Fenrich (Fendrich, Fenrick) je velikaška obitelj njemačkog podrijetla utemeljena koncem 17. stoljeća kao ogranak roda von Chrone (Grone) iz Donje Saske.

Povijest obitelji
Utemeljitelj obitelji bio je Achatius Eduard Fenrich von Chrone, koji je služio kao zastavnik (njem. Fenrich) na dvoru Brunswick-Lüneburg. Crkveni zapisi iz Göttingena navode da je Achatius svoju titulu počeo upotrebljavati kao obiteljski nadimak, a već sljedeća generacija obitelji upisana je u crkvene knjige pod prezimenom Fenrich.

Njegov unuk, Johann Leopold, rođen 1773. u Göttingenu, oženio je Eleonoru vom Hofe, kći Friedricha Leopolda vom Hofe, plemića iz Lüdenscheida. S njom je dobio četiri kćeri i tri sina: Friedricha (1844.), Karla Augusta (1846.) te Wilhelma (1849.). Od ove obiteljske grane potekli su Fenrichi iz Gdanjska (njem. Danzig) koji su nosili nasljednu titulu Erbschulzen.

Mlađi unuk Achatiusa Eduarda, Johann Heinrich, rođen 1774. oženio je Johannu Katharinu Elisabethu Heinemann zu Hildesheim i s njom dobio pet kćeri i dva sina, Michaela (1800.) i Heinricha Konrada Melchiora (1813.). Od ove obiteljske grane potekle su obitelji Fenrich zu Bingen, Fenrich zu Kirrlach i Fenrich von Gjurgjenovac. Michael je imao tri sina, Johanna (1819.-1887.), Josepha (1821.-?) i Georga Antona (1826.-1897.).Prvi podaci o doseljenju obitelji u pruski kotar Meseritz potječu iz Popisa vlasnika zemlje Kraljevine Pruske iz 1793. – 1794. godine i crkvenih dokumenata katoličke župe Neudorf. Obitelj je posjedovala imanje (Der Fenrich-Hof) u Schillen-Meseritzu, koje je bilo važno mjesto zaposlenja Mezeričana. Zbog toga je Johann Leopold Fenrich 1798. bio potvrđen za upravitelja vlastelinstva Meseritz (Schulz zu Meseritz), a zatim mu 1801. kralj Fridrik Vilim III. podjeljuje i nasljedno pravo na titulu (Erbschulze ili Erbschultheiß).

Članovi obitelji zadržali su to pravo do uspostave Weimarske Republike 1919. kada su nasljedne titule službeno ukinute. Dio je obitelji trajno preselio u Slobodni Grad Danzig u nadi da će sačuvati svoje povlastice, a dio je obitelji iselio u Ameriku.

Prisutnost u Slavoniji
Razlog za dolazak Fenrichovih u Slavoniju bila je tada bukteća industrijalizacija i pomama za eksploatacijom slavonskoga hrasta – poslovna prilika koja je u Slavoniju privukla monoge strance onoga vremena (Pfeiffer, Rosenberg, Gutmann, Leimdörfer, Jäger), a koja se sastojala od zakupljivanja šume u vlasništvu lokalne vlastele, Pejačevića i Normann-Ehrenfellsa, a zatim ili obradom ili daljnjim trgovanjem hrastovom građom. Ne postoje dokazi da su Fenrichovi u početku zaista bili fizički prisutni u Slavoniji u Đurđenovcu; tek 1890-ih se pojavljuju prvi rođeni pod tim prezimenom u tadašnjem naselju Sušine-Đurđenovac, što je siguran znak da se u međuvremenu dio obitelji nastanio u Đurđenovac. Jedan od prvih članova obitelji za kojega znamo da je boravio u Đurđenovcu (premda je rođen u Mađarskoj, u Hosszúperesztegu) bio je Josef Fenrich de Gjurgjenovac (1891. – 1970.), sin Johanna Petera i Marije (rođ. Békeffy).

Usprkos prisustvu na hrvatskom tlu, obitelj se ne može smatrati hrvatskim plemstvom jer im status nikada nije bio potvrđen od strane Hrvatskoga sabora, premda je prusko plemstvo potvrđeno grbovnicom iz 1913. po hrvatsko-ugarskom kralju Franji Josipu I.

Poznati članovi
 Heinz Fenrich, njemački političar iz redova Kršćanske demokratske unije (CDU), od 1998. do 2013. gradonačelnik Karslruhea, nositelj odličja Velikog križa Njemačke
 Anton Fenrich (1868.-1949.), njemački državnik, mislioc i pisac iz vremena Weimerske Republike
 Andrew Fenrich (1914.-1992.), američki političar (Demokratska stranka), zastupnik u Pennsylvanijskom parlamentu
 Mary Fenrich-Hulman (1905.-1998.), filantropkinja i poduzetnica (Indianapolis Motor Speedway)

Zanimljivosti
Crvena vila (kuća Fenrich-Kremer), u Đurđenovcu, izgrađena 1883., jedan je od najranijih primjera njemačkog ekspresionizma na području Hrvatske.

Vanjske poveznice
 Obiteljsko stablo Fenrich-Chrone (wikitree.com)
 Geneanet Coats of Arms, blazoni i prikazi grbova (geneanet.org)
 Obitelj Ferich (familypedia.com)
 Wikizvor - H. Ostrognay: "Historia originis gentium patriciarum Fenrich et Michalovicz et Rosenberg", Pars prima (latinski)

Izvori

__BEZSADRŽAJA__

Prezimena
Njemačko plemstvo

Fenrich


GameCube; Nintendo tarafından 2001 yılında Japonya ve Kuzey Amerika'da, 2002'de Avrupa ve Avustralya'da yayınlanan bir ev tipi video oyun konsoludur. Altıncı nesil konsol Nintendo 64'ün ardılıdır, Sony PlayStation 2 ve Microsoft Xbox ile rekabet etmiştir.

Teknik özellikleri
 MPU ("Microprocessor Unit")* : Custom IBM Power PC "Gekko"
 Üretim yöntemi : 0.18 mikron IBM bakır tel teknolojisi
 Saat frekansı : 485 MHz
 CPU kapasitesi : 1125 Dmips (Dhrystone 2.1)
 Internal data precision : 32-bit Integer & 64-bit floating-point
 External bus : 1.3GB/second peak bandwidth (32-bit address space, 64-bit data bus 162 MHz clock)
 Internal cache L1: instruction 32KB, data 32KB (8 way) L2: 256KB (2 way)
 System LSI : Custom ATI/Nintendo "Flipper"
 Embedded frame buffer : Approx. 2MB sustainable latency : 6.2ns (1T-SRAM)
 Embedded texture cache : Approx. 1MB sustainable latency : 6.2ns (1T-SRAM)
 Texture read bandwidth : 10.4GB/second (Peak)
 Main memory bandwidth : 2.6GB/second (Peak)
 Pixel derinliği : 24-bit renk, 24-bit Z buffer
 Imaj işleme fonksiyonları : Fog, subpixel anti-aliasing, 8 donanım ışığı, alpha blending, virtual texture design, multi-texturing, bump mapping, environment mapping, MIP mapping, bilinear filtering, trilinear filtering, anisotropic filtering, real-time hardware texture decompression (S3TC), real-time decompression of display list, HW 3-line deflickering filter.

Fiziksel özellikleri
 Ses İşlemcisi : custom Macronix 16-bit DSP
 Instruction Memory : 8KB RAM + 8KB ROM
 Data Memory : 8KB RAM + 4KB ROM
 Saat Frekansı : 81 MHz
 Perfonmans : 64 simultaneous channels, ADPCM encoding
 Sampling Frequency : 48KHz
 System Floating-point Aritmetik kapasitesi : 10.5 GFLOPS (en tepe noktası) (MPU, Geometry Engine, HW Lighting Total)
 Gerçek zamanlı poligon : 6 - 12 milyon polygons/saniye (en tepe noktası)
 Sistem Hafızası : 40MB
 Ana Hafıza : 24 MB MoSys 1T-SRAM, Approximately 10ns Sustainable Latency
 A-Memory : 16MB (81 MHz DRAM)
 Disk Sürücü : CAV (Constant Angular Velocity) System
 Ortalama Erişim Zamanı : 128ms
 Data Transfer Hızı : 16Mbps'ten 25Mbps'ye kadar
 Medya : 3 inç NINTENDO GAMECUBE Disc Matsushita Optical Disc Teknolojisi ile üretilmiştir, yaklaşık 1,5 GB kapasiteye sahip.
 Input/Output : Controller Port x4, Memory Card Slot x2, Analog AV Output x1, High-Speed Serial Port x1, High-speed Parallel Port x1
 In select models - Digital AV Output x1, High-Speed Serial Port x2
 Güç Kaynağı : AC Adapter DC12V x 3.25A
 Ana Birim Boyutları : 10.9 cm (Yükseklik) x 15 cm (Genişlik) x 16 cm (Derinlik)

Dış bağlantılar
 GameCube Videolu İncelemesi

Ev video oyun konsolları

GameCube


Silvia Federici (; ) este o savantă și profesoară americană de origine italiană, activistă a curentului marxist de feminism  radical. Deține titlul de profesor emerit la , unde a fost profesoară de științe sociale. A lucrat ca profesoară în Nigeria timp de mai mulți ani și este, de asemenea, co-fondatoare a  și membră a Midnight Notes Collective.

Biografie
Federici a crescut în Italia și a plecat în SUA în 1967 pentru a face doctoratul în filozofie la . A predat în Nigeria la  și a fost asistent de profesor, iar mai apoi Profesor de Filosofie Politică și Studii Internaționale la New College of Hostra University.

Este co-fondatoarea Colectivului Feminist Internațional și organizatoare a campaniei "" (din engleză "Salarii pentru casnici/casnice"). În 1973, a pus umărul la formarea mai multor grupuri în SUA asociate acestei campanii. În 1975 a publicat cartea Wages Against Housework (din engleză "Salarii împotriva casnicilor/casnicelor"), foarte des asociată cu mișcarea începută de ea.

A mai participat și la fondarea  (Commitee for Academic Freedom in Africa – CAFA). În 1995, a fost co-fondatoarea proiectului destinat luptei împotriva pedepsei cu moartea "Radical Philosophy Association" (RPA).

Contribuții științifice
Cea mai cunoscută lucrare a Silviei Federici, Caliban and the Witch: Women, the Body and Primitive Accumulation, extinde un studiu al , care investighează motivele pentru vânătoarea de vrăjitoare de la începutul perioadei moderne, Federici contribuind cu o . În lucrare, ea pune la îndoială afirmația lui Karl Marx precum că  este un precursor necesar al capitalismului. În schimb, ea postulează că acumularea primitivă este o caracteristică fundamentală a capitalismului în sine: capitalismul, pentru a se perpetua, necesită o infuzie constantă de capital expropriat.

Federici leagă această expropriere de lucrul neplătit al femeilor, pe care ea îl vede, istoric vorbind, ca o condiție a dezvoltării economiei capitaliste bazată pe munca salariată. Ea mai descrie și lupta istorică pentru  și . În loc de învingerea feudalismului, Federici interpretează ascensiunea capitalismului ca o reacție împotriva creșterii valului de comunalism și îndreptată spre păstrarea contractului social elementar. Astfel de fenomene ca violul și prostituția, precum și procesele de erezie și vânătoare de vrăjitoare, arderea pe rug și tortura, Federici le vede ca fiind la baza subjugării femeilor.

Cărți
(1975) Wages Against Housework. Bristol: Power of Women Collective & Falling Wall Press.
(1984, cu Leopoldina Fortunati) Il Grande Calibano: Storia del corpo social ribelle nella prima fase del capitale. Milan: Franco Angeli
(2004) "Il Femminismo e il Movimento contro la guerra USA", în DeriveApprodi nr. 24
(2004) Caliban and the Witch: Women, the Body and Primitive Accumulation. Brooklyn, NY: Autonomedia.
(2012) Revolution at Point Zero: Housework, Reproduction, and Feminist Struggle, Brooklyn/Oakland: Common Notions/PM Press
(2018) Re-enchanting the World: Feminism and the Politics of the Commons . Oakland, CA: Kairos/PM Press
(2018) Witches, Witch-Hunting, and Women . Oakland, CA: PM Press

Note

Legături externe
 Profil la Generation Online
 Profil la LibCom
 Midnight Notes Collective
 Lucrări de Silvia Federici - Arhivele Pembroke Center, Universitatea Brown

Nașteri în 1942
Feministe americane
Feministe italiene
Istorici americani
Istorici italieni
Americani de origine italiană
Absolvenți ai University at Buffalo
Oameni în viață

Silvia Federici


L'alphabet de Knowles, appelé en anglais  ou , est un alphabet phonétique, composé de lettres latines et de lettres additionnelles, conçu pour la transcription des langues en Inde et des langues au Pakistan. Il emprunte la majorité de ses lettres additionnelles à l'alphabet phonotypique d'Isaac Pitman dont une grande partie est aussi partagée par l'alphabet phonétique international. Cet alphabet a été proposé en 1910 par le père Joshua Knowles et a brièvement été utilisé au début du , notamment dans une traduction de l'évangile selon Marc en malayalam.

Bibliographie

Voir aussi

 Alphabet phonotypique
 Alphabet phonétique international

Alphabet phonétique

Alphabet de Knowles


An Costularia melicoides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jean Louis Marie Poiret, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Baron Clarke. An Costularia melicoides in nahilalakip ha genus nga Costularia, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Costularia

Costularia melicoides


වෙප්වවෙට් හෝ යුප්යුවට්(Upuaut),වෙප්-වවෙට්(Wep-wawet),වෙපවෙට් (Wepawet) හෝ ඔපොහොයිස් (Ophois) යන නාමයන්ගෙන් හදුන්වන්නේ මෙම දෙවියන් නමදින ලද්දේ ලයිකොපොලිස්(ග්‍රීක සහ රෝමානු නාමය) ලෙස හැඳින්වෙන නූතන අස්යුට් නම් නගරයේය.ලයිකොපොලිස් යන නාමයේ තේරුම වන්නේ වෘකයන්ගේ නගරය යන්නයි. මොහු සූර්ය යාත්‍රාවට අදාල දෙවියෙකි.

සුදු වෘක හිසක් ඇති මේ දෙවියන් ඇනුබිස් දෙවියන්ගේ නිවුන් සහෝදරයෙක් වේ...

●මෙය කතෘ විසින් සම්පාදිත ලිපියකි.

වෙප්වවෙට්


Deta Hedman (nascida em 14 de novembro de 1959, na Jamaica) é uma jogadora de dardos inglesa que joga nos eventos da World Darts Federation (WDF).

Biografia
Deta Hedman nasceu na Jamaica, Federação das Índias Ocidentais, em 1959. Seus pais emigraram para o Reino Unido no início dos anos 1960, deixando Deta e seus irmãos sob os cuidados de parentes na Jamaica. Ela passou a infância com sua tia em Castleton, na Jamaica, em um barraco sem água encanada ou eletricidade, indo para a escola de segunda a quinta e trabalhando na fazenda às sextas. Seus pais acabaram se estabelecendo em Witham, Essex, na Inglaterra, e, com o tempo, trouxeram seus filhos para o Reino Unido, com Deta Hedman se juntando a eles em janeiro de 1973. Ela começou a jogar dardos com seu irmão mais velho, depois de ser babá dele, e depois no pub local em Witham e em Essex. Quando ela tinha 25 anos, ela se juntou a uma super liga. Ela foi selecionada para jogar pelo condado e, em 1987, começou a jogar nos eventos da British Darts Organization.

Carreira
Deta Hedman chegou à final do Masters Mundial Feminino pela primeira vez em 1990, perdendo para Rhian Speed. Ela derrotou a atual campeã, Mandy Solomons, para vencer o Women's World Masters, em 1994. Quando ela se aposentou dos dardos, em 1997, devido a compromissos de trabalho, ela era a número 1 do mundo feminino desde 1994.

Hedman voltou aos dardos em 2002 com a Professional Darts Corporation . Ela se classificou para o UK Open em 2004, e mais famosa em 2005, quando derrotou Aaron Turner e Norman Fletcher antes de perder para Wayne Atwood nas oitavas de final. Sua vitória sobre Turner foi a primeira vez que uma jogadora de dardos derrotou um jogador masculino em um campeonato televisionado.

Devido a compromissos de trabalho, Deta Hedman se aposentou novamente em 2007, mas voltou ao BDO em 2009. Depois de ganhar vários títulos abertos em 2009, ela se classificou para o Campeonato Mundial Feminino BDO pela primeira vez em 2010. Ela derrotou Irina Armstrong por 2 a 0 nas quartas de final, mas foi derrotada por 2 a 0 pela eventual campeã Trina Gulliver nas semifinais. Deta Hedman venceu o torneio BDO Classic de 2010 derrotando Karen Lawman por 3–2 na final.

Deta também competiu no primeiro Campeonato Mundial Feminino de Dardos PDC, em 2010, mas perdeu para Fiona Carmichael nas quartas de final.

No BDO World Darts Championship de 2011, Deta Hedman derrotou a belga Patricia De Peuter por 2 a 1 nas quartas de final, antes de ser derrotado por Rhian Edwards por 2 a 0 nas semifinais.

A melhor corrida de Hedman no BDO World Darts Championship veio em 2012, onde ela venceu Rhian Edwards e Lorraine Farlam para chegar à final. Na final, ela jogou contra Anastasia Dobromyslova: liderou por um set e lançou para o campeonato, mas foi quebrada e acabou perdendo por 2–1. Ocorreu de novo em 2016, onde ela perdeu na final para Trina Gulliver.

Apesar de ser classificada como a número 1 no Campeonato Mundial de Dardos BDO de 2013, Deta Hedman foi eliminada na primeira rodada por 0–2 por Lisa Ashton. Na temporada seguinte, Deta ganhou 14 títulos e mais uma vez chegou à final mundial, mas perdeu mais uma vez desta vez por 2–0 em sets e 2–1 nas pernas, tendo mais uma vez disputado o título. Deta acabou perdendo o 3-2 final para Lisa Ashton, apesar de ter uma porcentagem de checkout acima de 75%.

Deta Hedman chegou à final do Campeonato Mundial de Dardos BDO em 2016, mas foi derrotada por Trina Gulliver, que conquistou seu 10º título.

PDC
Ela competiu por um tour card no Q-School 2020, mas não conseguiu ganhar um tour card. Em outubro de 2020, o PDC realizou a Série Feminina inaugural, um conjunto de 4 eventos com 2 vagas de qualificação para o Campeonato Mundial de Dardos PDC 2021. Ela empatou com Fallon Sherrock na Ordem de Mérito, no entanto Deta venceu Sherrock por 85–83 nas pernas vencidas, o que significa que Deta Hedman fez sua estreia no Campeonato Mundial de Dardos PDC de 2021. Ela perdeu por 3-1 para Andy Boulton.

Prêmios
Deta Hedman foi indicada pela BBC como uma das 100 mulheres mais inspiradoras do mundo, em 2020.

Resultados do campeonato mundial

PDC

 2010 (feminino): Quartas de final (perdeu para Fiona Carmichael por 2–4).
 2021: Primeira rodada (perdeu para Andy Boulton 1–3).

BDO/WDF

 2010: Semi-finals (lost to Trina Gulliver 0–2)
 2011: Semi-finals (lost to Rhian Edwards 0–2)
 2012: Runner-up (lost to Anastasia Dobromyslova 1–3)
 2013: Quarter-finals (lost to Lisa Ashton 0–2)
 2014: Runner-up (lost to Lisa Ashton 2–3)
 2015: First round (lost to Lisa Ashton 1–2)
 2016: Runner-up (lost to Trina Gulliver 2–3)
 2017: First round (lost to Casey Gallagher 1–2)
 2018: Semi-finals (lost to Lisa Ashton 0–2)
 2019: First round (lost to Maria O'Brien 0–2)
 2020: First round (lost to Laura Turner 0–2)
 2022: Second round (lost to Tori Kewish 0-2)

WSDT

 2022: Primeira Rodada (perdeu para Peter Manley 1–3)

Vida pessoal
O irmão de Deta Hedman, Rudi, era um jogador de futebol profissional que jogava no Colchester United e no Crystal Palace. Seu outro irmão, Al, era jogador profissional de dardos e ex-campeão do BDO British Open, em 1995.

Veja também

 100 Mulheres (BBC)
 Mulheres na categoria BBC 100 Mulheres

Ingleses de ascendência jamaicana
Pessoas vivas
Nascidos em 1959
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2020

Deta Hedman


الاسم المستعار هو اسم وهمي يستخدمه شخص ما (أو في بعض الأحيان مجموعة من الأشخاص) بغرض إخفاء هويته الحقيقية، وذلك لخوفه من التعرض للاعتداء من قبل الآخرين الذين لا يتفقون معه في الرأي. يستخدم معظم حاملي الأسماء المستعارة أسماء مستعارة لأنهم يرغبون في عدم الكشف عن هويتهم، ولكن يصعب تحقيق إخفاء الهوية وغالبًا ما تكون محفوفة بالمسائل القانونية.

انظر أيضًا

 اسم فني
 كنية
 المنشورات المجهولة

المراجع

  الاسم المستعار؛ الاسم الفنيّ - موسوعة المورد، منير البعلبكي، 1991

دلالات
أسماء مستعارة
تطبيقات في علم التعمية
تلاعب بالألفاظ
علم المعاني
مجهول

اسم مستعار


Marinski poluotok (Lovrečina) nalazi se u zapadnom dijelu Splitsko - dalmatinske županije. Zauzima jugoistočni prostor istoimene općine. Oplakuje ga Jadransko more (Marinski zaljev, Viniški zaljev, Drvenički kanal i Čiovski kanal).

Naselja na njemu su: Biskupija (dio Vinišća) i stara jezgra Marine. U smjeru zapad - istok, poluotok se pruža 5 i pol kilometra. Na najširem dijelu širok je 3,2 kilometra. Njegova obala je krševita s puno manjih uvala i plaža (marinska i viniška). Neke uvale su: Fangara, Bakakarac, Velika Borovica, Mala Borovica, Jelinak, Pišćena, Komin, Kopače, Kameličina i Bok.

Na njemu rastu stabla maslina, vinove loze, alepski borovi, makija i niže raslinje sredozemne klime. Otoci u njegovoj blizini su: Vinišće, Tražet, Kluda, Čelice, Pišćena Vela i Pišćena Mala.

Najviši vrh je Velo (288 m) pa Malo (257 m), a još neki vrhovi su Orlice, Glavica i Trkove

Izvori

Hrvatski poluotoci
Splitsko-dalmatinska županija

Marinski poluotok


Guillermo Villanueva (San Juan, 15 de abril de 1849-Londres, 17 de julio de 1912) fue un ingeniero argentino que ejerció como ministro de Guerra y Marina durante la presidencia de José Evaristo Uriburu, en la última década del .

Biografía
Era hijo de Arístides Villanueva, que fuera gobernador de la Provincia de Mendoza. Se graduó de ingeniero en 1870, formando parte de la primera promoción de ingenieros graduados en su país. Becado por el gobierno  de la Provincia de Buenos Aires, realizó un viaje de estudios a Europa.

Fue miembro de la Comisión Nacional Inspectora de Obras Públicas, inspector general de Ferrocarriles, vicedirector del Departamento de Ingenieros Civiles de la Nación. A partir de 1880 dirigió la construcción del ramal desde Villa Mercedes hasta Mendoza y San Juan del Ferrocarril Buenos Aires al Pacífico, obra terminada exitosamente en 1885; ese mismo año inició la construcción del sistema de tranvías de la ciudad de Mendoza. Fue presidente del Comité de Obras de Salubridad de la Nación, y construyó buena parte de las cloacas de la ciudad de Buenos Aires.

En 1895, tras la renuncia del presidente Luis Sáenz Peña, su sucesor, José Evaristo Uriburu lo nombró ministro de Guerra y Marina, con la idea de que dirigiera las obras de infraestructura necesarias para desplegar el Ejército Argentino a lo largo del país, especialmente en la Patagonia y cerca de la frontera con Chile, país con el cual se temía llegar a un conflicto armado. Además de estas obras, también creó los Arsenales de la Capital Federal, con la colaboración de los ingenieros Otto Krause y Luis Huergo. También se inició la construcción de Puerto Belgrano, cerca de Bahía Blanca, dependiente de la Armada Argentina.

En 1897, tras abandonar el Ministerio de Guerra y Marina, fue presidente de la Casa de Moneda, y luego presidió nuevamente las obras de salubridad de la Capital y sus alrededores. Fue presidente de la empresa pública Obras Sanitarias de la Nación hasta 1911. Tras su retiro, fue uno de los fundadores de la Sociedad Científica Argentina.

Falleció en Londres en 1912.

Referencias

Sanjuaninos (capital)
Ingenieros de Argentina
Ministros de Guerra y Marina de Argentina
Alumnado de la Facultad de Ingeniería de la Universidad de Buenos Aires
Fallecidos en Londres

Guillermo Villanueva


Georg Frommhold (* 20. Februar 1860 in Landeck; † 22. oder 23. Januar 1943 in Greifswald) war ein deutscher Rechtswissenschaftler und Rechtshistoriker.

Leben
Der Sohn eines Kreisrichters studierte von 1881 bis 1884 Rechtswissenschaft an den Universitäten Breslau und Heidelberg und promovierte am 19. Dezember 1885 an der Universität Breslau. 1889 arbeitete er als Gerichtsassessor. Am 3. Mai 1890 habilitierte sich Frommhold in Breslau. 1890/91 arbeitete er als Hilfsarbeiter beim preußischen Kultusministerium.

Am 30. August 1890 (oder 1892) wurde er zum außerordentlichen Professor und am 12. November 1894 (als Nachfolger von Philipp Heck) zum ordentlichen Professor der Universität Greifswald berufen. Im akademischen Jahr 1909/10 war er Rektor der Universität Greifswald. 1911 wurde er mit einem Ehrendoktorat der University of St Andrews ausgezeichnet. Am 31. März 1925 wurde Frommhold emeritiert.

Schriften
 Die rechtliche Natur des Anerbenrechts nach der neuesten deutschen Höfegesetzgebung und das Verhältnis desselben zu dem älteren bäuerlichen Anerbenrecht. Dissertation, Universität Breslau, 1885 ().
 Die Widerspruchsklage in der Zwangsvollstreckung in ihrer geschichtlichen Entwicklung. Wilhelm Koebner, Breslau 1891 (= Habilitationsschrift, Universität Breslau, 1890).
 Deutsche Rechtsgeschichte. Ein Grundriss zu Vorlesungen. Heymann, Berlin 1894 (Digitalisat).
 (Bearb.) Das rügische Landrecht des Matthaeus Normann nach den kürzeren Handschriften (= Quellen zur pommerschen Geschichte. Bd. 3). Saunier, Stettin 1896 ().
 (Hrsg.) Deutsches Anerbenrecht. Eine Sammlung der in den Deutschen Bundesstaaten geltenden Gesetze und Verordnungen über das bäuerliche Erbrecht. J. Abel, Greifswald 1896.
 Das Erbrecht des bürgerlichen Gesetzbuches (= Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuche. Bd. 5). Heymann, Berlin 1900 ().
 Die Idee der Gerechtigkeit in der bildenden Kunst. Eine ikonologische Studie. Bamberg, Greifswald 1925.
 Der altfränkische Erbhof. Ein Beitrag zur Erklärung des Begriffs der terra salica (= Untersuchungen zur deutschen Staats- und Rechtsgeschichte. H. 148). G. Märtin, Breslau 1938.

Weblinks

 Veröffentlichungen von Georg Frommhold im Opac der Regesta Imperii

Einzelnachweise

Rechtshistoriker (20. Jahrhundert)
Privatrechtler (20. Jahrhundert)
Privatrechtler (19. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Universität Greifswald)
Rektor (Universität Greifswald)
Ehrendoktor der University of St Andrews
Deutscher
Geboren 1860
Gestorben 1943
Mann
Rechtshistoriker (19. Jahrhundert)

Georg Frommhold


Mozaicul islamic reprezintă multitudinea de ramuri, școli de jurisprudență, grupări religioase prezente în Islam. Acestea trebuie luate în considerare în analizarea acestei religii pentru a o putea înțelege și a nu monolitiza această religie. Diferitele facțiuni din cadrul islamului sunt dirijate de principii sau cutume diferite, astfel creându-se un mozaic islamic și un monolit.

Scurt istoric
Multicularismul promovat de Europa a început să arate influența asupra societății contemporane, fiind subliniată de problema imigranților și de tensiunile din lumea arabă. Ciocnirea civilizațiilor - atât occidentale și islamice - este un subiect prezent în viața noastră de zi cu zi și, de asemenea, în agenda politică.
Islamul este o religie monoteistă fondată de Profetul Muhammad căruia i-a fost revelat Coranul, cartea sfântă a musulmanilor, la începutul secolului al VII-lea, în Peninsula Arabică. Islamul este văzută ca fiind una dintre cele trei religii Abrahamice, alături de iudaism și creștinism.
Dupa moartea Profetului Mohamed, în anul 632, umma (comunitatea) a căutat o altă persoană pntru a-i prelua atribuțiile de lider și pentru a perpetua învățăturile islamice. Abu Bakır, unul dintre primii companionii și ginerele al Profetului a fost ales drept calif, dar o parte din comunitate nu au fost de acord cu acestă succesiune. Oponenții au simțit că poziția de calif trebuiea să fie deținută de cineva cu o legătură de sânge cu Profetul, aceștia considerând că succesiunea de drept ar fi aparținut lui Ali ibn Abi Talib, vărul lui Mohammed, fiul său adoptiv, și soțul fiicei sale Fatimah. Aceste puncte de vedere diferite au dus la primul si cea mai mare schisma în Islam: sunniții, susținători ai lui Abu Bakır și șiiții, susținătorii lui `Ali Ibn Talib. Karijiții sunt, de asemenea, o sectă care a apărut în forma timpurie a Islamului, alături de cele șiite și sunite, după primul război civil cunoscut sub numele de fitnah, (656-661). Această o perioadă de istorie islamică a fost marcată de asasinatele din cele al treilea și al patrulea, califi Uthman si Ali, primul ucis de musulmanii (egipteni) nemulțumiți de reformele socio-economice aplicate, iar al doilea ucis din răzbunate de către un Karijit.

Influența sufismului în Islam
O influiență deosebită în special asupra ramurii șiite cât și asupra ramurii sunite, dar în cea din urmă într-o mai mică măsură, este reprezentată de curentul sufit, sau cu alte cuvinte misticismul religios. Principiile acestui curent se bazeză pe ideia că, pentru a ajunge la adevărurile conoașterii, trebuie urmată și căutată calea nevăzută prin perfecționarea virtuțiilor spirituale și legătura dintre ființă și corp prin prin meditație. Cu alte cuvinte, sufismul, este calea prin care corpul se purifcă de dorințele lumești, sufletul se ridică la un nivel superior, spre atingerea perfecțiunii și maturității spirituale. Sufismul a fost materializat în doctrină și principiile au fost închegate de Hüccetü'l-İslâm Ebû Hâmid Muhammed bin Muhammed bin Muhammed bin Ahmed el-Gazzâlî et-Tûsî cunoscut sub numele scurt de Ghazali și de Abd el-Kerīm ibn Hūzān Ebū'l-Kāsım el-Kușeyrī el-Neyșābūrī, cunoscut sub numele de Kușeyrî.

Mozaicul uman
Orientul Mijlociu, zona cu cea mai mare concentrație a musulmanilor se distinge prin diversitate culturală și etnică. Referirea la acestă diversitate se face, în general, prin folosirea expresiei "mozaic uman", reprezentând produsul unui lung proces istoric. Aproape fiecare țară din regiunea Orientului Mijlociu are comunități locale și grupuri distincte de restul socității în ansamblu, fiind recunoscute ca atare în comunitatea din care fac parte. De fapt, recunoașterea și acceptarea diferențelor comunitare sau etnice a fost componenta de bază a organizării sociale și politice în Orientul Mijlociu.

Islamul este mai mult divers decât omogen și diversitatea islamului, poate fi înțeleasă, luând în calcul faptul că 1,2 miliarde de oameni din fiecare rasă sunt musulmani, din China până în Senegal, din fosta Uniune Sovietică până în Nigeria din care șapte milioane în Europa și alte câteva milioane în America.

Referințe

Islam

Mozaicul islamic


Alfonso José Troisi Couto (nacido el 28 de enero de 1954 en Buenos Aires, Argentina) es un exfutbolista argentino. Jugaba de delantero y su primer club fue Chacarita Juniors.

Carrera
Comenzó su carrera en 1973 jugando para Chacarita Juniors. En1974 se trasladó a Francia para jugar en el Olympique de Marsella, en donde estuvo una temporada, tras la que fichó por el Montpellier HSC. En 1976 se trasladó a España para jugar en el Hércules C. F., en donde jugó 4 años. En 1980 pasó a la A. D. Almería, un año más tarde se marchó al Córdoba C. F., club en el cual se retiró en 1983.

Vida personal
Una vez retirado, se afincó en España, donde reside actualmente.

Clubes

Referencias

Futbolistas de la Ciudad de Buenos Aires
Futbolistas de las inferiores del Club Atlético Chacarita Juniors
Futbolistas del Club Atlético Chacarita Juniors
Futbolistas del Olympique de Marsella
Futbolistas del Montpellier Hérault Sport Club
Futbolistas del Hércules Club de Fútbol en los años 1970
Futbolistas del Hércules Club de Fútbol en los años 1980
Futbolistas de la Agrupación Deportiva Almería
Futbolistas del Córdoba Club de Fútbol en los años 1980

Alfonso Troisi


Sezonul 2016-2017 al Ligii I (cunoscută și sub numele de Liga 1 Orange din motive de sponsorizare) a fost cea de-a 99-a ediție a Campionatului de Fotbal al României, și a 79-a de la introducerea sistemului divizionar. A început pe 23 iulie 2016 și s-a încheiat la 5 iunie 2017. Echipa Viitorul Constanța a devenit campioană pentru prima oară în istoria sa. Prin această performanță, orașul Ovidiu a devenit cel mai mic oraș din istoria Campionatului de Fotbal al României care are o campioană națională de fotbal.

Echipe
Sezonul 2016-2017 este al doilea sezon alcătuit din 14 echipe, jucându-se în sistem play-off și play-out. Primele șase echipe joacă play-off, iar ultimele opt joacă play-out. Ultimele două retrogradează în Liga a II-a. Primele două vor juca în Liga Campionilor, iar următoarele două în Europa League.

Ultimele două echipe din sezonul 2015-2016, ACS Poli Timișoara și Petrolul Ploiești, au retrogradat în Liga a II-a. Primele echipe din cele două divizii ale ligii a II-a, Gaz Metan Mediaș și Rapid București au promovat în Liga I.

Pe 21 iulie 2016, Rapid București a fost exclusă din Liga I după intrarea clubului în faliment. Locul a fost ocupat de către ACS Poli Timișoara.

Barajul de promovare/menținere

Barajul pentru deciderea ultimei echipe din acest sezon de Liga I a fost disputat dintre ocupanta locului 12 din Liga I 2015-2016, FC Voluntari, și ocupanta locului 3 din Liga a II-a 2015-2016, UTA Arad. La finalul celor două manșe, Voluntari și-a păstrat poziția în Liga I.

|}

Stadioane

Personal și statistici
Note:
Steagurile indică echipa națională așa cum a fost definit în regulile de eligibilitate FIFA. Jucătorii și antrenorii pot deține mai mult de o naționalitate non-FIFA.
Datele statistice sunt bazate pe ceea indică forurile competente de conducere, LPF și UEFA.

Legendă culori

Schimbări de antrenori

Sezonul regular

Meciurile sezonului regular
În sezonul regular, cele 14 echipe s-au întâlnit de două ori, un total de 26 de meciuri pe echipă, partea de sus, primele 6, au avansat în play-off și partea de jos, restul de 8, au intrat în play-out.

Clasamentul sezonului regular

Pozițiile pe etapă

Play-off
Primele șase echipe din sezonul regular s-au întâlnit de două ori (10 meciuri pe echipă) pentru locuri în Liga Campionilor 2017-2018 și UEFA Europa League 2017-2018, precum și pentru a decide campioana ligii. Punctele realizate în sezonul regular s-au înjumătățit în faza play-off-ului.

Echipele calificate

Note
(*) - Au beneficiat de rotunjire prin adaos.

Clasamentul play-off-ului

Pozițiile pe etapă

|}

Lider

 Notă: Această cronologie include și etapele din play-off și le numerotează începând de la sfârșitul sezonului regular (etapa 26). Exemplu: etapa 1 din play-off este etapa 27 din cronologie.

Play-out
Restul de opt echipe din sezonul regular s-au întâlnit de două ori (14 meciuri pe echipă) pentru evitarea de la retrogradare. Punctele realizate în sezonul regular s-au înjumătățit în faza play-out-ului.

Echipele calificate

Note
(*) - Au beneficiat de rotunjire prin adaos.

Clasamentul play-out-ului

Pozițiile pe etapă

Golgheteri
Actualizat la data de 6 iunie 2017.

Parade
Actualizat la data de 6 iunie 2017.

* Sunt luați în considerar doar portarii care au jucat toate cele 90 de minute de joc.

Premii

Clasament total
Acesta este un clasament neoficial cu toate punctele adunate de fiecare echipă în acest sezon, sezon regular + play-off/play-out.

Vezi și
 Liga a II-a 2016-2017
 Liga a III-a 2016-2017
 Liga a IV-a 2016-2017
 Cupa României 2016-2017

Referințe

Legături externe
 LPF.ro
 liga1.ro

Sezoane Campionatul de Fotbal al României
2016 în România
2016 în fotbal
2017 în România
2017 în fotbal

Liga I 2016-2017


Valon Bölgesi (Fransızca: Région Wallonne), Belçika'nın üç federal bölgesinden biri. Belçika'nın güney kısmındadır.
Valon Bölgesi'nin resmî dili Fransızca'dır, Alman kökenli nüfusun olduğu bölgede resmî dil Almanca'dır.
Valonya'nın başkenti Namur, önemli kentleri Liège, Charleroi, Mons ve Tournai'dir.
Amblemi sarı zemin üzerine kırmızı bir horozdur.
Valonya'nın 2019 nüfusu 3.633.975'tir (11,4 milyon nüfuslu Belçika'nın %32'unu barındırmaktadır). Valon Bölgesi'nin yüzölçümü 16,845 km²'dir (30,510 km² Belçika'nın %55'ini kapsar).

Valonya sakinlerine Valon denir. Valonların pek çoğu 20. yüzyıl başlarına kadar canlılığını sürdürmüş olan, günümüzde ise çok kısıtlı sayıda kişinin anladığı, sadece güncel konuşma diline birtakım yansımaları süren Valoncayı yaşatmışlardır. Valonca'nın da içinde Gallo-Romen dilleri içinde ilk sırada gelen Fransızca zamanla üst sınıflardan itibaren toplum geneline nüfuz etmiştir. Yine de, Valonca 1990 yılından bu yana, aynı dil grubundaki Champenois, Gaumais ve Picard dilleri ile birlikte bölgesel dil olarak tanınarak resmî statü kazanmıştır.

Hâlen Valonya'nın bir parçası kabul edilmekle birlikte, bazı alanlarda özerk bir hükûmete sahip 71.000 kişilik bir nüfusun (Almanya sınırına bitişik Eupen ve Sankt Vit şehirleri çevresi) anadili ve resmî dili Almanca'dır.

İller ve merkezleri

 Valon Brabant  - Wavre
 Hainaut - Mons
 Liège - Liège
 Lüksemburg - Arlon
 Namur - Namur

İllerin yüzölçümleri

 Valon Brabant: 1.091 km²
 Hainaut: 3.786 km²
 Liège: 3.862 km²,
 Lüksemburg: 4.440 km²
 Namur: 3.666 km²

 Valon Bölgesi (Toplam): 16.845 km²

Ayrıca bakınız
 Belçika'nın yerleşim birimleri

Valon Bölgesi


1906  වසර (MCMVI) යනු, ග්‍රෙගෝරියානු දින දසුනෙහි   සඳුදා දිනයකින් ඇරඹෙන සාමාන්‍ය අවුරුද්දක් (බැඳිය විසින් මුළු දින දසුන දක්වනු ඇත) සහ  දින-13 ක් සෙමින් දිවෙන ජූලියානු දින දසුනෙහි  ඉරිදා දිනයකින් ඇරඹෙන සාමාන්‍ය අවුරුද්දක් විය.

1906


Vanwall je bivša momčad Formule 1.

Momčad je osnovao Tony Vandervell, a naziv Vanwall izveden je kombinacijom imena vlasnika tima s njegovim Thinwall ležajima proizvedenih u tvornici Vandervell Products u Actonu u Londonu. Vanwall je u Formuli 1 debitirao na VN Velike Britanije 1954. na Silverstoneu, a prvu pobjedu ostvarili su na VN Velike Britanije 1957. na stazi Aintree. Tony Brooks je startao s 3. mjesta i odvezao 26 krugova, a nakon toga svoj bolid je ustupio Stirlingu Mossu koji je odvezao ostala 64 kruga, te prošao ciljem prvi.

Rezultati u Formuli 1

Pobjede u Formuli 1

Izvori

Vanjske poveznice
Vanwall na f1-fansite.com

Momčadi Formule 1
Formula 1 u Ujedinjenom Kraljevstvu

Vanwall


Monjolos es un municipio brasileño del estado de Minas Gerais. Tiene una población estimada en 2.360 habitantes (censo 2010).

El municipio está situado en la Cuenca del Río de las Velhas en un valle de la Sierra del Cabral, teniendo como vertente dos grandes ríos, el Río Pardo Grande y el Río Pardo Pequeño.

El municipio está constituido casi en su totalidad por tierras con un alto tenor de piedra caliza, ideal para pastizales para la ganadería de corte y lechera, la fruticultura como el cultivo de piñas y mango; también es un gran productor de pimienta.

Referencias

Enlaces externos

 Monjolos en la Ruta Real

Localidades de Minas Gerais

Monjolos


An Glyceria digenea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karel Domin. An Glyceria digenea in nahilalakip ha genus nga Glyceria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Glyceria

Glyceria digenea


Tommaso Morganti (falecido em 1419) foi um prelado católico romano que serviu como bispo de Lecce (1409–1419).

Biografia
Em 1409, Tommaso Morganti foi nomeado pelo Papa Gregório XII como Bispo de Lecce. Serviu como Bispo de Lecce até à sua morte em 1419.

Mortos em 1419
Bispos nomeados pelo Papa Gregório XII
Bispos do século XV

Tommaso Morganti


බස්නාහිර පලාතේ ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කයට අයත් අංක 150 බොල්ලත ගණේමුල්ල ලිපිනයේ පදිංචිපොන්වීර ආරච්චිලාගේ ටෙනිසන් අප්පුහාමි (ඉංග්‍රීසි Ponweera Arachchilage Tenision Appuhami) නොහොත් ටෙනිසන් අප්පුහාමි කඳාන ඩී මැසිනෝද් විද්‍යාලයෙන් අධ්‍යාපනය හදාරන ලදී. පාසැලේ දක්ෂ වොලිබොල් ක්‍රීඩකයෙකු මෙන්ම ක්‍රීක්‍රට් ක්‍රීඩාවෙන්ද දක්ෂ්කම් පාමින් කුසලතා රැසක් දිනා ගන්නා මොහු පාසැලේ ක්‍රීඩා තරග වලින් අනතුරැව ගම් ප්‍රදේශයේදී ලංකාවේ ජනප්‍රියත්වයට පත්ව තිබූ එල්ලේ ක්‍රීඩාව හුරැ පුරැදු වෙන ලදී.

දෙමව්පියන්
පියාගේ නම පොන්වීර ආරච්චිලාගේ ජෝර්ජ් අප්පුහාමි විය. මව ආරියප්පෙරැම ආරච්චිලාගේ ජොස්පින් විය
.

ක්‍රීඩා කුසලතාවයන්
ක්‍රිකට්, [වොලිබොල්]] සහ මළළ ක්‍රීඩා

ආයතනය
සේවා නියුක්තියන්ගේ භාර කාර අරමුදල් ආයතනයේ ලිපිකරැ (ETF),

ක්‍රීඩාව වෙනුවෙන් දරණ ලද තනතුරැ
එල්ලේ කණ්ඩායම් නායක එල්ලේ සංවර්ධන පදනමේ ගරැ ලේකම්,
එල්ලේ සමිමෙලනයෙ  තරග ලේකමි  වසයෙන් කටයුතු කිරිම,
ජනසතුසේවා වොලිබොල් සංගමයේ  උප සභාපති  වශයෙන් කටයුතු කිරිම,

ක්‍රීඩා කුසලතාවයන්
විදුහල්  පාපන්දු  කණ්ඩායම නියොජනය කරමින් ශුරතා දිනාගැනිම, එල්ලේ කිුඩා සමාජයන්හි  ශුරතා දිනාගැමට සහය ලබාදිම.

වැදගත් කාර්්‍යයන්
ක්‍රීඩා සංවිධානය කිරිම,අන්තර් ආයතන ජනසතුසේවා සංගමයේ ඉදිරි දියුණූව සදහා කටයුතු කිරිම, එල්ලේ  කිුඩා දැනට පවතින ඉනිමෙ තරග රටාව  සහ  සීමිත පංදුවාර  තරගයන් කණ්ඩායම් වලට හදුන්වා දීමට සහය ලබාදීම, එල්ලේ සමිමෙලනය ETF ආයකනයෙ කිුකටි වොලිබොල් එල්ලේ කන්ඩායම් නායකත්වය දැරීම හා ඒ තුලින් ආයතනයට ශුරතාවයන් රාසියක් දිනා දීමට කටයුතු කිරිම, එල්ලේ ක්‍රීඩකයින් වෙන්වෙන් එල්ලේ  සමිමේලනයට ක්‍රීඩා හැදුනුමිපත ලබාදිමට යෝජනා කිරිම..එල්ලේ ක්‍රීඩාව වෙනුවෙන් එලිදක්වනු ලබන ප්‍රථම පුවත්පත වන එල්ලය පුවත්පත එළීදැක්වීම සදහා සහය ලබා දීම,

ප්‍රථමයෙන් ක්‍රීඩා කරන ලද එල්ලේ කණ්ඩායම
කෝපියාවත්ත ජය ශ්‍රී එල්ලේ කණ්ඩායම  ඉන් අනතුරැව හොරගොල්ල දීපශිකා එල්ලේ කණ්ඩායම කදාන ශාන්ත සෙබස්තියන් එල්ලේ කණ්ඩායම

වෙනත්
2002 වසරෙ එල්ලේ සංවර්ධන පදනම මගින් ඉනිමේ තරග පැවැත්විම සදහා කටයුතු කරන අවශ්ථාවේ එහි ලේකම්වරයා වශයෙන් කටයුතු  කිරිම

මුලාශ්‍ර

 එල්ලේ ක්‍රීඩාව පිළීබදව වීඩියෝපට
 l එල්ලේ ක්‍රීඩාව වෙනුවෙන් ලියවුන ප්‍රථම වෙබ් පිටුව
 l එල්ලේ ක්‍රීඩා ඉතිහාසය වෙනුවෙන් ලියවුන වෙබ් පිටුව

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
සිංහලයෝ
එල්ලේ ක්‍රීඩකයෝ
එල්ලේ
1970 උපත්
ක්‍රීඩා

ටෙනිසන් අප්පුහාමි


Hotel i kavana Central su dva objekta koji čine jednu zgradu u Splitu, Hrvatska, na adresi Narodni trg.

U zgradi je oko 1780. otvorena najstarija kavana u Splitu. Zgrada je mijenjala imena i vlasnike, a bila je središte društvenog, kulturnog i političkog života Splita 19. i prve polovice 20. stoljeća. Kao kavana "Troccoli" (1887. – 1890.) poznata je kao žarište prvog nacionalnog buđenja u duhu Hrvatskog narodnog preporoda. Širenjem hotela na okolne zgrade nastala je viševolumenska cjelina jedinstvena po prožimanju stilova. Glavno pročelje iz  historicističkog je sloga s tragovima baroknog klasicizma i secesijske dekoracije, dok istočno pročelje u Marulićevoj ulici pripada romaničkoj palači. U arheološkom sloju, značajna je činjenica da se pod sklopom hotela nalazi dobro očuvan završetak glavnog kanala kanalizacijskog sustava Dioklecijanove palače.

Nekad je bila u sastavu Turističko-ugostiteljske škole Split, kao objekt za poslovanje i kuhanje.

Zaštita
Pod oznakom Z-5990 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Central
Zaštićene javne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Kavane i kafići

Hotel i kavana Central u Splitu


Trapa pentru copii abandonați sau Baby box este denumirea locurilor special amenajate, de regulă în incinta spitalelor, în care mamele își pot abandona nou-născuții, sub protecția anonimatului și fără a fi expuse rigorilor legii.
Deși proiectul stârnește vii controverse, a fost introdus în mai multe țări în scopul reducerii ratei avorturilor și salvării vieții copiilor nedoriți, care ar fi fost aruncați la gunoi.

Un astfel de demers a fost înregistrat încă din Evul Mediu. În 1198, în Italia erau deja instalate în pereții căminelor "rotative pentru copii din flori" (ruota dei trovatelli), a căror existență a fost decretată de papa Inocențiu al III-lea, deoarece devenise frecventă practica aruncării în Tibru a copiilor nedoriți.

Dedicat ajutorării celor defavorizați, preotul francez Vincențiu de Paul susține introducerea unor tours d'abandon, "rotative de abandon", iar în 1638 ridică, la Paris, primul cămin pentru copii abandonați.
Din cauza situației economice dificile, în secolul al XIX-lea zeci de mii de copii au fost abandonați în aceste rotative, care au fost abolite abia în 1904.
Și astăzi în Franța, femeile pot naște la spital sub anonimat  (accouchement sous X, "naștere cu semnătură X") și să-și lase copilul acolo.

Legături externe
  Leagănele vieții: Baby box, o soluție salvatoare de viață pentru copiii și mamele în dificultate
  "Trapa pentru bebeluși" - salvarea copiilor nedoriți
  "Trapa pentru copii" – abandonul "fără complicații" pentru mamă

Sugari
Adopție
Abuz asupra copilului

Trapa pentru copii abandonați


L'effet drapeau, en anglais , est un concept utilisé en science politique et en relations internationales pour expliquer l'augmentation du soutien populaire à court terme du gouvernement ou des dirigeants d'un pays pendant les périodes de crise internationale ou de guerre.

Théorisé par le politologue américain John Mueller au cours des années 1970 dans un article intitulé  et originellement appliqué aux présidents américains dans un contexte de Guerre froide, l'effet drapeau s'applique depuis à de nombreuses situations.

La pandémie de Covid-19 en 2020 a brièvement entraîné des pics de popularité pour plusieurs dirigeants. La cote d'approbation de Donald Trump a connu une légère augmentation lors de l'épidémie au début de 2020, d'autres chefs de gouvernement européens ont également gagné en popularité : Le président français Emmanuel Macron, le premier ministre italien Giuseppe Conte, le premier ministre néerlandais Mark Rutte et le premier ministre britannique Boris Johnson ont vécu ce phénomène dans les semaines suivant l'arrivée de la pandémie dans leurs nations respectives. Johnson, en particulier, qui est lui-même tombé gravement malade à cause du Covid-19, a vu son gouvernement devenir . L'ancien secrétaire général de l'OTAN George Robertson a déclaré : .

Lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022, le même effet profite au président ukrainien Volodymyr Zelensky ainsi que de manière moins flagrante au président Emmanuel Macron, qui est simultanément candidat à sa réélection et dirigeant de l'État assurant la présidence tournante du Conseil de l'Union européenne . Dans le camp opposé, en dépit des condamnations et des sanctions internationales, le président russe Vladimir Poutine bénéficie également de cet effet, comme cela avait déjà été le cas lors de l'annexion de la Crimée par la Russie en 2014.

Références

Propagande
Politique
Concept de science politique

Effet drapeau


Tensfeld er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Bornhöved i den nordlige del af Kreis Segeberg. Kreis Segeberg ligger i den sydøstlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Tensfeld ligger omkring 21 km øst for Neumünster. Mod vest går motorvejen A21 fra Bad Segeberg mod Kiel og mod nord går Bundesstraße B430 fra Neumünster mod Plön. Sydøst for kommunen ligger Muggesfelder See. Vandløbet Tensfelder Au har sit udspring i et moseområde i den sydlige del af kommunen og løber mod nord langs dens østgrænse.

Fra 1911 til 1961 var Tarbek station på jernbanen mellem Kiel og Segeberg.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Segeberg

Tensfeld


An Sirindhornia in uska genus han Liliopsida. An Sirindhornia in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Sirindhornia

Sirindhornia


Pietro Maletti (1880 - 1940) fue un general italiano, caído en combate al inicio de la Segunda Guerra Mundial en Libia.

Vida

Nacido en Lombardia, inició la carrera militar desde joven y se distinguió en la Primera guerra mundial.

Sucesivamente fue a la conquista y pacificación de Libia, pasando en 1935 a Etiopía durante su conquista por parte de los italianos. Fue también a España y luego a Somalia. En 1939 fue nombrado general.

Al inicio de la Segunda Guerra Mundial estaba al mando de un grupo mecanizado (llamado con su propio nombre: "Gruppo Maletti") en la Libia italiana, que atacó con éxito el Egipto británico en el verano de 1940 bajo las órdenes del Mariscal Rodolfo Graziani.

Al inicio del otoño hizo críticas a la falta de suministros de armamentos bélicos a las tropas italianas, que ocupaban el Egipto noroccidental: el hecho de que fueron enviados tanques y vehículos motorizados italianos no a Egipto sino a Grecia, para su eventual conquista, significó para el general Maletti que "los italianos podrían resistir un ataque inglés por solo unas ocho horas".

Lo que efectivamente ocurrió un par de meses después, cuando los tanques del "Gruppo Maletti" fueron destrozados con relativa facilidad por los nuevos tanques ingleses Matilda II (cuyo blindaje no podía ser perforado por los cañones de 37 mm de los tanques italianos).

Cuando los ingleses contraatacaron en diciembre del mismo año, Maletti fue muerto en combate al inicio de la Operación Compass. Se le otorgó de forma póstuma la Medalla de Oro al Valor Militar italiana.

En efecto en la llamada "Batalla de Nibeiwa" de la Operación Compass el Gruppo Maletti quedó totalmente destruido, con la pérdida de 800 muertos y 1300 heridos. Todos sus 23 tanques medios Fiat M11/39 fueron destruidos en combate el 9 de diciembre, iniciando el derrumbe del frente italiano en Egipto.

Anécdota

Historiadores y críticos -como D'Ambrosio B. y otros- afirman que la vida de Pietro Maletti coincide curiosamente con el avance del Imperio italiano. En efecto Maletti nació en 1880, cuando fueron creadas las primeras colonias africanas italianas en Eritrea y Somalia. Sus primeras experiencias militares de mando fueron en Libia y toda su vida militar coincidió con conquistas y victorias italianas (en Etiopía, España y Albania). En el norte de África Maletti participó, con su "Gruppo Maletti" mecanizado, en la inicial conquista del noroeste de Egipto en el verano de 1940. Esta fue la primera y una de las pocas victorias italianas en la Segunda Guerra Mundial.

El 9 de diciembre de 1940, con la "Batalla de Nibeiwa" (donde Maletti murió luchando heroicamente) empezó el derrumbe de Italia y su imperio. Sucesivamente Italia recibió solamente derrotas hasta su rendición en 1943, aunque tuvo victorias secundarias temporales como en Tobruk y en los Balcanes occidentales.

Referencias

Bibliografía

Véase también
 Segunda Guerra Mundial
 Operación Compass

Historia de Italia
Generales de Italia
Militares de Italia del siglo XX
Nacidos en Castiglione delle Stiviere
Fallecidos en Egipto

Pietro Maletti


Ahmediye, Sakarya ilinin Karapürçek ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Ahmediye, Gürcistan'in Acara Özerk Cumhuriyeti'nden göç eden Müslüman Gürcüler tarafından 1903'te kurulmuştur.

Coğrafya
Sakarya il merkezi Adapazarı'na 30 km, Karapürçek ilçe merkezine ise 7 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Yerelnet

Karapürçek'in mahalleleri

Ahmediye, Karapürçek


Rudolph Valentino, (asıl adı, Podolpo d'Antogualla, d. 6 Mayıs 1895 - ö. 23 Ağustos 1926), İtalyan asıllı Amerikalı sessiz sinema döneminin ünlü bir sinema oyuncusu.

Rudolph Valentino, İtalya'nın Castellanete şehrinde doğdu. Fakir bir ailenin çocuğuydu, genç yaşta iş bulmak için Amerika'ya gitti (1913). O sıralarda sinema sektörü henüz gelişme devrindeydi. Valentino'nun sinema alemine girmesi pek zor olmadı, oynadığı filmlerde kısa zamanda tanındı. Adı, birkaç yıl içinde Amerika sınırları dışında da duyuldu. Romantik rollerde sağladığı başarıları, kadınlar arasında fazla tutulmasına sebep oluyordu. Üst üste oynadığı filmlerden epey para kazandı. Amerikan sinemasının en gözde aktörü oldu. Genç yaşta, bir gazeteciyle yaptığı kavgada apandisitinin patlaması sonunda öldü (1926). Stüdyo tarafından hazırlanan şahane bir cenaze töreniyle gömüldü. Ölümü dünya çapında bir isteriye yol açtı; intihar edenler olduğu gibi, cenazesinde tabutunu açmak gibi olaylar da çıktı. Mezarı her yıl kadınlar tarafından ziyaret edilir.

Filmografi
 Alimony (1917)
 A Society Sensation (1918)
 All Night (1918)
 The Married Virgin (or Frivolous Wives; 1918)
 The Delicious Little Devil (1919)
 The Big Little Person (1919)
 A Rogue's Romance (1919)
 The Homebreaker (1919)
 Out of Luck (1919)
 Virtuous Sinners (1919)
 The Fog (1919)
 Nobody Home (1919)
 The Eyes of Youth (1919)
 Stolen Moments (1920)
 An Adventuress (1920)
 The Cheater (1920)
 Passion's Playground (1920)
 Once to Every Woman (1920)
 The Wonderful Chance (1920)
 The Four Horsemen of the Apocalypse (1921)
 Uncharted Seas (1921)
 The Conquering Power (1921)
 Camille (1921)
 The Sheik (1921)
 Moran of the Lady Letty (1922)
 Beyond the Rocks (1922)
 Blood and Sand (1922)
 The Young Rajah (1922)
 Monsieur Beaucaire (1924)
 A Sainted Devil (1924)
 Cobra (1925)
 The Eagle (1925)
 The Son of the Sheik (1926)

Valentino'nun kariyerinin başında aşadağaki filmlerde oynadığı varsayılır:
 The Battle of the Sexes (1914)
 My Official Wife (1914)
 Seventeen (1916)
 The Foolish Virgin (1914)

Bilinen diğer isimleri
 Rudolph DeValentino
 M. De Valentina
 M. Rodolfo De Valentina
 M. Rodolpho De Valentina
 R. De Valentina
 Rodolfo di Valentina
 Rudolpho De Valentina
 Rudolpho di Valentina
 Rudolpho Valentina
 Rodolph Valentine
 Rudolpho De Valentine
 Rudolph Valentine
 Rodolfo di Valentini
 Rodolph Valentino
 Rudi Valentino
 Rudolfo Valentino
 Rudolf Valentino
 Rudolph Volantino

Kaynakça

Sessiz film oyuncuları
1895 doğumlular
Puglia doğumlular
1926 yılında ölenler
İtalyan erkek sinema oyuncuları
İtalyan asıllı Amerikalılar
Peritonitten ölenler
Kaliforniya'da defnedilenler
Amerika Birleşik Devletleri'ndeki Fransız göçmenler

Rudolph Valentino


Yukarıçamlı, Balıkesir ilinin Bigadiç ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Balıkesir il merkezine 88 km, Bigadiç ilçesine 50 km uzaklıktadır.

Nüfus

Bigadiç'in mahalleleri

Yukarıçamlı, Bigadiç


Henrik Signell (født. 2. januar 1976) er en svensk håndboldtræner for Sveriges håndboldlandshold for kvinder og IK Sävehof.

Karriere som håndboldspiller
Som spiller repræsenterede han det svenske landshold én gang, men spillet 48 U18 / U21 landshold kampe og 38 nationale junior kampe

Meritter som træner
 3 svenske mesterskab guldmedaljer (kvinder)
 2 svenske mestre guldmedaljer (mænd, som assistenttræner)
 3 svenske Junior Championship guldmedaljer (mænd)

Referencer

Håndboldtrænere fra Sverige

Henrik Signell


معركة بوبريط هي معركر دارت بين الثوار الجزائريين و الجيش الفرنسي في ما بين نهاية مقاومة عبد القادر الجزائري و مقاومة الزعاطشة

سير المعركة
استقبل أولاد عامر خبر استشهاد الأعيان (عمر بن ساعد –الزبير بن أحمد –سالم بن عبد الله) بصبر وحكمة رغم كبر حجم المآسي وزاد من حجم الفاجعة نبأ استسلام الأمير عبد القادر في 23 ديسمبر 1847 م
الذي كان أمل السكان في القضاء على جيش المحتل و طرد فرنسا

ومع بزوغ عام 1849م لاح أمل آخر وهو إعلان الشيخ أحمد بوزيان الثورة في واحة الزعاطشة وبسكرة
الذي دعا الجزائريين إلى مساندته خاصة سكان الواحات ولما كان من حلفاء الأمير سارعت أعراش بوسعادة والمسيلة إلى مساندته وفي مقدمتهم عرش أولاد عامر الذي عقد أعيانه اجتماعا هاما مع أعيان شرفة الهامل وألاد عمر بن فرج والحوامد والحمالات وأولاد ماضي وهل بوسعادة والمراقصة وأولاد سيدي إبراهيم

والذي دعا إليه ثائر بوسعادة الشريف محمد بن شبيرة من أجل التنسيق والتفاهم على تنظيم المقاومة الموحدة ضد جيش الاحتلال دفاعا على بوسعادة ومساندة لثورة الزعاطشة

ويذكر بعض الرواة أن بن الشريف أحمد بوزيان(الحاج موسى الدرقاوي) إتصل بسكان ميطرمع بداية 1849م وطلب منهم دعم ومساندة ثورة أبيه فأيدوه وواعدوه بذلك. وهكذا حين أعلن بن شبيرة ثورته بالهجوم على فرق بوسعادة في 19 أكتوبر 1849م كان شباب أولاد عامر في مقدمة جيشه وقد قاتلوا إلى جانب إخوانهم من أبناء الاعراش حتى آخر رمق من بداية الثورة إلى نهايتها في 25 نوفمبر1849م وهو تاريخ احتلال بوسعادة

وبقيادة سي الفوضيل بن الزبير العامري شن ثوار أولاد عامر هجوما مباغتا وسريعا على قوات العدو العابرة لصحراء لمويعدات والمتجهة إلى واحة الزعاطشة للقضاء على مقاومتها في 03 جويلية 1849م

ويدخل هذا العمل ضمن محاولة عرقلة امتداد الاحتلال ودعما لثورات الواحات (بوسعادة /الزعاطشة).وتكبد فيها جيش الاحتلال الفرنسي خسائر مادية وبشرية معتبرة كما فرت بقية قواته وتراجعت إلى المناطق الغربية.

وفي عام 1854م حقق جيش أولاد عامر انتصارا كبيرا على الاستعمار في معركة الخرزة حيث تمكن الفارس المجاهد لحويشي المتاح من إصابة الكلونيل بوبريط إصابة بليغة ببندقيته المحلية الصنع نتج عنها هروب هذا الضابط بجيشه جريحا ولقد لقي حتفه على يد أولاد سيدي الشيخ عام 1864م

يروى أن الشيخ عبد العزيز بن الحاج سعيدي من سكان ميطر أن والده أكد له أن الكولونيل بوبريط شن هجوما كبيرا على قبيلة سيدي عامر قادما من الجهة الغربية ومعه جيشا كبيرا مدعما بفرقة القومية وكان ينوي معاقبة هذا العرش بإبادته والأستلاء على أمواله وماشيته لكنه فوجئ بمقاومتهم و لم يستطع هزيمتهم.

ومجدت هذه الحادثة الهامة قصيدة) بالدارجة) مطولة ومشهورة مطلعها :
معتا قصة بوبريط نهار العيد          جان حارق قال ندي الحنانة
محبرش أرجال فرسان أو بارود      خرجوا  ليه أولاد عامر قتالة
الأبيات منقولة عن الشيخ عبد العزيز بن الحاج سعيدي

مصادر
الحملات الإفريقية للقبطان كلير.
تاريخ احتلال بوسعادة مخطوط ل انروفانس مارساي.
التاريخ العسكري والإداري للأمير عبد القادر 1808-1847، أديب حرب
موسوعة تاريخ الجزائر
كتاب الهامل مركزإشعاع ثقافي وقلعة للجهاد والثورة / الأستاذ مزاري الحاج
الروايات التاريخية الصادقة. وبحوث خاصة

مراجع

1849
احتجاجات في الجزائر

معركة بوبريط


Sir Monier Monier-Williams  (; né Williams; 12 November 1819 – 11 April 1899) was a British scholar who was the second Boden Professor of Sanskrit at Oxford University, England. He studied, documented and taught Asian languages, especially Sanskrit, Persian and Hindustani.

Early life

Monier Williams was born in Bombay, the son of Colonel Monier Williams, surveyor-general in the Bombay presidency. His surname was "Williams" until 1887, when he added his given name to his surname to create the hyphenated "Monier-Williams". In 1822, he was sent to England to be educated at private schools at Hove, Chelsea and Finchley. He was educated at King's College School, Balliol College, Oxford (1838–40), the East India Company College (1840–41) and University College, Oxford (1841–44). He took a fourth-class honours degree in Literae Humaniores in 1844.

He married Julia Grantham in 1848. They had six sons and one daughter. He died, aged 79, in Cannes, France.

In 1874 he bought and lived in Enfield House, Ventnor, on the Isle of Wight where he and his family lived until at least 1881. (The 1881 census records the occupant was 61-year-old Professor Monier Monier-Williams; his wife, Julia; and two children, Montague (20) and Ella (22).)

Career

Monier Williams taught Asian languages at the East India Company College from 1844 until 1858<ref>{{cite journal|title=Review of Memorials of Old Haileybury College by Sir Monier Monier-Williams and other Contributors|journal=The Quarterly Review|volume=179|date=July 1894|pages=224–243|url=https://babel.hathitrust.org/cgi/pt?id=coo.31924065563573;view=1up;seq=234}}</ref> when company rule in India ended after the 1857 rebellion. He came to national prominence during the 1860 election campaign for the Boden Chair of Sanskrit at Oxford University, in which he stood against Max Müller.

The vacancy followed the death of Horace Hayman Wilson in 1860. Wilson had started the university's collection of Sanskrit manuscripts upon taking the chair in 1831, and had indicated his preference that Williams should be his successor. The campaign was notoriously acrimonious. Müller was known for his liberal religious views and his philosophical speculations based on his reading of Vedic literature. Monier Williams was seen as a less brilliant scholar, but had a detailed practical knowledge of India itself, and of actual religious practices in modern Hinduism. Müller, in contrast, had never visited India.

Both candidates had to emphasise their support for Christian evangelisation in India, since that was the basis on which the professorship had been funded by its founder. Monier Williams' dedication to Christianisation was not doubted, unlike Müller's. Monier Williams also stated that his aims were practical rather than speculative. "Englishmen are too practical to study a language very philosophically", he wrote.

After his appointment to the professorship Williams declared from the outset that the conversion of India to the Christian religion should be one of the aims of orientalist scholarship. In his book Hinduism, published by SPCK in 1877, he predicted the demise of the Hindu religion and called for Christian evangelism to ward off the spread of Islam. According to Saurabh Dube this work is "widely credited to have introduced the term Hinduism into general English usage" while David N. Lorenzen cites the book along with India, and India Missions: Including Sketches of the Gigantic System of Hinduism, Both in Theory and Practice : Also Notices of Some of the Principal Agencies Employed in Conducting the Process of Indian EvangelizationWritings and foundations

When Monier Williams founded the University's Indian Institute in 1883, it provided both an academic focus and also a training ground for the Indian Civil Service. Since the early 1870s Monier Williams planned this institution. His vision was the better acquaintance of England and India. On this account he supported academic research into Indian culture. Monier Williams travelled to India in 1875, 1876 and 1883 to finance his project by fundraising. He gained the support of Indian native princes. In 1883 the Prince of Wales laid the foundation stone; the building was inaugurated in 1896 by Lord George Hamilton. The Institute closed on Indian independence in 1947.

In his writings on Hinduism Monier Williams argued that the Advaita Vedanta system best represented the Vedic ideal and was the "highest way to salvation" in Hinduism. He considered the more popular traditions of karma and bhakti to be of lesser spiritual value. However, he argued that Hinduism is a complex "huge polygon or irregular multilateral figure" that was unified by Sanskrit literature. He stated that "no description of Hinduism can be exhaustive which does not touch on almost every religious and philosophical idea that the world has ever known."

Monier-Williams compiled a Sanskrit–English dictionary, based on the earlier Petersburg Sanskrit Dictionary, which was published in 1872. A later revised edition was published in 1899 with collaboration by Ernst Leumann and Carl Cappeller (sv).

Honours

He was knighted in 1876, and was made KCIE in 1887, when he adopted his given name of Monier as an additional surname. He was elected as a member of the American Philosophical Society in 1886.

He also received the following academic honours: Honorary DCL, Oxford, 1875; LLD, Calcutta, 1876; Fellow of Balliol College, Oxford, 1880; Honorary PhD, Göttingen, 1880s; Vice-President, Royal Asiatic Society, 1890; Honorary Fellow of University College, Oxford, 1892.

Published works

Translations

Monier-Williams's translations include that of Kālidāsa's plays Vikramorvasi (1849) and Śākuntala (1853; 2nd ed. 1876).

 Translation of Shakuntala (1853)
 Hindu Literature: comprising the Book of Good Counsels, Nala and Damayanti, the Rámáyana and ŚakoontaláOriginal works

 Original papers illustrating the history of the application of the Roman alphabet to the languages of India: Edited by Monier Williams (1859) Modern Reprint

 Translation of Shikshapatri – The manuscript of the principal scripture Sir John Malcolm received from Swaminarayan on 26 February 1830 when he was serving as the Governor of Bombay Presidency, Imperial India. Currently preserved at Bodleian Library.
 Brahmanism and Hinduism (1883)
 Buddhism, in its connexion with Brahmanism and Hinduism, and in its contrast with Christianity (1889)
 Sanskrit-English Dictionary, .
 A Sanskrit-English Dictionary: Etymologically and Philologically Arranged with Special Reference to Cognate Indo-European languages, Monier Monier-Williams, revised by E. Leumann, C. Cappeller, et al. 1899, Clarendon Press, Oxford
 A Practical Grammar of the Sanskrit Language, Arranged with Reference to the Classical Languages of Europe, for the Use of English Students'', Oxford: Clarendon, 1857, enlarged and improved Fourth Edition 1887

Notes

References

Attribution

External links

 SpokenSankrit Online Free Dictionary
 Cologne Digital Sanskrit Dictionaries (Searchable), Monier-Williams' Sanskrit-English Dictionary
 Biography of Sir Monier Monier-Williams, Dr. Gillian Evison, Digital Shikshapatri
 Monier-Williams Sanskrit-English Dictionary, Searchable
 Monier-Williams Shikshapatri manuscript, Digital Shikshapatri
 The Oxford Centre for Hindu Studies
 Monier-Williams Sanskrit-English Dictionary: DICT and HTML versions

1819 births
1899 deaths
Alumni of Balliol College, Oxford
Alumni of University College, Oxford
English Indologists
Knights Bachelor
Knights Commander of the Order of the Indian Empire
People educated at King's College School, London
Translators of Kalidasa
English translators
Linguists from England
Boden Professors of Sanskrit
Fellows of Balliol College, Oxford
19th-century British translators
Members of the American Philosophical Society

Monier Monier-Williams


Iz One (   ;       ;        ; stilizat ca IZ*ONE ) a fost un grup de fete sud-coreean-japonez    format prin intermediul concursului Mnet Produce 48. Grupul, condus de Off Record Entertainment,  a fost alcătuit din doisprezece membri: Jang Won-young, Sakura Miyawaki, Jo Yu-ri, Choi Ye-na, Ahn Yu-jin, Nako Yabuki, Kwon Eun-bi, Kang Hye-won, Hitomi Honda, Kim Chae-won, Kim Min-ju și Lee Chae-yeon. La sfârșitul anului 2019, activitățile grupului au fost suspendate temporar din cauza anchetei privind manipularea votului Mnet.

Iz One și-au făcut debutul pe 29 octombrie 2018, cu prima lor piesă extinsă (EP) Color * Iz . La lansare, grupul au avut un succes comercial imediat, vânzând peste 225.000 de unități și atingând poziția a 2-a în Gaon Album Chart din Coreea de Sud. În plus, atât EP-ul, cât și unicul său single "La Vie en Rose", s-au clasat în Billboard World Albums și, respectiv în World Digital Songs.  Succesul timpuriu le-a apreciat ulterior cu premiul New Artist of the Year la mai multe premiere, inclusiv Golden Disc Awards și Seoul Music Awards.

Single-ul de debut japonez al trupei, "(Suki to Iwasetai) 好き と 言わせたい", a fost lansat pe 6 februarie 2019 sub eticheta UMG EMI Records . Pe poziția a 2-a în Oricon Single Chart și cu vânzări de peste 250.000 de unități, single-ul a primit certificare Platinum de la RIAJ (Recording Industry Association of Japan).

De-a lungul anilor de activitate, grupul a lansat două albume de studio (unul coreean și unul japonez), șapte piese extinse (patru în coreeană și trei în japoneză). În ciuda discuțiilor inițiale despre o posibilă prelungire a contractului, acestea s-au despărțit oficial pe 29 aprilie 2021.

Membri
Membrii sunt enumerați în format coreean, cu excepția cazului în care sunt din Japonia, în care sunt enumerați în ordine occidentală și cu numele japonez și coreean.

 Jang Won-young (장원영)
 Sakura Miyawaki (宮脇咲良) (미야와키 사쿠라)
 Jo Yu-ri (조유리)
 Choi Ye-na (최예나)
 Ahn Yu-jin (안유진)
 Nako Yabuki (矢吹奈子) (야부키 나코)
 Kwon Eun-bi (권은비) - lider
 Kang Hye-won (강혜원)
 Hitomi Honda (本田仁美) (혼다 히토미)
 Kim Chae-won (김채원)
 Kim Min-ju (김민주)
 Lee Chae-yeon (이채연)

Nume
Numele grupului, Iz*One, a fost sugerat de către internauți prin intermediul site-ului oficial Produce 48 și ales de CJ E&M. "IZ" este un numeronym pentru numărul 12, o onoare adusă celor douăsprezece membre, în timp ce "ONE" indică faptul că sunt unite ca grup. Asteriscul (*) dintre "IZ" și "ONE" simbolizează semnele astrologice ale zodiacului.

Promovări
Înainte de debut, Iz*One a colaborat cu mai multe brand-uri, incluzând Overhit, Salewa, și Skoolooks. Grupul a apărut și în reviste precum Non-no.

Discografie

Albume de studio

 Bloom*Iz (2020)
 Twelve (2020)

EP-uri

Coreene
 Color*Iz (2018)
 Heart*Iz (2019)
 Oneiric Diary (2020)
 One-reeler / Act IV (2020)

Japoneze
 Suki to Iwasetai (好きと言わせたい) (2019)
 Buenos Aires (2019)
 Vampire (2019)

Single-uri

Coreene
 La Vie en Rose (라비앙로즈) (2018)
 Violeta (비올레타) (2019)
 Fiesta (2020)
 Secret Story of the Swan (환상동화) (2020)
 Panorama (2020)

Japoneze
 Suki to Iwasetai (好きと言わせたい) (2019)
 Buenos Aires (2019)
 Vampire (2019)
 Beware (2020)

Single-uri promoționale
 D-D-Dance (pentru aplicația mobilă Universe) (2021)
 Zero:Attitude (Soyou, IZ*ONE feat. pH1) (2021 Pepsi X Starship) (2021)

Note

Legături externe

Formații K-pop
2018 în muzică
Fondări în 2018
Formații sud-coreene

IZ*ONE


قرية الفيحاء، واسمها القديم مزرعة الأفندي، هي قرية ساحلية من قرى محافظة طرطوس في سوريا. تبعد عن مدينة طرطوس حوالي 20 كم، و 12 كم عن مدينة بانياس، و 2 كم عن شاطئ البحر المتوسط. وتتبع إداريآ لناحيه الروضة

قرى محافظة طرطوس

قرية الفيحاء


Magnezijev oksid (MgO) ili magnezija je bijeli higroskopni čvrsti mineral koji se prirodno pojavljuje kao periklas i izvor magnezija (vidi također oksid). Empirijska formula je MgO. Čini ga rešetka iona Mg2+ i O2- povezanih ionskom vezom. Magnezijev hidroksid formira u prisutnosti vode (MgO + H20 → Mg (OH)2), no zagrijavanjem se preinačuje čime mu se odvaja vlaga. U povijesti poznat pod imenom magnezija alba (doslovno, bijeli mineral iz magnezije - drugi izvori daju magnezija albu kao MgCO3). Nije isto što i magnezija negre, crni minerala čiji je sastojak mangan.  Dok se "magnezijev oksid" obično odnosi na MgO, magnezijev peroksid MgO2 također je poznat.  Prema predviđanju evolucijske kristalne strukture, MgO2 je termodinamički stabilan kod tlaka iznad 116 GPa (gigapascala), a poluvodički podoksid Mg3O2 je termodinamički stabilan iznad 500 GPa. MgO je stabilan pa ga se primjenjuje kao modelni sustav za ispitivanje vibracijskih svojstava kristala. Talište je na 2852 °C, gustoće je 3,58 g/cm3 i tlak para od 10 – 4 Torr pri 1300 °C. Z-omjera je 0,411.

Proizvodnja
Proizvodi se kalcinacijom magnezijevog karbonata ili magnezijevog hidroksida. Potonji se dobiva se tretiranjem otopina magnezijevog klorida, tipično morske vode vapnom.

Mg2+  + Ca(OH)2  →  Mg(OH)2  +  Ca2+

Kalciniranje na različitim temperaturama proizvodi magnezijev oksid različite reaktivnosti. Visoke temperature od 1500 do 2000 °C smanjuju raspoloživu površinu i proizvode "na mrtvo" spaljenu magneziju, nereaktivni oblik koji se koristi kao vatrostalni ozid. Temperatura kalcinacije 1000 – 1500 °C proizvodi tvrdo spaljenu magneziju, ograničene reaktivnosti a kalciniranjem na nižoj temperaturi (od 700 do 1000 °C) proizvodi reaktivnu magneziju, također poznatu kao kaustična kalcinirana magnezija. Iako neki raspadi karbonata u okside pojavljuje pri temperaturama ispod 700 °C, čini se da rezultirajući materijali ponovno apsorbiraju ugljični dioksid iz zraka.

Mjere opreza
Udisanje para magnezijeva oksida može prouzročiti ljevačku (metalnu) groznicu.

Izvori

Magnezij
Oksidi

Magnezijev oksid


ජාතික සංස්කෘතියට අයත්, ඉතාම පැරණි, දු‍ටුවන් ප්‍රිය උපදවන ආකාරයේ නැටුම් කලාවක් වන මෙය මේ ප්‍රදේශයටම සීමා වූවකි.

නැටුම් මාත්‍රා
සබරගමු නැටුම් කලාව ගොඩනැගී තිබෙන්නේ මාත්‍රා 05ක නැටුම් මූලික පදනම් කරගෙනය.

 මුල් මාත්‍රය
 සින්දු මාත්‍රය
 ගමන් මාත්‍රය
 යක්පද මාත්‍රය
 නාඩගම් මාත්‍රය

එසේම එක් නැටුමක් සම්පූර්ණවීමට නම් කරුණු 07ක් සම්පූර්ණ විය යුතු අතර, ඒවා පහත පරිදිවේ.1. තානම2. මාත්‍රය3. කවිය4. වට්ටම5. කලාසම6. සීරුමාරුව (තීරු මාරුව)7. අඩව්ව

සබරගමු නැටුම් පැවැත්වෙන අවස්ථා

1. විහාර, දේවාලවල කරන ආගමික උත්සව සම්බන්ධ නැටුම්.

මෙහිදී මාත්‍රා පහටම අයත් නැටුම් රඟ දැක්වේ.ධාතු පෙරහැර, මහා සංඝයා වැඩමවීම, ඇසළ පෙරහැරේ දේවාභරණ වැඩමවීම යන අවස්ථාවලදීත්, පාන්මඩු, පූනා මඩු, දෙවොල් ගම් මඩු, ගී මඩු, කිරිමඩු, හැල්ලුම් මඩු සඳහාත් මෙම නැටුම් රඟ දැක්වේ.

2. නව ග්‍රහයින්ගෙන් ශාන්තියක් ලබා ගැනීමට කරන තෝත්‍ර.

ග්‍රහ දෝෂ, දෙවි දෝෂ, යක්ෂ දෝෂ, හීන් දෝෂ, ආදී දෝෂයන් දුරු කිරීම සඳහා කරනු ලබන බලි යාගයන් මෙයට අයත් වේ. මෙහිදී මුල් මාත්‍රය, සින්දු මාත්‍රය හා යක්පද මාත්‍රයට අයත් කස්තිරම්, තීරු මානම් සහ අඩව්ද අත්‍යාවශ්‍ය වේ.

3. යක්ෂයින් සහ විවිධ භූතයින්ගෙන් වන උවදුරු දුරු කර ගැනීමට කරන තෝත්‍ර.

යක්ෂයන්ගෙන් වන උවදුරු දුරු කර ගැනීම සඳහා සිදු කරන මෙම තෝත්‍ර සඳහා යක්පද මාත්‍රයට හා නාඩගම් මාත්‍රයට අයත් නැටුම් වැඩි වශයෙන් යොදා ගනු ලබයි. එහෙත් සමහර අවස්ථාවලදී සින්දු මාත්‍රයද යොදා ගනු ලබයි.

4. මංගල උත්සව අරමුණු කරගෙන විනෝදය සඳහා පවත්වන නැටුම්.

මේ අවස්ථාව සඳහා මාත්‍රා නියමයක් නැත. මාත්‍රා පහටම අයත් නැ‍ටුම් කැමති පරිදි ඉදිරිපත් කරනු ලැබේ. සින්දු මාත්‍රයට අයත් නැටුම් මෙහිදී විශේෂයි.

සබරගමු නැට්ටුවාගේ ඇඳුම්

බලි ශාන්ති කර්ම සඳහා සුදු සේලය හා රතු රෙදි පටියද ඉන බඳින අතර, නවගුණ වැලක්ද පළඳියි. හිසට ජටාව, කණට කඩුක්කම්, අත්වලට බණ්ඩි වළලු, එක් අතකට අක්මිණියක්ද, අනෙක් අතට පුවක් මල් ඉත්තක්ද ගනියි.සබරගමු නැටුමේ ඇඳුමද උඩ රට හා පහතරට ඇඳුම් සම්ප්‍රදායට වඩා බෙහෙවින් වෙනස්ය. මෙහි විශේෂය දෙවි ඇඳුමකට සමාන ලෙස නිර්මාණය කිරීමයි. පාදෙකට බඳින රහු කු‍ට්ටම් දෙකෙහිද විශේෂත්වයක් ඇති බව පෙනේ. ප්‍රමාණයෙන් විශාල රහු ගණනාවක් දෙපාවල බැඳ නැටීමට සෑහෙන ශරීර ශක්තියක්ද අවශ්‍යය. මේ නිසා කාලයාගේ ඇවෑමෙන් රහු ප්‍රමාණයෙන් කුඩාවීමත් ගණනින් අඩුවීමත් ඉබේටම සිදු වී තිබේ.එසේම සබරගමු නැට්ටුවාගේ ඇඳුම ලංකාව හැර වෙනත් රටක නැටුම් සඳහා වූ ඇඳුම්වලට සම්මිශ්‍ර වී නැත.

සංගීතය

සබරගමු නැටුමේ ප්‍රධාන වාද්‍ය භාණ්ඩය දවුලය. නැටුමේ සාර්ථකත්වය රඳා පවතින්නේ තිතට, මාත්‍රයට ගැලපෙන පරිදි කරන දවුල් වාදනය තුලය. නැට්ටුවා කොතරම් ප්‍රවීණයෙකු වුවද දවුල නිසිලෙස වාදනය නොකළහොත් නැටුම නියම ලෙස ඉදිරිපත් කළ නොහැකි වනු ඇත.

ශාන්තිකර්ම

http://www.danuma.lk/sinhala/index.php?option=com_content&view=article&id=13048%3A%E0%B7%83%E0%B6%B6%E0%B6%BB%E0%B6%9C%E0%B6%B8%E0%B7%94+%E0%B6%B1%E0%B7%90%E0%B6%A7%E0%B7%94%E0%B6%B8%E0%B7%8A.&catid=52%3Aknowledge&Itemid=143&lang=si

සබරගමු නැටුම්

සබරගමු නැටුම්


Grofovija Barcelona (lat. Comitatus Barcinonensis, kat. Comtat de Barcelona, špa. Condado de Barcelona) isprva je bila upravna jedinica Franačke pod imenom Španjolska marka, a od 874. godine gotovo neovisna država pod vlašću barcelonskih grofova. Godine 1137. sjedinjena je s Kraljevinom Aragonijom, a otad je bila dio Krune Aragonije.

Grofovija je ukinuta 1714. godine nakon Rata za španjolsku baštinu.

Katalonija
Povijest Španjolske

Grofovija Barcelona


Die Axt heißen die Filme
 Die Axt (1969), rumänischer Kriminalfilm
 Die Axt (1974), US-amerikanischer Horrorfilm
 Die Axt (2005), französischer Thriller

Die Axt


Igreja de São Vicente de Paulo foi uma igreja católica localizada em Manhattan, em Nova Iorque vinculada à Arquidiocese de Nova Iorque fundada no ano de 1841, visando atender os imigrantes franceses nos Estados Unidos, portanto as missas e celebrações eram realizadas em francês.

Operante por mais de 170 anos, a igreja paroquial foi fechada em janeiro de 2013.

História

Origem
Com o processo histórico da Revolução Francesa, o Estado francês passou pro um processo de laicização, buscando diminuir a influência religiosa na organização estatal francesa instituindo os valores de democracias liberais e dos princípios iluministas presentes nos ideários da Revolução.

Anterior ao processo revolucionário, o catolicismo era a religião oficial do Estado francês, porém com o processo revolucionário o status quo da Igreja passou a ser questionado pelos revolucionários. Pautas de costumes avançaram na sociedade à contragosto dos valores católicos, como a aprovação do divórcio em 1792, durante a Assembleia Nacional Legislativa. Para além das pautas de costumes, a Igreja detentora de grandes propriedades na França, teve parte  apropriadas pelo Estado francês, especialmente em áreas rurais.

Em declínio, a resposta católica foi um processo de novo processo de evangelização da sociedade francesa. Em 1808, o bispo Jean-Baptiste Rauzan fundou em Lyon a ordem Padres da Misericórdia, onde formaram-se grupos de padres católicos que iam de porta em porta, se necessário, para convidar as pessoas para as missões paroquiais que pregariam, buscando recuperar a credibilidade da Igreja muito afetada pelo processo revolucionário.

Com essa expertise acumulada no processo de evangelização após a Revolução Francesa, vários bispos católicos dos Estados Unidos convidaram os membros dos Padres da Misericórdia a vir como missionários para a nação, então um vasto território de missão. Em outubro de 1839, um dos fundadores da Sociedade, Charles Auguste Marie Joseph, Conde de Forbin-Janson, o bispo exilado de Nancy na França, chegou à cidade de Nova Iorque para iniciar uma viagem nacional de pregação para a qual havia sido autorizado pelo Papa Gregório XVI. Não encontrando um local de culto para o povo francófono da cidade, ele soube que a população francófona estava começando a frequentar os cultos nas igrejas protestantes huguenotes, pois eram realizados em francês. Em seu sermão em francês em uma missa que celebrou na Igreja de São Pedro, em Manhattan, ele desafiou a comunidade católica francesa da cidade a estabelecer uma igreja de língua francesa. Para ajudar na empreitada, ele contribuiu com 6.500 dólares de sua vasta fortuna para iniciar a construção da igreja.

A propriedade foi adquirida na esquina noroeste da Canal Street com a Broadway. Forbin-Janson voltou à cidade em várias ocasiões durante sua missão para verificar o andamento da construção. Enquanto isso, com a ajuda de outra doação significativa de seus fundos pessoais, os Padres da Misericórdia adquiriram o recém-fundado Spring Hill College da Diocese de Mobile, no Alabama. Com isso, Os Padres de Misericórdia estabeleceram-se nos Estados Unidos.

A paróquia

Dois anos depois, John Hughes, arcebispo de Nova Iorque, convidou estes padres a virem do Alabama à sua diocese para servir os imigrantes de língua francesa que afluíam à cidade, na igreja construída pelo bispo francês. A paróquia foi inaugurada no ano de 1841, com a igreja sendo dedicada por Forbin-Janson antes de ele voltar para a França em 8 de dezembro daquele ano. Hughes nomeou Annet Lafont como primeiro presbítero da paróquia.

Para além de seus deveres paroquiais, Lafont fundou o Orfanato de São Vicente de Paulo, com sedes na cidade de Nova York e Tarrytown, bem como lares para idosos e residências para jovens solteiras que vinham à cidade em busca de trabalho. Também era um forte defensor dos direitos da comunidade afro-americana da cidade, que sofria discriminação até das poucas igrejas católicas então abertas. Os serviços da Igreja de São Vicente de Paulo foram integrados desde o início, assim como a escola paroquial, a primeira na Região Norte a ensinar os alunos independentemente da etnia.

Quando as famílias europeias ameaçaram retirar seus filhos da escola como resultado de suas políticas, Lafont trouxe as crianças negras para sua própria residência para ensiná-las ele mesmo. Nisso teve o apoio financeiro de Pierre Toussaint. Ele era um nativo do Haiti que foi trazido para os Estados Unidos como escravo e acumulou uma grande fortuna como cabeleireiro. Ele usou sua fortuna para educação e filantropia, e agora está sendo considerado para canonização pela Igreja Católica. Lafont também organizou a St. Ann Society, a primeira missão para afro-americanos em Nova Iorque. Por meio da sociedade, as famílias recebiam aulas semanais de instrução religiosa no porão da igreja.

Chelsea
Por volta de 1856, a paróquia tomou a decisão de se mudar para o bairro Chelsea da cidade, onde muitos residentes franceses se estabeleceram, atraídos pelo desenvolvimento da industrialização da área. A propriedade foi adquirida pela Igreja e o engenheiro Henry Engelbert foi contratado para construir uma nova igreja. A construção foi interrompida pela Guerra de Secessão, mas a nova igreja foi concluída e inaugurada em 1869. A presença da igreja ajudou a estabelecer o bairro como um polo da presença francesa na cidade, atraindo várias instituições para a área, como como o antigo Hospital Francês.

Após a Primeira Guerra Mundial, o Memorial aos Veteranos Franceses e Americanos foi construído na igreja em memória dos membros da Esquadrilha Lafayette e outros americanos que morreram lutando pela França.

No dia 6 de junho de 1944, no Dia D, mais de mil exilados franceses e soldados franceses compareceram à missa do meio-dia na Igreja de São Vicente de Paulo em Nova York para rezar pela vitória enquanto as tropas aliadas iniciavam a libertação da França da ocupação nazista. A igreja foi reinaugurada após a Segunda Guerra Mundial, com a presença do presidente francês, Charles de Gaulle.

Anos posteriores e fechamento

Os Padres da Misericórdia retiraram-se da paróquia em 1960, transferindo a administração para a Arquidiocese de Nova York. A paróquia manteve uma missa semanal realizada em francês desde a sua fundação, atendendo a uma série de imigrantes na cidade de vários países de língua francesa do mundo, representando cerca de sessenta e cinco nações. Desde o final do século XX, a maioria desses imigrantes vem de nações da África Ocidental.

No ano de 2007, a Arquidiocese de Nova York, iniciou sinalizações de interesse em fechar a paróquia.

Na contramão dos interesses da arquidiocese, em 2006, preservacionistas e outros que desejavam preservar a igreja solicitaram o tombamento para o prédio da igreja, procurando preservar a memória do local. Foi fundado um grupo sem fins lucrativos chamado Save St. Vincent de Paul. O movimento recebeu o apoio do presidente francês Nicolas Sarkozy, que escreveu diretamente ao cardeal Timothy Michael Dolan, arcebispo de Nova York, e a Michael Bloomberg, prefeito da cidade de Nova Iorque, para expressar o interesse do governo francês em preservar a igreja. O deputado democrata Richard N. Gottfried apoiou publicamente o pedido. No entanto, em 2012, o órgão de preservação patrimonial de Nova Iorque, determinou que o pedido não merecia uma audiência pública formal, com uma porta-voz dizendo: "Nossa decisão de não recomendar sua designação para toda a comissão foi baseada em uma análise cuidadosa da arquitetura do edifício. e qualidades históricas. Descobrimos que a fachada existente, uma fachada neoclássica que substituiu a fachada original do Renascimento românico em 1939, foi projetada por um arquiteto pouco conhecido e carecia de distinção arquitetônica".

Em agosto de 2011, o Furacão Irene atingiu o telhado da igreja; por causa do fechamento planejado, a Arquidiocese de Nova York não reparou os danos à igreja, levando a um renovado impulso preservacionista. A igreja fechou em 2013, embora ex-paroquianos, muitos francófonos, mantenham um anexo ao prédio da igreja.

Os paroquianos contestaram sem sucesso a decisão da Arquidiocese de Nova York de fechar a igreja por meio do sistema de direito canônico da Igreja Católica. Em janeiro de 2016, o Supremo Tribunal da Assinatura Apostólica, o mais alto tribunal do Vaticano, emitiu sua decisão final recusando-se a considerar o recurso dos paroquianos.

A igreja sofreu danos em um bombardeio na 23rd Street em setembro de 2016; "seu vitral central em forma de rosa foi estourado e dois outros painéis de vitrais foram danificados" na explosão. O prédio foi vendido em novembro de 2016.

Eventos notáveis
A Paróquia de São Vicente de Paulo serviu como um centro da cultura francesa desde a sua fundação. Além de fornecer serviços sociais para imigrantes da Europa e da África, foi um notável centro cultural para o mundo francófono. Exemplos são:

 A missa fúnebre do famoso cantor de ópera francês Armand Castelmary (1834-1897), falecido no palco do Metropolitan Opera House em 10 de fevereiro de 1897;
 O funeral de Louis Keller, editor do New York Social Register, em fevereiro de 1922;
 O casamento de Édith Piaf, que contou com Marlene Dietrich como sua dama de honra, em 20 de setembro de 1952.

Fundações nos Estados Unidos em 1841
Chelsea (Manhattan)
Organizações extintas em 2013
Igrejas de Manhattan
Igreja Católica nos Estados Unidos
Relações entre Estados Unidos e França
Arquitetura neorromânica nos Estados Unidos
Arquitetura neoclássica nos Estados Unidos

Igreja de São Vicente de Paulo (Manhattan)


Kristín Jónsdóttir (fædd 1973) er eldfjalla- og jarðskjálftafræðingur og starfar sem hópstjóri í náttúruváreftirliti hjá Veðurstofu Íslands. Hún er í vísindaráði Almannavarna og hefur starfað sem stundakennari við Háskóla Íslands.

Kristín ólst upp í Breiðholti og foreldrar hennar eru Jón Kr. Hansen og Ingibjörg Júlíusdóttir sem bæði eru kennarar. Kristín lauk stúdentsprófi frá Menntaskólanum við Hamrahlíð, námi í jarðeðlisfræði við Háskóla Íslands og er með doktorsgráðu í jarðskjálftafræði frá Uppsala-háskóla. Hún hefur rannsakað Bárðarbungu og aðrar megineldstöðvar á Íslandi og hefur starfað á Veðurstofu Íslands frá árinu 2013.

Í janúar árið 2021 hlaut Kristín 110 milljóna króna styrk frá Rannís til að leiða öndvegisverkefni sem mun standa yfir í þrjú ár og rannsaka jarðskjálftaóróa.

Á yngri árum reyndi Kristín fyrir sér í tónlist. Hún var stuttan tíma í Unun og söng ásamt Rúnari Júlíussyni í fyrsta lagi hljómsveitarinnar, Hann mun aldrei gleym'enni, árið 1994. Einnig var hún í hljómsveitinni Múldýrinu, ásamt Prins Póló meðal annarra.

Tilvísanir

Íslenskir jarðfræðingar
Fólk fætt árið 1973

Stúdentar úr Menntaskólanum við Hamrahlíð
Íslenskar konur

Kristín Jónsdóttir (eldfjalla- og jarðskjálftafræðingur)


Orgulho crítico é um conjunto de manifestações de protesto de pessoas LGBTI realizadas em diferentes cidades espanholas, alternativas aos orgulhos oficiais, que se consideram despolitizados e institucionalizados.

O movimento reclama a não mercantilização e a politização do Orgulho, assim como uma forte crítica do capitalismo rosa, a gentrificação, a homonormatividade, o pinkwashing ou o homonacionalismo.

O orgulho crítico começou a organizar-se em 2006 em Madrid como uma manifestação alternativa ao Orgulho de Madrid, reivindicando a data de 28 de junho para lembrar o espírito de luta de Stonewall com uma perspetiva anticapitalista, transfeminista, antirracista e anticapacitista.

Ver também

LGBT na Espanha

Orgulho crítico


Loudoun () is a parish in East Ayrshire, Scotland and lies between five and ten miles east of Kilmarnock. The parish roughly encompasses the northern half of the Upper-Irvine Valley and borders Galston Parish (which encompasses the remainder of The Valley) at the River Irvine.

Loudoun is a parish, which shares borders with six other parishes. To the south lies the parish of Galston, which of all the surrounding parishes, has the strongest local links to Loudoun, being as the two parishes share strong historical and social links, as well as sharing public services. Otherwise, Loudoun shares borders with the parishes of Avondale (east), Eaglesham (north), East Kilbride (north-east), Fenwick (north-west) and Kilmarnock (west).

Within Loudoun can be found the towns of Darvel and Newmilns, alongside Loudoun Hill, Loudoun Castle, Loudoun Kirk and Loudoun Academy. Notably, claims that Greenholm, Priestland and the town of Galston itself lie within Loudoun are erroneous, as all three lie south of the River Irvine, in the parish of Galston. This may in some part be because Loudoun Academy and surrounding housing hold Galston postcodes.

Loudoun also contained two villages abandoned during the last century, Alton and Loudoun Village.

Etymology
Various theories have been put forward as to the origins of the name Loudoun. One such theory is that the name was originally used in reference to Loudoun Hill, being a combination of two Scots words law and dun, which roughly translates as Firehill. Another Loudoun Hill theory is that the name was originally Lugudunon, which roughly translates as The Fortress of Lugh. It has also been speculated that the name simply derives from the Celtic word, Loddan, which means marshy ground.

History
Whilst the origins of Loudoun's name are up for debate, it is known that by 1186 the name was used to describe the surrounding area, as in this year a Royal Charter granted the Lands of Lowdun to James de Lambinus. At this time the family name was changed to de Lowdun, with the Loudoun family building Loudoun Castle, Loudoun Kirk and The Keep (in Newmilns) over the forthcoming centuries.

Subsequently, the Loudoun family married in to the Crawford family and in doing so, inherited the hereditary title, Sheriff of Ayr. It has been put forward that William Wallace was a relative of the Loudouns, through his mother Margaret Crawford (sister of the 5th Baron, Reginald Crawford), although this claim has been disputed.

According to Blind Harry, Wallace is also said to have fought a battle at Loudoun Hill, during the Scottish Wars of Independence. This claim is largely disputed by historians, with the real Battle of Loudoun Hill being fought between the Scottish forces of Robert Bruce and the English forces of Aymer de Valence on May 10, 1307. Bruce's forces prevailed and whilst the combined forces of both armies probably totalled no more than about 4,000 men, the result is seen as an important step towards Bruce's eventual victory in the Wars of Independence.

Further reading
 James Mair, A Pictorial History of Darvel, 1989
 Craufuird C. Loudoun, A History of the House of Loudoun and Other Associated Families, 1995

See also
John Campbell, 1st Earl of Loudoun
John Nisbet

References

External links
Video, annotation and commentary on the first Loudoun Castle.
Video and commentary on the Loudoun Barony Judge's Hill
Video and commentary on the East Newton Limeworks.
Video and commentary on the ruins at Muttonhole Strip.

Geography of East Ayrshire
Civil parishes of Scotland

Loudoun


Gregory Zilboorg (en russe : Григорий Зильбург, en ukrainien : Григорій Зільбург), né le  à Kiev et mort le  à New York, est un psychanalyste et historien de la psychiatrie russo-ukrainien.

Biographie

Né à Kiev en Ukraine, le 25 décembre 1890, Gregory Zilboorg étudie la médecine à Saint-Pétersbourg où est élève de Vladimir Bekhterev. En 1917, après la Révolution de février, il est au service de deux premiers ministres au ministère du Travail, Alexandre Kerenski et Gueorgui Lvov et est aidé par Marc Slonim dans la publication d' un journal clandestin contre les bolcheviks et contre les nationalistes ukrainiens.

Zilboorg émigre aux États-Unis en 1919 et, pendant un certain temps, vit de traductions littéraires du russe vers l'anglais tout en étudiant la médecine à l'université de Columbia. Parmi les œuvres qu'il a traduites figurent le roman Nous autres d'Evgueni Zamiatine et la pièce de 1915 de Leonid Andreyev Celui qui se fait gifler. Accueillie favorablement, cette traduction est republiée 17 fois depuis cette publication initiale.

Après avoir obtenu son diplôme en 1926, il travaille à l'hôpital Bloomingdale et devient praticien en psychanalyse à New York, après avoir été analysé pour la première fois en Europe par Franz Alexander. À partir des années 1930, Zilboorg écrit plusieurs volumes d'importance durable sur l'histoire de la psychiatrie. The Medical Man and the Witch During the Renaissance, volume commencé à partir des conférences Noguchi à l'Université Johns Hopkins en 1935, est suivi par A History of Medical Psychology en 1941 et Sigmund Freud en 1951. Il a également produit une série d'articles cliniques, sur des sujets allant des troubles de la personnalité schizoïde à la dépression périnatale - il considérait cette dernière comme enracinée dans l'ambivalence face à la maternité et au sadisme latent - et explorait les effets des conflits non résolus et des affects contre-transférentiels de l'analyste dans la situation analytique.

Inventeur de l'expression psychologie dynamique en 1941, parmi ses patients, il y eut : George Gershwin, Lillian Hellman, Ralph Ingersoll, Marshall Field, Kay Swift ou encore James Warburg. La comédie musicale Lady in the Dark serait basée sur l'expérience de Moss Hart en cours d'analyse avec Zilboorg. Il a examiné aussi Ernest Hemingway et Thomas Merton.

Zilboorg a épousé Ray Liebow en 1919 et ils ont eu deux enfants (Nancy et Gregory, Jr.). Il a épousé Margaret Stone en 1946 et ils ont eu trois enfants (Caroline, John et Matthew). Sa nièce est la violoncelliste .

Publications
Les papiers de Zilboorg à la Bibliothèque Beinecke de livres rares et manuscrits de l'université Yale, contiennent des manuscrits de plusieurs de ses publications ainsi que sa correspondance personnelle avec Margaret Stone Zilboorg.

 The passing of the old order in Europe (1920)
 The medical man and the witch during the renaissance (1935)
 A history of medical psychology (1941)
 Mind, Medicine, & Man (1943)
 Sigmund Freud (1951)
 Psychology of the criminal act and punishment (1954)
 Psychoanalysis and Religion (1962)

Notes et références

Liens externes

Psychanalyste russe
Naissance en décembre 1890
Naissance à Kiev
Décès en septembre 1959
Décès à New York
Décès à 68 ans

Gregory Zilboorg


دير انطار هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء بنت جبيل في محافظة النبطية.

الجغرافيا
تبعد دير إنطار 108 كلم (67.1112 مي) عن بيروت عاصمة لبنان ترتفع 550 م (1804.55 قدم - 601.48 يارد) عن سطح البحر وتمتد على مساحة 456 هكتاراً (4.56 كلم²- 1.76016 مي²).

المراجع

أماكن مأهولة في لبنان
أماكن مأهولة في محافظة النبطية
تجمعات شيعية في لبنان
قرى جبل عامل
قرى قضاء بنت جبيل
قضاء بنت جبيل
مدن لبنان
أماكن مأهولة في قضاء بنت جبيل

دير انطار


Sommer i Tyrol er en dansk kortfilm fra 2010 instrueret af Anna Neye efter eget manuskript.

Handling
»Sommer i Tyrol« handler om en gammel mands forkrampede afsked med sin kone. Hans og Margit har været gift det meste af deres voksenliv. Nu ligger Margit for døden. I stedet for at bruge deres sidste tid sammen på at tage afsked, nægter Hans at acceptere Margits tilstand og bruger de sidste ti minutter af hendes liv på at skændes med hende. En lille film om noget meget stort: et ældre ægtepars afsked med hinanden.

Medvirkende

 Holger Perfort
 Rita Angela
 Jens Jørn Spottag
 Søren Sætter-Lassen

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2010

Sommer i Tyrol (film fra 2010)


Eurolanche Fan Club je europski fan klub Colorado Avalanchea kojeg je 2007. godine osnovao slovački novinar David Puchovsky. Eurolanche organizira godišnje izlete svojih članova iz Europe u Sjedinjene Države, sastanke članova i susrete s igračima Avalanchea. Prema NHL-u, Eurolanche je najveći fan klub Colorado Avalanchea u svijetu.

Članstvo

Od 2018. godine klub broji više od 800 registriranih članova. Članovi dolaze iz 43 zemlje i sa 6 kontinenata. Klub ima i članove iz Hrvatske.

Svaki obožavatelj Colorado Avalanchea može se pridružiti Eurolancheu putem obrasca za registraciju na njihovoj glavnoj internet stranici. Glavne pogodnosti kluba su dostupne samo za članove koji žive u Europi a premijske pogodnosti su za one članove koji prisustvuju na događajima kluba.

Borna Rendulić i mediji

Eurolanche je imao izvrsnu vezu s prvim hrvatskim NHL igračem, Bornom Rendulićem dok je igrao za Colorado Avalanche. Klub je objavio razne intervjue s njim i upriličio sastanak 2016. godine u Hrvatskoj na Svjetskom prvenstvu divizije I, skupine B. Hrvatski novine Sportske Novosti objavile su i članak o posjetu Eurolanchea gradu Zagrebu.]

Povrh toga, Eurolanche je spominjan kao izvor u mnogim medijima diljem svijeta, uglavnom zahvaljujući redovitim objavama ekskluzivnih intervjua s igračima Avalanchea ili zbog svojih događaja u SAD-u. Popis glavnih medijskih nastupa uključuje američke TV kanale NBC Sports, Fox 31, CBS Denver, Altitude TV, časopis The Hockey News, novine Denver Post te internetske stranice NHL.com i ColoradoAvalanche.com.

Joe Šakić

Eurolanche je poznat i drugoj hokejaškoj ličnosti s hrvatskim korijenima - trenutnom generalnom direktoru i bivšem legendarnom igraču Avalanchea, Joe Šakiću. Šakiću je osobno poklonjena Eurolancheova knjiga pod naslovom "10 godina Eurolanchea" koja je objavljena krajem 2017. godine povodom 10. obljetnice Eurolanchea. Knjiga je tiskana u ograničenom izdanju od 300 primjeraka na slovačkom i engleskom jeziku. Do kraja 2017, gotovo svi primjerci su rasprodani.

Eurolanche se redovito sastaje s Joeom Šakićem na projektu Eurolanche Invazija u Denveru.

Ostale aktivnosti

Eurolanche je u prvih deset godina postojanja organizirao devet susreta članova i devet susreta s tadašnjim i bivšim igračima Colorado Avalanchea u Europi. Igrači s kojima se klub susreo su Peter Budaj, Paul Stastny, Milan Hejduk, Jan Hejda, David Koci, Steven Reinprecht, Uwe Krupp i David Aebischer. Klub također organizira natjecanja u kojima poklanja Avalancheove suvenire i autograme igrača te svakodnevno pokriva Avalanche hokej na svojoj glavnoj stranici.

Osim toga, Eurolanche je organizirao Eurolanche Raid 2017 za svojih 57 članova iz 10 zemalja na rijetkom događaju NHL-ove Globalne Serije u Švedskoj. Članovi su gledali dvije jedinstvene utakmice Colorado Avalanchea protiv Ottawa Senatora u studenom 2017. godine. Eurolancheov novinar je izvještavao cijeli događaj zahvaljujući punoj akreditaciji dobivenoj od NHL-a.

Izvori

Navijačke skupine

Eurolanche