa por 1–0 sobre o Brusque, válida pelo Campeonato Catarinense.

Na reta final do Campeonato Catarinense, Bauermann tornou-se titular e ganhou uma sequência na equipe do Figueirense no restante do ano. Durante a sua passagem, o zagueiro chamou a atenção do Ceará, do Fortaleza e de alguns clubes do exterior.

Paraná
Em 4 de janeiro de 2019, por meio de uma parceria com o Internacional, o zagueiro foi oficializado pelo Paraná, assinando um contrato de um ano. Sua estreia aconteceu no dia 20 de janeiro, entrando como titular em uma derrota fora de casa por 1–0 para o Operário Ferroviário, pelo Campeonato Paranaense. Seu primeiro gol marcado pelo clube aconteceu em 24 de março, durante uma vitória em casa por 4–1 sobre o Cascavel.

Na sua estreia, acabou sendo expulso ainda no primeiro tempo. O jogador até foi titular no jogo seguinte depois de cumprir suspensão automática, mas perdeu a posição e ficou no banco de reservas por sete partidas consecutivas. Ele recuperou a titularidade na reta final do Campeonato Paranaense, e continuou assim na Série B. Com boas atuações, Eduardo Bauermann se destacou na temporada, chegando a receber uma proposta do Sint-Truiden, da Bélgica, mas foi negada em seguida.

Depois de sua saída ao América Mineiro, em 2020, Eduardo Bauermann entrou com uma ação na justiça contra o Paraná em razão da falta de pagamentos de salários, direito de imagem, 13º, férias e depósito de FGTS. Em seguida, ganhou a ação de 195 mil reais contra o clube.

América Mineiro
Em 4 de janeiro de 2020, foi oficializada a contratação de Eduardo Bauermann pelo América Mineiro, por um contrato até dezembro de 2021. O zagueiro realizou sua estreia no dia  22 de janeiro, sendo titular em um empate em casa por 2–2 com a Caldense, válido pelo Campeonato Mineiro. Seu primeiro gol pela equipe aconteceu no dia 29 de agosto, em uma vitória fora de casa por 2–1 sobre o Cruzeiro, válida pela Série B.

Ele jogou regularmente e obteve uma sequência, até que sofreu uma lesão que o tirou dos gramados por dois meses na temporada de 2020. No mesmo ano, no entanto, o América Mineiro foi vice campeão da Série B e conseguiu o acesso. No ano seguinte, Bauermann tornou-se titular absoluto, participando da campanha que levou a equipe para a oitava colocação da Série A e a inédita classificação para a Copa Libertadores da América de 2022.

Santos
No final de 2021, o Santos encaminhou um pré-contrato com Eduardo Bauermann. A contratação foi oficializada no dia 3 de janeiro de 2022, com o zagueiro sendo apresentado no dia 11 de janeiro, assinando um contrato em definitivo por três anos.

Realizou sua estreia pelo Peixe no dia 26 de janeiro, entrando como titular em um empate fora de casa por 0 a 0 com a Inter de Limeira, válido pelo Campeonato Paulista. Seu primeiro gol pelo clube aconteceu em 6 de fevereiro, em um empate fora de casa por 1–1 com o Guarani.

Após ser denunciado pela Operação Penalidade Máxima, teve seu contrato com o Santos suspenso no dia 16 de maio.

Alanyaspor
Em 15 de junho de 2023, com seu contrato com o Santos suspenso por conta da Operação Penalidade Máxima, foi acertada a sua venda ao clube turco Alanyaspor, com o Santos não recebendo dinheiro de forma imediata e ficando com 40% dos direitos econômicos.

Seleção Nacional
No início de sua carreira, Eduardo Bauermann foi convocado para a Seleção Brasileira Sub-17 pela primeira vez em 2012, ele fez parte do elenco que disputou o Campeonato Sul-Americano Sub-17 e a Copa do Mundo Sub-17, além de ter disputado torneios internacionais na Espanha e na China. Em 2015, foi convocado pela Seleção Brasileira Sub-20 para a disputa do Campeonato Sul-Americano Sub-20.

Controvérsias

Em 8 de maio de 2023, foram vazadas conversas entre Bauermann e um apostador envolvido em uma quadrilha investigada pelo Minstério Público de Goiás. No dia seguinte, após reunião, o Santos anunciou, em nota oficial, o afastamento de Bauermann do elenco. Em 16 de maio, teve seu contrato com o Santos suspenso. Eventualmente, o jogador teve uma punição de 12 jogos de suspensão pela CBF.

Estatísticas
Atualizadas até 25 de outubro de 2022

Clubes

 a. Jogos da Copa do Brasil
 b. Jogos da Copa Libertadores da América e da Copa Sul-Americana
 c. Jogos do Campeonato Gaúcho, Primeira Liga, Campeonato Catarinense, Campeonato Paranaense, Campeonato Mineiro e Campeonato Paulista

Títulos
Internacional
Campeonato Gaúcho: 2014, 2015 e 2016

Figueirense
Campeonato Catarinense: 2018

Ligações externas

Naturais de Estância Velha
Futebolistas do Rio Grande do Sul
Futebolistas afro-brasileiros
Brasileiros de ascendência alemã
Futebolistas do Sport Club Internacional
Futebolistas do Clube Náutico Capibaribe
Futebolistas do Atlético Clube Goianiense
Futebolistas do Figueirense Futebol Clube
Futebolistas do Paraná Clube
Futebolistas do América Futebol Clube (Belo Horizonte)
Futebolistas do Santos Futebol Clube
Futebolistas do Alanyaspor
Jogadores da Seleção Brasileira de Futebol Sub-15
Jogadores da Seleção Brasileira de Futebol Sub-20
Futebolistas brasileiros expatriados
Brasileiros expatriados na Turquia

Eduardo Bauermann


Kristina Mladenovic (født 14. maj 1993 i Saint-Pol-sur-Mer) er en professionel tennisspiller fra Frankrig.

Karriere

I januar 2018 vandt Mladenovic og Tímea Babos double ved Australian Open efter at have besejret Jekaterina Makarov og Jelena Vesnina i finalen.
I juni 2019 vandt Babos og Mladenovic French Open efter at have besejret Elise Mertens og Aryna Sabalenka i finalen. I januar 2020 vandt Babos og Mladenovic deres tredje Grand Slam-titel sammen, da de vandt Australian Open efter at have besejret Hsieh Su-wei og Barbora Strýcová i finalen.

Baggrund
Mladenovic er af bosnisk-serbisk oprindelse, idet hendes far, Dragan Mladenović, var håndboldspiller fra Jugoslavien, mens hendes mor Dženita (bosnier) var volleyballspiller. Parret kom til Frankrig i 1992, da Dragan Mladenović spillede for Dunkirk. Hele familien er siden blevet franske statsborgere.

Referencer

Eksterne henvisninger

Tennisspillere fra Frankrig
Tennisspillere ved sommer-OL 2012
Tennisspillere ved sommer-OL 2016
Vindere af French Open
Vindere af Australian Open

Kristina Mladenovic


The von Karman Institute for Fluid Dynamics (VKI) is a non-profit educational and scientific organization which specializes in three specific fields: aeronautics and aerospace, environment and applied fluid dynamics, turbomachinery and propulsion. Founded in 1956, it is located in Sint-Genesius-Rode, Belgium.

About

The von Karman Institute for Fluid Dynamics is a non-profit international, educational and scientific organization which is working in three specific fields: aeronautics and aerospace, environment and applied fluid dynamics, turbomachinery and propulsion.

The VKI provides education in these specific areas for students from all over the world. A hundred students come to the Institute each year to study fluid dynamics, for a PhD programme, a research master in Fluid Dynamics, a final year project and also to gather further knowledge while doing a work placement in a specific area.

Each year, Lecture Series and events are being organized inside and outside of the organization. These events emphasize on topics of great importance such as aerodynamics, fluid mechanics, heat transfer with application to aeronautics, space, turbomachinery, the environment and also industrial fluid dynamics. The Institute has built an international renown in these domains. Students who study these fields, researchers, industrials and engineers want to follow these Lecture Series. The information presented is accurate and reliable.

History
In the course of 1955, Professor Theodore von Kármán proposed with his assistants the establishment of an institution devoted to training and research in aerodynamics which would be open to young engineers and scientists of the NATO nations. It was strongly felt that this form of international undertaking would fulfil the important objective of fostering fruitful exchanges and understanding between the participating nations in a well-defined technical field.

The von Karman Institute was established in October 1956 in the buildings which formed what then was the aeronautical laboratory of the Civil Aviation Authority of the Belgian Ministry of Communications.

The history of the laboratory goes back to 1922 when, on farmland purchased by the Belgian Government, the first building was erected to house the STAé (Service Technique de l'Aéronautique), i.e. the technical services of the Civil Aviation Authority then under the Ministry of Defence. The building was designed to accommodate a large low speed wind tunnel of the Eiffel type with an open return circuit and open-jet test section of 2 m diameter, as well as offices and shops. It still exists and has been refurbished internally after removal of the low speed tunnel to make room for modern turbomachinery and high speed facilities. A second building was added in 1935 to house offices and laboratories. It is now the Institute's administrative building. The last addition was made after the war, in 1949, with the construction of a large building specially designed to house a supersonic tunnel and a multi-configuration low speed facility.

The AGARD Study Group of 1955 stated, in terms of training and research: "The Institute should aim toward a training which, apart from its direct and obvious ties with aeronautical industries, would be of value in wider areas such as industrial or scientific research where the application of experimental techniques of aerodynamics would be profitable".

Structure
There are three departments which are hosted at the von Karman Institute for Fluid Dynamics, from the older to the younger:

 Aeronautics and Aerospace
A wide spectrum of facilities and computational tools covers the flow range from the low-speed regime of commercial aircraft to the supersonic and hypersonic regime of atmospheric space entry. The department focuses in particular on the modeling, simulation and experimental validation of atmospheric entry flows and thermal protection systems (TPS), including transition to turbulence and stability. The experimental studies are carried out in its top level Mach 14, Mach 6 and Induction Coupled Plasma windtunnels, for which dedicated measuring techniques have been developed e.g. involving spectroscopic laser techniques. On the computational simulation side the department has developed an extendable software platform Coolfluid for high performance computational flow simulation which incorporates the research on numerical algorithms, advanced physico-chemical and plasma models as well as fluid-structure interaction and conjugate heat transfer.

 Turbomachinery & Propulsion
The Turbomachinery and Propulsion department specializes in the aero-thermal aspects of turbomachinery components for aero-engines and industrial gas turbines, space propulsion units, steam turbines and process industry compressors and pumps. It has accumulated wide skills in high speed wind tunnel testing and related measurement techniques development and application. The department has acquired a world recognised expertise on steady/unsteady aerodynamic and aero/thermal aspects of high pressure, including cooling, and low pressure turbomachinery components through the design, development and use of a number of unique wind tunnels.

On the computational side, the department has over 20 years of experience in the analysis of flow in turbomachines, and in the design techniques and multi-disciplinary optimization methods or their components.

 Environmental and applied Fluid Dynamics
The Environmental and Applied Fluid Dynamics (EA) department covers all kinds of activities complementary to the other two departments related to fluid dynamics in the academic and industrial world.  It has a large expertise in the study of aeroacoustics, multiphase flows, vehicle aerodynamics, biological  flows and environmental flows (including the study of interaction between atmospheric winds and human activities).  The department is also involved in the modeling of turbulence and in the development of advanced measurement techniques for fluid dynamics.  The department has acquired a unique expertise in the  study of fluid dynamics in industrial processes, with the development and construction of experimental facilities dedicated to the study of industrial  processes and also in the simulation of industrial flows using CFD (Computational Fluid Dynamics) codes.

Lecture series
The VKI organises up to twelve different one-week Lecture Series with about 50 to 60 participants on specialized topics every year on various fields: industrial applications, turbomachinery, aerospace, aerodynamics, propulsion, aero engine, aeroacoustics, biological flows, large eddy simulation.
Each year, the VKI also organises thematic conferences in collaboration with Belgian & foreign universities and research institutes.

These courses have gained worldwide recognition. Subjects are chosen carefully and the lecturers are well known for their professionalism and excellency in specific fields.

See also
 Belgian Federal Science Policy Office (BELSPO)
 European Space Agency (ESA)
 European Union (Europa)
 NATO Research and Technology Organisation (NATO-RTO)

External links
 von Karman Institute home page

Research institutes in Belgium
Engineering research institutes
Sint-Genesius-Rode

Von Karman Institute for Fluid Dynamics


Glenea cinna é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrita por Francis Polkinghorne Pascoe em 1867. É conhecida a sua existência em Sulawesi.

Referências

Borneo catalog 2005

cinna
Coleópteros descritos em 1867

Glenea cinna


Tekarei Russell (née en 1937) est une personnalité politique kiribatienne.

Biographie
Tekarei Russell est née en 1937 sur l'atoll de Beru, à Rongorongo.

Elle commence sa carrière comme enseignante avant de se lancer en politique au tournant des années 1970.

En 1971, elle est la seule femme parmi les 28 députés élus au conseil législatif des Îles Gilbert et Ellice. En 1975, elle devient la première femme à occuper un poste de ministre de la colonie britannique en prenant la tête du ministère de la santé. Sa carrière politique s'arrête avec l'indépendance des Kiribati.

Notes et références

Liens externes

Femme politique kiribatienne
Naissance en 1937

Tekarei Russell


إل إكس دي إي  هي بيئة سطح مكتب حرّة ومفتوحة المصدر لمنصات يونكس والمنصات الأخرى المتوافقة مع بوزيكس POSIX مثل لينُكس وبي إس دي.(lxde هي اختصار لـ "Lightweight X11 Desktop Environment" وتعني "بيئة سطح مكتب إكس11 الخفيفة). صممت ال اكس دي أي للعمل بشكل جيد مع أجهزة الحاسوب ذات الاداء المنخفض والموارد المحدودة، والقديمة. وقد أظهرت التجارب ان ال اكس دي أي تستهلك ذاكرة أقل بكثير من بيئات سطح مكتب أخرى. كما انها تعمل بنظام ترقيات مستمرة.

تاريخ

بدأ المشروع في عام 2006 على يد المبرمج التايواني (Hong Jen Yee: هونغ جن يي)، المعروف باسم PCMan أيضا، عندما نشر مدير الملفات باكمان. وكان أول جزء من أجزاء واجهة اإل إكس دي إي. وكتبت واجهة اإل إكس دي إي بلغة البرمجة (السي c)، باستخدام ادوات جتك ويعمل على الانظمة الشبيهة بنظام يونكس والأنظمة المبنية على يونكس المتوافقة مع معايير (POSIX)، مثل لينُكس (والبي اس دي: توزيعة برمجيات بيركلي). ويشيع استخدام جتك في الكثير من توزيعات لينُكس ويسمح للتطبيقات بالعمل على منصات مختلفة. هذه الواجهة تزيد شعبيتها واستخدامها، وتتطور بشكل سريع. توزيعة Lubuntu هي توزيعة تاتي بواجهة إل إكس دي إي افتراضيا، وتتميز بالخفّة والسلاسة. وتعتبر مناسبة للأجهزة محدودة الموارد والقديمة. والعديد من التوزيعات تضعها في مستودعاتها وتتيح لك تنصيبها. إل إكس دي إي مرخّصة تحت ترخيص مزدوج تحت بنود رخصة جنو العمومية ورخصة جنو العمومية الصغرى.

مكونات
بعكس بيئات سطح مكتب أخرى مثل جنوم وكدي تأتي إل إكس دي إي بمكونات قليلة، ويمكن تشغيلها بشكل مستقل عن بعضها البعض.

تتكون بيئة سطح المكتب إل إكس دي إي من عدة عناصر:

انظر أيضًا
 إكس إف سي إي.
 جنوم.
 كدي.
 أوبن بوكس.

مراجع

روابط خارجية

برمجيات 2006
بيئات سطح مكتب حرة
بيئة سطح المكتب مبنية على جتك
واجهات مستخدم رسومية

إل إكس دي إي


"Film at 11", "Pictures at 11" or "News at 11" is a US idiom from television news broadcasting, where viewers are informed that footage of a breaking news story will be screened later that day. The word "film" in the phrase dates back to the early decades of TV news when footage was regularly recorded on film. 11 PM is the traditional time for late evening local news broadcasts in the Eastern and Pacific time zones of the United States, while the late evening news comes at 10 PM in the middle time zones (Mountain and Central).

History
Television news gathering originally involved crews using 16 mm film (or, at lower-budget stations, Super 8 mm film) that would be processed at the station and had to be edited before it could be aired.  The time taken for this process meant that film of an early evening event would only be available in time for the late newscast.

The purpose of these "Film at 11" promotions was to attract viewers and increase the program's ratings. However, news broadcasts were not counted in ratings during the time 16mm film was used in newsgathering and hence promotions typically took the form of "newsflashes" or "special reports" that conveyed the facts of the story.

The phrase entered popular culture in the 1970s, often describing ordinary or mundane events with an implication that the said events were being overly sensationalized, or as a short-hand expression akin to "tell you later."

Whether or not he is to be credited with originating the phrase, in West Coast local news the phrase is commonly attributed to Jerry Dunphy during his time with KABC-TV in Los Angeles. The phrase was used in many TV shows and movies from the 1960s through the 1980s.

The phrase became obsolete with the advent of videotape as the medium of choice for news reporting, which made playing back news stories instantaneous. In the 21st century, this has transitioned even further to digital video.

See also
Do you know where your children are?
Pictures at Eleven, a Robert Plant album named for the phrase
"Fighting the frizzies - at 11" - a similar phrase popularized by the Star Wars Holiday Special

References

American English idioms
Television news
Film production

Film at 11


A competição dos 100 metros masculino no Campeonato Mundial de Atletismo de 2022 foi realizada no estádio Hayward Field, em Eugene, nos Estados Unidos, nos dias 15 e 16 de julho de 2022.

Recordes
Antes da competição, os recordes eram os seguintes:

Medalhistas

Tempo de qualificação

Calendário

Resultados

Fase preliminar
Qualificação: Os seis primeiros de cada bateria (Q) e os seis melhores tempos (q) da preliminar.

Vento:
Bateria 1: +0.5 m/s, Bateria 2: -0.1 m/s, Batera 3: 0.0 m/s, Bateria 4: +1.1 m/s

Eliminatórias
Qualificação: Os três primeiros de cada bateria (Q) e os três melhores tempos (q) das eliminatórias.

Vento:
Bateria 1: -0,1 m/s, Bateria 2: +0,1 m/s, Bateria 3: +0,6 m/s, Bateria 4: +0,2 m/s, Bateria 5: +1,1 m/s, Bateria 6: +0,5 m/s, Bateria 7: -0,3 m/s

Semifinais
Qualificação: Os dois primeiros de cada bateria (Q) e os dois melhores tempos (q) das semifinais.

Vento:
Bateria 1: +0,3 m/s, Bateria 2: +0,1 m/s, Bateria 3: -0,1 m/s

Final
A final ocorreu dia 16 de julho às 19:50.

Vento: -0,1 m/s

Ligações externas

 Site da World Athletics

Campeonato Mundial de Atletismo de 2022

Campeonato Mundial de Atletismo de 2022 - 100 m masculino


Alessandro Del Piero (d. 9 Kasım 1974), İtalyan eski futbolcudur. Efsanesi olduğu Juventus'ta oynadığı 705 maçta 290 gol atıp 178 asist yapma başarısı göstermiştir. 1995 yılından itibaren İtalya millî futbol takımı formasını 91 kez giymiş ve 27 gol atmıştır. Pele'nin açıkladığı "Dünyanın en iyi 100 futbolcusu" listesinde de yer almaktadır. Serie A tarihinin serbest vuruştan en çok gol atan oyuncusu unvanını 2009 yılında eski Interli futbolcu Sinisa Mihailovic'in elinden almıştır.

Kariyeri
 1993-2012 Juventus 700 maç-289 gol (137'si frikikten)
 2012-?    Sydney FC 24 maç-14 gol (11'i frikikten)
9 Kasım 1974 tarihinde Traviso'da doğan Del Piero, ilk resmi sözleşmesini daha 17 yaşındayken Padova kulübü ile imzaladı. 22 Kasım 1992 yılında Padova formasıyla ilk golünü kaydetti. Padova'da 2 sezon kaldı ve bu süre içerisinde toplam 14 kez sahaya çıktı.

Del Piero 1993-94 sezonu başladığında Juventus kulübünün futbolcusu oldu. Juventus'taki ilk sezonunda, 11 maçta 5 gol attı. Sonraki sezon Juventus takımının başına Marcello Lippi getirildi. Marcello Lippi, o zamanlar birçok insan tarafından en iyi futbolculardan biri olarak gösterilen Roberto Baggio' yu takımdan çıkarttı ve ilk 11'de Del Piero'yu oynattı. Sonraki 4 yılda Del Piero Juventus' un vazgeçilmezlerinden biri oldu. Fakat en parlak sezonu sonrası geçirdiği sakatlık yüzünden sadece 8 kez takımının formasını giyebildi. Sonraki 7 sezonda ortalama 27 kez sahaya çıktı. Del Piero, Juventus forması ile sayısız gol kaydetmiştir ve bu gollerin büyük bir bölümünün de frikikten olması, frikiklerinin etkili olduğunun göstergesidir.

Juventus'a geldiği ilk senenin ardından şampiyonlukla tanışan Del Piero, her ne kadar o şampiyonlukta çok fazla pay sahibi olmasa da 1996/97, 1997/98, 2001/02, 2002/03 senelerinde Serie A'yı şampiyon olarak tamamlayan Juventus'ta ki en önemli oyunculardandı.

Juventus forması altında kazandığı diğer başarılar ise;
4 İtalya Süper Kupası: 1995, 1997, 2002, 2003
2 İtalya Kupası: 1994/95 1997/1998
1 UEFA Şampiyonlar Ligi: 1995/1996
2 Avrupa Süper Kupası: 1996,1999
2 Kıtalararası Kupası: 1996,1997
1 Intertoto Kupası: 1999
3 İtalya Gençler Şampiyonluğu 1994,1997,1999
1 Viareggio Turnuvası: 1994
1 UEFA Kupası Finali: 1993

İlk kez 21 yaşında İtalya millî takımının formasını giyen Del Piero, millî takım kariyerinde şu ana kadar 92 kez forma şansı bulmuş ve 27 gol kaydetmiştir.

1998 FIFA Dünya Kupası'nda hedeflediği başarıya ulaşamayan İtalya, gözünü 2000 Avrupa Şampiyonası'na çevirmiştir. Bu kupada finale kadar giden Mavi Beyazlılar, Fransa ile oynadıkları maçın uzatma dakikalarında kupayı Fransa'ya kaptırıp yine bir matem havasına girdiler. Sonrasında sessiz ve başarısız bir biçimde geçirilen 6 yılın sonunda takımın başına Marcello Lippi getirildi. Bu değişiklik ile birlikte İtalya katıldığı 2006 FIFA Dünya Kupasında kimsenin beklemediği bir şekilde finale kadar çıkıp Fransa ile eşleşmiş ve bu sefer kupayı kazanan taraf oldu. İtalya, 24 yıl sonra Dünya Şampiyonu olmuştur. Takımına Del Piero'nun büyük katkısı olmuştur. 2006 FIFA Dünya Kupası'nda Almanya ile oynanan yarı final karşılaşmasında uzatma dakikalarında önemli bir gol kaydetmiştir.

İtalya'da patlak veren şike olayları sonrasında bir alt lige düşürülen Juventus'ta birçok oyuncu kulüpten ayrılmıştır. Fakat Del Piero takıma olan bağlılığını gösterip takımda kalmıştır. Del Piero Juventus ile birlikte alt ligde geçirdiği bir sezonun ardından tekrar Serie A'ya dönme başarısını göstermiştir. Serie B'yi 21 gol ile gol kralı olarak tamamlamıştır. 2007-2008 sezonunda bu kez Serie A'da attığı 21 golle bir yine krallık sevinci yaşamıştır.

Del Piero, 1999 yılından beri birlikte olduğu TV sunucusu Sonia Amuroso ile 2005 yılında evlenmiştir. Çiftin 2007 ve 2009 yıllarında doğmuş iki çocuğu bulunmaktadır. 2011-2012 sezonu sonunda Juventus'tan ayrılarak Avustralya'nın Sidney kulübü ile 2 yıllık sözleşme imzalamıştır.

28 Ağustos 2014'te Delhi Dynamos FC ile 4 aylık sözleşme imzaladı. 2015 yılında aktif futbol hayatını sonlandırdı.

Başarıları
 8 Serie A Şampiyonluğu: 1994/95, 96/97, 97/98, 2001/02, 2002/03, (2004/2005, 2005/2006 : Son iki şampiyonluk 2006 Serie A Skandalı nedeniyle Internazionale'ya verildi.) , 2011/2012
 4 Supercoppa Italiana: 1995, 1997, 2002, 2003
 1 Coppa Italia: 1994/95
 1 UEFA Şampiyonlar Ligi: 1995/96
 3 UEFA Şampiyonlar Ligi Finali: 1996/97, 1997/98, 2002/03
 1 UEFA Süper Kupası: 1996
 1 Kıtalararası Kupası: 1996
 1 UEFA Intertoto Kupası: 1999
 1 İtalya Gençler Şampiyonluğu 1994
 1 Viareggio Turnuvası: 1994
 1 UEFA Kupası Finali: 1995
 2 Avrupa 21 Yaş Altı Futbol Turnuvası: 1992/94, 1994/96
 1 2000 Avrupa Futbol Şampiyonası finali
 1 FIFA Dünya Kupası: 2006

Kişisel ödülleri
 U-21 Avrupa'da yılın futbolcusu
 1996 Kıtalararası Kupa Finali MVP Ödülü
 1998 En başarılı oyuncu ödülü
 1997 UEFA Şampiyonlar Ligi Gol Krallığı
 1998 UEFA Şampiyonlar Ligi Gol Krallığı
 En popüler İtalyan Futbolcu Ödülü
 2000 En İyi Saç, Sakal ve Favori Ödülü
 2002 Avrupa yılın futbolcusu
 2001 İtalya'da en karizmatik golcü ödülü
 UEFA Şampiyonlar Ligi 10. yıl ödüllerinde en iyi forvet oyuncusu
 2006 Juventus ile tüm zamanların en golcü futbolcusu
 2007 Altın Ayak
 2007 Serie B Gol Krallığı
 2008 Serie A Gol Krallığı
 2008 Juventus tarihinin en saygıdeğer futbolcusu.

Dış bağlantılar
 alessandrodelpiero.com
 Del Piero'nun profili ve istatistikleri
 http://www.transfermarkt.com.tr/alessandro-del-piero/profil/spieler/4289/

1974 doğumlular
İtalyan futbolcular
2006 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
İtalya millî futbol takımı futbolcuları
Juventus FC futbolcuları
Serie A futbolcuları
Serie B futbolcuları
Calcio Padova futbolcuları
1996 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
1998 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2000 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2002 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2004 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2008 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
FIFA 100
FIFA Dünya Kupası kazanan futbolcular
Yaşayan insanlar
Forvet futbolcular
İtalya 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
İtalya 18 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
İtalya 17 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
A-League futbolcuları
Hindistan'daki gurbetçi futbolcular
Avustralya'daki gurbetçi futbolcular
İtalyan gurbetçi futbolcular
Hindistan'daki İtalyan gurbetçiler
Sydney FC futbolcuları
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular
Indian Super League futbolcuları
İtalya Cumhuriyeti Liyakat Nişanı şövalyeleri
Odisha FC futbolcuları
İtalya Cumhuriyeti Liyakat Nişanı subayları

Alessandro Del Piero


Le HNLMS Bloys van Treslong (F824) est une frégate ayant appartenu à la marine néerlandaise de 1982 à 2003. À partir de 2003, elle est vendue à la marine grecque qui la renomme HS Nikiforos Fokas (F466). Elle appartient à la classe Kortenaer.

Histoire
Le navire est construit à Schiedam par Wilton-Fijenoord. Il est lancé le 15 novembre 1980 et rentre en service deux ans plus tard. En 1993, il sert à patrouiller dans les eaux des Antilles néerlandaises et est notamment envoyé à Haïti, pour y soutenir la mission des Nations unies. En 1996, il se rend en Norvège avec plusieurs autres bâtiments de la marine hollandaise. Il est finalement décommissionné en 2003 pour être vendu à la marine hellénique. Renommé en l'honneur de l'empereur byzantin Nicéphore II Phocas, il participe à la mission Atalanta en 2009 et 2011, au large de la Somalie.

Bateau de la Marine royale néerlandaise
Bateau de guerre grec
Bateau lancé en 1980
Navire construit aux Pays-Bas

HNLMS Bloys van Treslong (F824)


Ringer fue una serie estadounidense que fue emitida por primera vez el 13 de septiembre de 2011 en la cadena The CW. Está protagonizada por Sarah Michelle Gellar, Kristoffer Polaha, Nestor Carbonell, Mike Colter y Ioan Gruffudd. En Latinoamérica, la serie fue estrenada el 17 de octubre de 2011 por Studio Universal.

El 11 de mayo de 2012 se anunció que The CW no renovaría la serie para una segunda temporada.

Sinopsis
Dos gemelas, Bridget y Siobhan (protagonizadas por Gellar), han estado separadas los últimos seis años y sus vidas se están desmoronando a la vez. Bridget, una adicta en rehabilitación y ex-estríper, está bajo protección policial después de haber presenciado un asesinato. Consigue escapar y pide ayuda a su hermana Siobhan. Cuando parece que las dos se estaban reconciliando Siobhan aparenta un suicidio y aprovechando esta situación, Bridget se hace pasar por su hermana gemela para huir de la policía y de Bodaway, el tipo que la quiere matar por haber presenciado cómo asesinaba a una mujer. Pero Bridget pronto descubre que la aparentemente perfecta vida de su hermana gemela no es tan perfecta como parecía ser, llena de secretos y engaños y después de ser atacada por alguien que quería asesinar a su hermana.

Bridget tomando la identidad de su gemela Siobhan tendrá que ocultar su verdadera identidad a su marido Andrew y su hijastra Juliet, así como a su mejor amiga Gemma Butler y al marido de esta, Henry, con el cual tiene un affair descubriendo a su vez que está embarazada y espera un hijo tras esta relación secreta. Mientras el detective del FBI Víctor Machado intenta descubrir el paradero de Bridget, su padrino en Narcóticos Anónimos, Malcolm, se ve en problemas.

Reparto y personajes

Reparto principal
 Sarah Michelle Gellar como Bridget Kelly y Siobhan Martin, dos hermanas gemelas con muchos problemas.
 Kristoffer Polaha como Henry Butler, el marido de Gemma, el mejor amigo de Andrew y el amante de Siobhan.
 Ioan Gruffudd como Andrew Martin, el marido de Siobhan, padre de Juliet y el mejor amigo de Henry.
 Nestor Carbonell como Víctor Machado, un policía que busca a Bridget para que testifique en contra de Brodaway.
 Mike Colter como Malcom Ward, un ex-drogadicto amigo de Bridget.

Personajes recurrentes
 Tara Summers como Gemma Butler, la mejor amiga de Siobhan y la mujer de Henry.
 Zahn McClarnon como Brodaway Macawi, un asesino que quiere matar a Bridget.
 Zoey Deutch como Juliet Martin, la hijastra de Siobhan y la hija de Andrew.
 Justin Bruening como Tyler, el nuevo amante de Siobhan.
 Jaime Murray como Olivia, la socia de Andrew.
 Billy Miller como Charlie, el nuevo patrocinador de Bridget y el cómplice de Siobhan.
 Jason Dohring como Mr.Carpenter, un profesor de la escuela de Juliet.
 Nicole Anderson como Monica, una amiga de Juliet.
 Gage Golightly como Tessa, una matona de la escuela de Juliet.
 Mädchen Amick como Greer Sheridan, antigua amiga de Siobhan quien conoce a Bridget en un evento de caridad.
 Andrea Roth como Catherine, exesposa de Andrew y madre de Juliet.
 Brody Hutzler como Jason Sheridan, esposo de Greer quien una vez fuera amigo cercano de Siobhan.
 Nikki DeLoach como Shaylene, la bailarina de estriptis de cuyo asesinato Bridget fue testigo.

Producción
Fue anunaciado a principios de 2011 que Sarah Michelle Gellar estelarizaría un piloto para CBS titulado Ringer. Las filmaciones del piloto comenzaron en marzo de 2011 en la ciudad de Nueva York. El piloto fue dirigido por Richard Shepard y escrito por Eric Charmelo y Nicole Snyder. Aunque el piloto fue grabado en Nueva York, Las grabaciones de la serie serían mayormente en Los Ángeles. Gellar además es la productora ejecutiva junto con Peter Traugott y Pam Veasey.

El piloto fue elegido como serie el 13 de mayo de 2011, por la cadena hermana de CBS, The CW. El 17 de mayo de 2011 se anunció que Warner Bros, fungirián como coproductores. Con la revelación de la programción de the CW 2011-12, la serie compartaria horario junto con 90210 y se transmitiría los martes en el horario de 9:00 p. m. Este/8:00 p. m. Centro. La cadena ordenó inicialmente 13 episodios.

La serie fue estrenada el 13 de septiembre de 2011. El 12 de octubre de 2011, la cadena ordenó una temporada completa con 22 episodios.

Reparto
Los anuncios para escoger el elenco se hicieron en enero de 2011. La primera en ser escogida fue Sarah Michelle Gellar, a quien se le envió el script de la serie y también sirve como productora ejecutiva. Gellar interpreta a Bridget, tanto como a su hermana Siobhan Martin. Gellar dijo, "El chiste es que interpretó cinco papeles" — Bridget y Siobhan en el presente, los mismos personajes en flashbacks (del pasado), y "Shivette" (lo cual dice en su silla en el set), Bridget dentro de la serie interpreta a Siobhan.

El próximo actor en ser elegido fue Nestor Carbonell como Víctor Machado, seguido por Ioan Gruffudd y Mike Colter, Gruffudd interpretará a Andrew Martin y Colter a Malcolm Howard. Tara Summers más tarde se une al elenco como Gemma Butler, con Kristoffer Polaha siendo el último actor en ser elegido en marzo de 2011, Polaha interpretará a Henry Butler.

El 19 de julio de 2011 se reportó que Jaime Murray había sido elegida para interpretar a Olivia, socia de Andrew, quien aparecería por primera vez en el segundo episodio y luego como personaje recurrente. El 26 de julio de 2011 se anunció que Zoey Deutch interpretará a Juliet, hijastra de Siobhan e hija de Andrew. Siguiéndole Justin Bruening quien fue anunciado en agosto de 2011 que se uniría al programa como personaje recurrente llamado Tyler, como interés romántico de Siobhan. El 24 de agosto, Billy Miller fue elegido para el rol de Charlie, quien conoce a Bridget en una reunión de NA. Su personaje aparece por primera vez en el quinto episodio.

Jason Dohring fue elegido para interpretar al Sr. Carpenter, un profesor de la escuela de la hijastra de Siobhan, Juliet. Siguiéndole la estrella de Nickelodeon Gage Golightly en el personaje recurrente de Tessa, "una dura adolescente que crea problemas con Juliet (Zoey Deutch) en su nueva escuela en la ciudad". El 3 de septiembre de 2011 la estrella de Disney Nicole Anderson reveló en su Twitter que se uniría a Ringer e interpretará el rol de Monica. Mädchen Amick interpetará a Greer Sheridan, una vieja amiga de Siobhan. El 26 de octubre, se anunció que Andrea Roth fue elegida para interpretar a la exesposa de Andrew y madre de Juliet. Brody Hutzler interpretará al esposo de Greer Sheridan, Jason.

Episodios
La primera temporada fue estrenada el 13 de septiembre de 2011. El 12 de octubre de 2011, la cadena CW ordenó una temporada completa con 22 episodios. En Latinoamérica, la serie fue estrenada el 17 de octubre de 2011 por Studio Universal. Originalmente fue emitida los lunes, siendo trasladada a los domingos a partir del 26 de febrero.

</onlyinclude>

Premios y nominaciones

Promoción
Sarah Michelle Gellar, Ioan Gruffudd y Kristoffer Polaha fueron a los 1st Critics' Choice Television Awards el 20 de junio de 2011 en el Beverly Hills Hotel para apoyar Ringer y recibir el premio de "La más excitante nueva serie".

La serie hizo su debut en el San Diego International Comi-con 2011 con miembros del elenco, Sarah Michelle Gellar, Nestor Carbonell, Ioan Gruffudd y Kristoffer Polaha. La productora ejecutiva Pam Veasey y los coproductores ejecutivos Nicole Snyder y Eric Charmelo también aparecieron. Además, Gellar protaganizó una sesión de fotos para The Hollywood Reporter titulada Comic-Con: 6 mujeres más deseadas de la TV.

Dos póster promocionales fueron revelados el 20 de junio de 2011; uno con Gellar, Carbonell, Gruffudd y Polaha y otro con Gellar solamente, ambos con la frase "La última cruzada doble". Sarah Michelle Gellar, Nestor Carbonell, Ioan Gruffudd, Kristoffer Polaha y Mike Colter asistieron al "The Television Critics Association Summer Tour" para promover Ringer. Durante el mes de agosto varios billboards de Ringer fueron colocados en Los Ángeles, Nueva York y Chicago y dos enormes espejos fueron puestos en Nueva York y Los Ángeles para permitir a los transeúntes crear la ilsuión de estar viendo sus dobles.

El 1 de septiembre de 2011, un nuevo póster promocional fue lanzado, en este se incluyó a todo el elenco. Sarah Michelle Gellar apareció en la portada de  el 2 de septiembre de 2011 de Entertainment Weekly con la frase "El Regreso (Yay!) de Sarah Michelle Gellar. Una de las estrellas más íconicas de la TV de regreso en un nuevo drama, Ringer: 'Es lo que la audiencia quiere verme hacer - es Cruel Intentions conoce a Buffy Cazavampiros'". El 7 de septiembre de 2011, Eric Charmleo, Nicole Snyder, Mike Colter y Nestor Carbonell asistieron al the Paley Fest 2011: Una fiesta para presentar los programas a estrenarse en otoño, seguido de un panel introductorio. El 10 de septiembre de 2011 todo el elenco (excepto Gellar) estuvieron en la fiesta de lanzamiento de la serie para "the CW". El 11 de septiembre de 2011, Sarah Michelle Gellar hizo la portada para The New York VUE, la revista de TV incluida cada domingo en Daily News de Nueva York, con la frase "Regreso al doble. Sarah Michelle Gellar retorna a la TV interpretando a gemelas en Ringer". El 12 de septiembre de 2011 Sarah Michelle Gellar estuvo en Late Night with Jimmy Fallon y en Regis and Kelly para promocionar el piloto. El 26 de septiembre Gellar fue invitada en Chelsea Lately para promocionar la serie y en Rachael Ray al día siguiente. El 13 de octubre Gellar fue invitada al late-night talk show de Conan.

Índices de audiencia
El episodio piloto atrajo 2.84 millones de espectadores, un 1.2 Adultos 18-49 y 1.6 del mercado objetivo del canal, mujeres entre 18-34. Este índice de audiencia alcanzó un récord de tres años de alto índice de audiencia para The CW en el horario de los martes a las 9:00pm. El viernes luego de su debut, The CW transmitió una repetición del piloto la cual atrajo a 1.87 millones televidentes un 0.6 de Adultos entre 18-49 años.

DVR ratings para el segundo episodio incrementaron para televidentes entre 18-49 años con un índice de audiencia de 44%.

Índices de audiencia en los Estados Unidos (por episodio)

Transmisiones internacionales
Sky Living transmitirá la serie en Reino Unido, Louisa Forsith, administradora de adquisiciones en BSkyB dijo sobre la serie, "Asegurar Ringer exclusivamente para Sky Living demuestra aún y nuevamente nuestro compromiso para tener lo mejor en nuestro primetime de series de Estados Unidos". La primera temporada empezó a ser transmitida desde el 29 de septiembre de 2011. En Canadá es transmitida por [Global TV]. El 20 de julio de 2011 se anunció que, Mediaset España compró los derechos de transmisión para España, iniciando su emisión en Telecinco el 14 de abril de 2012. El 25 de agosto de 2011, Television Business International anunció que French Group M6 ha renovado su programación con contenido de CBS, el cual incluye Ringer.
El 15 de abril de 2012 la serie se estrenó en España en la cadena de televisión Telecinco. El 2 de julio de 2012 la serie se estrenó en República Dominicana en la cadena de televisión Color Visión. En noviembre de 2012 se estrenó en Cuba, por Multivisión.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial
 Sitio oficial (Latinoamérica).

Series de televisión ambientadas en Nueva York
Series de televisión de Estados Unidos de los años 2010
Series de televisión de The CW
Series de televisión rodadas en Nueva York
Series de televisión canceladas

Ringer


Bashir Salah Bashir  (1946, Traghan, districtul Murzuk Libia), este un înalt funcționar public și diplomat libian.

Cariera
Fiul unei asistente medicale, el provine din tribul arab Beni Miskine. A studia la aceeași școală cu Muammar Gaddafi, cu 4 ani mai în vârstă decât el. Profesor de biologie si de matematica la liceul din Murzuk, el este un membru al opoziției la monarhia lui  I . După lovitura de stat din 1969,  Consiliul Revoluției are nevoie de noi elite. Bashir Salah se alătură apoi Uniunii Socialiste Arabe și urcă rapid: în 1974, a fost ales guvernator al regiunii sale Murzak, care îi permite să se cunoască cu Gaddafi și în 1976, el a fost numit ambasador în Republica Centrafricană, unde a învățat limba franceză. Devine interlocutorul privilegiat în Africa Occidentală și în Franța, cu care încearcă și reușește o apropiere și acționează ca intermediar în timpul crizei dintre cele două țări, în special în Ciad, în timpul luării ca ostatici a ofițerului de informații Pierre Galopin și a Françoisei Claustre. A fost, ulteriorl, ambasador în Tanzania și apoi în Algeria. În 1986, el a devenit guvernator al provinciei Fezzan , și apoi secretar pentru relații externe al Congresului. Este considerat unul dintre cei mai puternici oameni ai regimului.

În 1994, el a revenit la Ministerul Afacerilor Externe, în calitate de șef de protocol. În 1998, Muammar Gaddafi l-a ales ca director al său de cabinet. Potrivit jurnalistului François Sudan, el a reușit să "facă logice și raționale discursurile și deciziile  cele mai neverosimile" ale șefului statului. Din această poziție strategică, el conduce, de asemenea, comunicarea libiană cu partide și mass-media străine, în special în Africa. În acest deceniu, în care Libia este supusă unei blocade aeriene din cauza rolului său în atentatul de la , Bashir Salah se va întâlni cu șefii de stat străini la granița tunisiană, unde aterizau și, în timpul călătoriei până la Gaddafi încheia relații de prietenie aceștia, asigurându-și o vastă rețea internațională. Acest lucru l-a ajutat în special pentru a apăra proiectul urmărit de Gaddafi 1998 de a crea Statele Unite ale Africii, Bashir Salah, devenind pivotul creării Uniunii Africane în anul 2000, care a înlocuit ineficienta Organizație a Unității Africane. În urma deselor deplasări diplomatice, el este numit în străinătate " Negrul lui Gaddafi ".

Participă la reconcilierea Libiei cu Occidentul de la începutul anilor 2000  (scrie un mesaj de susținere lui George W. Bush în "[războiul împotriva terorismului]]", după atacurile de la 11 septembrie 2001 și apoi este trimis de către Gaddafi pentru a se întâlni cu Silvio Berlusconi și José María Aznar pentru a-i solicita să pledeze cazul Libiei în Statele Unite). Asta i-a adus dușmănii și invidii în rândul ierarhilor regimului, dar, în cele din urmă, Libia adoptă un plan de demontare a armelor de distrugere în masă și au fost refăcute relațiile diplomatice cu Statele Unite ale Americii în 2009.

Între 2006 și 2009, prezidează " Libyan African Investment Portfolio", un fond de investiții de 8 miliarde de dolari, ceea ce îi dă o anvergură internațională, dar și critici, mai ales Saïf al-Islam Kadhafi și a Primului  ministru Baghdadi Mahmoudi (este acuzat că este "omul francezilor" în dauna intereselor Libiei, ceea ce îl face să părăsească această funcție. Se retrage la ferma sa situată la 40 km de Tripoli.

La 24 noiembrie 2021, Înalta Comisie Electorală Libiană (HNEC) a invalidat candidatura prezidențială a lui Bashir Saleh.

Războiul civil libian în 2011
Fidel lui Mouammar Kadhafi în timpul războiului civil, întreprinde numeroase demersuri diplomatice pentru a găsi susținere din partea țărilor vecine. După căderea capitalei Tripoli, are domiciliu foțat și vede moartea lui Gaddafi la televizor.
Este exfiltrat în secret de Direcția Centrală de Informații Interne franceză și ajunge la Paris.
Când vede că prietenul său, președintele Nicolas Sarkozy, pierde alegerile, se refugiază mai întâi în Senegal, apoi în Africa de Sud, la prietenul și mentorul său, președintele Jacob Zuma.

Începând cu 2013, se află în Africa de Sud cu o parte din familie. În primăvara aceluiași an, guvernul libian emite un mandat internațional de arestare pe numele lui Bashir Saleh, acuzaându-l de deturnare de fonduri. Interpolul difuzează acest mandat.
În 2017 el își manifestează intenția de a juca pe viitor un rol politic în Libia. Dorința sa de a sluji din nou în politică este confirmată de interviurile pe care le acordă publicațiilor Le Monde și  la sfârșitul lui septembrie 2017.
Bashir Saleh susține, într-un interviu la canalul TV France 24 în 12 septembrie 2017, că vrea să îi reconcilieze pe libieni și nu respinge ideea de a candida la funcția de președinte.

Note

Nașteri în 1946
Politicieni libieni

Bashir Saleh


The Bridge of San Luis Rey is American author Thornton Wilder's second novel. It was first published in 1927 to worldwide acclaim. The novel won the Pulitzer Prize in 1928, and was the best-selling work of fiction that year.

Premise
The Bridge of San Luis Rey tells the story of several interrelated people who die in the collapse of an Inca rope bridge in Peru, and the events that lead up to their being on the bridge. A friar who witnesses the accident then goes about inquiring into the lives of the victims, seeking some sort of cosmic answer to the question of why each had to die.

Plot

Part One: Perhaps an Accident
The first few pages of the first chapter explain the book's basic premise: the story centers on a fictional event that happened in Peru on the road between Lima and Cuzco, at noon on Friday, July 20, 1714. A rope bridge woven by the Inca a century earlier collapsed at that particular moment, while five people were crossing it, sending them falling from a great height to their deaths in the river below. The collapse was witnessed by Brother Juniper, a Franciscan friar who was on his way to cross the bridge himself. A deeply pious man who seeks to provide some sort of empirical evidence that might prove to the world God's Divine Providence, he sets out to interview everyone he can find who knew the five victims. Over the course of six years, he compiles a huge book of all of the evidence he gathers to show that the beginning and end of a person is all part of God's plan for that person. Part One foretells the burning of the book that occurs at the end of the novel, but it also says that one copy of Brother Juniper's book survives and is at the library of the University of San Marco, where it now sits neglected.

Part Two: the Marquesa de Montemayor; Pepita
Part Two focuses on one of the victims of the collapse: Doña María, the Marquesa de Montemayor. The daughter of a wealthy cloth merchant, the Marquesa was an ugly child who eventually entered into an arranged marriage and bore a daughter, Clara, whom she loved dearly. Clara was indifferent to her mother, though, and became engaged to a Spanish man and moved across the ocean to Spain where she married. Doña María visits her daughter in Spain, but when they cannot get along, she returns to Lima. The only way that they can communicate comfortably is by letter, and Doña María pours her heart into her writing, which becomes so polished that her letters will be read in schools in the centuries after her lifetime.

Doña María takes as her companion Pepita, a girl raised at the Convent of Santa María Rosa de las Rosas. When she learns that her daughter is pregnant in Spain, Doña María decides to make a pilgrimage to the shrine of Santa María de Cluxambuqua to pray that the baby will be healthy and loved. Pepita goes along as company and to supervise the staff. When Doña María is out at the shrine, Pepita stays at the inn and writes a letter to her patron, the Abbess María del Pilar, complaining about her misery and loneliness. Doña María sees the letter on the table when she gets back and reads it. Later, she asks Pepita about the letter, and Pepita says she tore it up because the letter was not brave. Doña María has new insight into the ways in which her own life and love for her daughter have lacked bravery. She writes her "first letter" (actually Letter LVI) of courageous love to her daughter, but two days later, returning to Lima, she and Pepita are on the bridge of San Luis Rey when it collapses.

Part Three: Esteban
Esteban and Manuel are twins who were left at the Convent of Santa María Rosa de las Rosas as infants. The Abbess of the convent, Madre María del Pilar, developed a fondness for them as they grew up. When they became older, they decided to be scribes. They are so close that they have developed a secret language that only they understand. Their closeness becomes strained when Manuel falls in love with Camila Perichole, a famous actress.

Perichole flirts with Manuel and swears him to secrecy when she retains him to write letters to her lover, the Viceroy. Esteban has no idea of their relationship until she turns up at the twins' room one night in a hurry and has Manuel write to a matador with whom she is having an affair. Esteban encourages his brother to follow her, but instead Manuel swears that he will never see her again. Later, Manuel cuts his knee on a piece of metal and it becomes infected. The surgeon instructs Esteban to put cold compresses on the injury: the compresses are so painful that Manuel curses Esteban, though he later remembers nothing of his curses. Esteban offers to send for the Perichole, but Manuel refuses. Soon after, Manuel dies.

When the Abbess comes to prepare the body, she asks Esteban his name, and he says he is Manuel. Gossip about his ensuing strange behavior spreads all over town. He goes to the theater but runs away before the Perichole can talk to him; the Abbess also tries to talk to him, but he runs away, so she sends for Captain Alvarado.

Captain Alvarado, a well-known sailor and explorer, goes to see Esteban in Cuzco and hires him to sail the world with him, far from Peru. Esteban agrees, then refuses, then acquiesces if he can get all his pay in advance to buy a present for the Abbess before he departs. That night Esteban attempts suicide but is saved by Captain Alvarado. The Captain offers to take him back to Lima to buy the present, and at the ravine spanned by the bridge of San Luis Rey, the Captain goes down to a boat that is ferrying some materials across the water. Esteban goes to the bridge and is on it when it collapses.

Part Four: Uncle Pio; Don Jaime
Uncle Pio acts as Camila Perichole's valet, and, in addition, "her singing-master, her coiffeur, her masseur, her reader, her errand-boy, her banker; rumor added: her father." He was born the bastard son of a Madrid aristocrat and later traveled the world engaged in a wide variety of dubious, though legal, businesses, most related to being a go-between or agent of the powerful, including (briefly) conducting interrogations for the Inquisition. His life "became too complicated" and he fled to Peru. He came to realize that he had just three interests in the world: independence; the constant presence of beautiful women; and the masterpieces of Spanish literature, particularly those of the theater.

He finds work as the confidential agent of the Viceroy of Peru. One day, he discovers a twelve-year-old café singer, Micaela Villegas, and takes her under his protection. Over the course of years, as they travel from tavern to tavern throughout Latin America, she grows into a beautiful and talented young woman. Uncle Pio instructs her in the etiquette of high society and goads her to greatness by expressing perpetual disappointment with her performances. She develops into Camila Perichole, the most honored actress in Lima.

After many years of success, the Perichole becomes bored with the stage. The elderly Viceroy, Don Andrés, takes her as his mistress; she and Uncle Pio and the Archbishop of Peru and, eventually, Captain Alvarado meet frequently at midnight for dinner at the Viceroy's mansion. Through it all, Uncle Pio remains faithfully devoted to her, but as Camila ages and bears three children by the Viceroy she focuses on becoming a lady rather than an actress. She avoids Uncle Pio, and when he talks to her she tells him to not use her stage name.

When a smallpox epidemic sweeps through Lima, Camila is disfigured by it. She takes her young son Don Jaime, who suffers from convulsions, to the country.  Uncle Pio sees her one night trying hopelessly to cover her pockmarked face with powder; ashamed, she refuses to ever see him again. He begs her to allow him to take her son to Lima and teach the boy as he taught her. Despairing at the turn her life has taken, she reluctantly agrees. Uncle Pio and Jaime leave the next morning, and are the fourth and fifth people on the bridge of San Luis Rey when it collapses.

Part Five: Perhaps an Intention
Brother Juniper labors for six years on his book about the bridge collapse, talking to everyone he can find who knew the victims, trying various mathematical formulas to measure spiritual traits, with no results beyond conventionally pious generalizations. He compiles his huge book of interviews with complete faith in God's goodness and justice, but a council pronounces his work heretical, and the book and Brother Juniper are publicly burned for their heresy.

The story then shifts back in time to the day of a funeral service for those who died in the bridge collapse. The Archbishop, the Viceroy, and Captain Alvarado are at the ceremony. At the Convent of Santa María Rosa de las Rosas, the Abbess feels, having lost Pepita and the twin brothers, that her work to help the poor and infirm will die with her. A year after the accident, Camila Perichole seeks out the Abbess to ask how she can go on, having lost her son and Uncle Pio. Camila gains comfort and insight from the Abbess and, it is later revealed, becomes a helper at the Convent. Later, Doña Clara arrives from Spain, also seeking out the Abbess to speak with her about her mother, the Marquesa de Montemayor. She is greatly moved by the work of the Abbess in caring for the deaf, the insane, and the dying. The novel ends with the Abbess' observation: "There is a land of the living and a land of the dead and the bridge is love, the only survival, the only meaning."

Themes and sources
Thornton Wilder said that the book poses the question: "Is there a direction and meaning in lives beyond the individual's own will?" Describing the sources of his novel, Wilder explained that the plot was inspired in its external action by a one-act play [Le Carrosse du Saint-Sacrement] by [the French playwright] Prosper Mérimée, which takes place in Latin America and one of whose characters is a courtesan. However, the central idea of the work, the justification for a number of human lives that comes up as a result of the sudden collapse of a bridge, stems from friendly arguments with my father, a strict Calvinist. Strict Puritans imagine God all too easily as a petty schoolmaster who minutely weights guilt against merit, and they overlook God's 'Caritas' which is more all-encompassing and powerful. God's love has to transcend his just retribution. But in my novel I have left this question unanswered. As I said earlier, we can only pose the question correctly and clearly, and have faith one will ask the question in the right way.

When asked if his characters were historical or imagined, Wilder replied, "The Perichole and the Viceroy are real people, under the names they had in history [a street singer named Micaela Villegas and her lover Manuel de Amat y Junyent, who was Viceroy of Peru at the time]. Most of the events were invented by me, including the fall of the bridge." He based the Marquesa's habit of writing letters to her daughter on his knowledge of the great French letter-writer Madame de Sévigné.

The bridge itself (in both Wilder's story and Mérimée's play) is based on the great Inca road suspension bridge across the Apurímac River, erected around 1350, still in use in 1864, and dilapidated but still hanging in 1890. When asked by the explorer Victor Wolfgang von Hagen whether he had ever seen a reproduction of E. G. Squier's woodcut illustration of the bridge as it was in 1864, Wilder replied: "It is best, von Hagen, that I make no comment or point of it." In fact, in a letter to Yale professor Chauncey Tinker, Wilder wrote that he had invented the bridge altogether. The name of the bridge is drawn from the Mission San Luis Rey de Francia in San Diego County, California.

Recognition and influence
The Bridge of San Luis Rey won the 1928 Pulitzer Prize for the Novel, and remains widely acclaimed as Wilder's most famous novel. In 1998, the book was rated number 37 by the editorial board of the American Modern Library on the list of the 100 best 20th-century novels. Time magazine included the novel in its TIME 100 Best English-language Novels from 1923 to 2005.

Influences
 The Bridge of San Luis Rey is mentioned in Elizabeth Goudge's war-time novel The Castle on the Hill (1942, Chapter I, Part II), where a major character explains that, "... in this case death came to those five just at the most fitting moment of their lives, and that this so-called tragedy, as it affected the lives of others, brought alterations in the pattern [of life] that spelled in the long run only blessing and peace": this character, an elderly historian, is attempting to offer consolation to a woman he has just met whose life has been full of personal tragedy and war-time disaster).
 The Bridge of San Luis Rey was cited by American writer John Hersey as a direct inspiration for his nonfiction work Hiroshima (1946).
 Qui non riposano, a 1945 novel by Indro Montanelli, takes inspiration from the novel.
 David Mitchell's novels Ghostwritten and Cloud Atlas echo the story in many ways, most explicitly through the character Luisa Rey.
 Ayn Rand references the theme in Atlas Shrugged, her epic of a fictional USA's decline into an impoverished kleptocracy. In the aftermath of a disastrous collision in a railroad tunnel, she highlights train passengers who, in one way or another, promoted the moral climate that made the accident likely.
 The book is mentioned in passing by a character in The Dark Tower III: The Waste Lands, the third book in Stephen King's Dark Tower series.
 The book is referred to in the novel Numero Zero (2015), by Umberto Eco.
 The story is quoted on the cover of Sea Power's 2003 album The Decline of British Sea Power.
 The novel is mentioned in passing by a character in Joe Hill's 2016 novel The Fireman.
 The Australian television series Glitch references the novel and quotes the passage "There is a land of the living and a land of the dead and the bridge is love, the only survival, the only meaning."

Inspirational
 The book was quoted by British Prime Minister Tony Blair during the memorial service for victims of the September 11 attacks in 2001.
 The book was cited during the 2007 Minneapolis bridge collapse by Brian Williams of NBC News as well as Charlie Gibson of ABC News.

Adaptations
Film
Three U.S. theatrical films and a television adaptation (1958) have been based on the novel:
 The Bridge of San Luis Rey (1929)
 The Bridge of San Luis Rey (1944)
 The Bridge of San Luis Rey (1958)
 The Bridge of San Luis Rey (2004)

Theater
A play for puppets and actors was based on the novel, adapted by Greg Carter and directed by Sheila Daniels:
 The Bridge of San Luis Rey (2006)

A play adapted by Cynthia Meier has been performed in Arizona and Connecticut.

Opera
An opera by German composer Hermann Reutter was based on the novel:
 Die Brücke von San Luis Rey: Szenen nach der Novelle von Thornton Wilder (1954)

Illustrated and Abridged
An illustrated and abridged homage to this timeless classic, making it appealing to a new generation of readers, adapted by Orchestrate Books:
 The Bridge of San Luis Rey (2023)

See also

 List of bridge disasters

References

External links

 The Bridge of San Luis Rey Plot Summary and Critical Analysis; by The Thornton Wilder Society
 The Bridge of San Luis Rey Teaching and Reading Educational Materials; by The Thornton Wilder Society
 Photos of the first edition of The Bridge of San Luis Rey

1927 American novels
American novellas
American novels adapted into films
Bridges in fiction
Novels set in Lima
Novels set in Peru
Novels set in the 1710s
Pulitzer Prize for the Novel-winning works
Boni & Liveright books

The Bridge of San Luis Rey


El Drentsche Patrijshond es un perro de caza versátil y poco común de tipo Spaniel, originario de la provincia holandesa de Drenthe.  Se le conoce popularmente con el nombre de "Drent", existiendo alrededor de 5.000 ejemplares en el mundo.

El Drentsche Patrijshond se asemeja con perros de tipo spaniel y setter. Excelente perro de muestra y cobrador, se usa con frecuencia para cazar aves, adaptándose igual de bien al campo que a terrenos pantanosos.

Véase también
Münsterländer pequeño
 Schapendoes, otra raza originaria de Drenthe

Referencias

Enlaces externos

 Club norteamericano
 Club holandés
 Club belga
 Club danés
 Club escandinavo

Spaniels de Muestra
Razas de perro de Holanda
Razas caninas poco frecuentes
Perros de caza
Cultura de la provincia de Drenthe

Perdiguero de Drente


Hans Zollner (isusovac)
Hans Zollner (hokejaš na ledu)
Hans Leopold Zollner, pedagog i pisac

Hans Zollner