The Tallulah River ( ) is a  river in Georgia and North Carolina. It begins in Clay County, North Carolina, near Standing Indian Mountain in the Southern Nantahala Wilderness and flows south into Georgia, crossing the state line into Towns County. The river travels through Rabun County and ends in Habersham County. It cuts through the Tallulah Dome rock formation to form the Tallulah Gorge and its several waterfalls (collectively known as Tallulah Falls). The Tallulah River intersects with the Chattooga River to form the Tugaloo River at Lake Tugalo in Habersham County. It joins South Carolina's Seneca River at Lake Hartwell (also created by a dam upriver) to form the Savannah River, which flows southeastward into the Atlantic Ocean.

Description
From its headwaters to its confluence with the Tugaloo River, the Tallulah River is approximately  long. The Tallulah River Basin drains approximately , as measured at the Tallulah Falls Hydroelectric Plant in Habersham County, Georgia, near the lower end of the Tallulah Gorge.

The lower part of the river includes a string of man-made lakes along the river created by hydroelectric dams operated by Georgia Power. The first (and northernmost) lake in the series is Lake Burton, which is followed by Lake Seed, Lake Rabun, and Lake Tallulah Falls. From Tallulah Falls Lake, the lower part of the river flows through the Tallulah Gorge and now ends as an arm of Lake Tugalo, the other arm of the lake being formed by the Chattooga River. Starting at a point about  downstream from the dam for Tallulah Falls Lake, the boundary line between Habersham and Rabun counties follows the course of the Tallulah River to its end.

The upper Tallulah River Basin drains to the portion of the Tallulah River that is upstream from Lake Burton. This includes northwestern Rabun County, northeastern Towns County and part of Clay County, North Carolina. The United States Geological Survey collects data for the upper Tallulah River Basin from its gauging station at the point where the river crosses Plum Orchard Road. The upper Tallulah River Basin includes a section of the river that is about 14.3 miles (23 km) long, draining a 56.5 square mile (146 km²) area. Annually, the area receives at least 72 inches of rainfall and is entirely within the boundaries of the Chattahoochee National Forest. About one-third of the land falls within the Southern Nantahala Wilderness and about one-fifth is privately owned. The primary tributaries of the Tallulah River in Rabun County are Coleman River and Persimmon Creek.

The upper Tallulah River Basin is as scenic as it is rugged. The highest elevations are found in North Carolina on Standing Indian Mountain, elevation 5,499 feet, where the Tallulah River headwaters are located. After coming into Georgia and passing through the old mining and logging town of Tate City, Georgia in eastern Towns County, the river enters into what is known as Tallulah's upper gorge, or the Rock Mountain Gorge. This upper "gorge" is far less dramatic that the more famous Tallulah Gorge. It starts just upstream from the river's confluence with Coleman River and runs nearly  past Rock Mountain on the western side of the river. The scenic "gorge" is accessible via a drive along the Tallulah River Road (Forest Service Road 70). The Tallulah River Road follows an old railroad bed before ending in the Southern Nantahala Wilderness and provides the only access to Tate City, North Carolina. Heavily wooded today, the upper Tallulah River Basin was stripped nearly bare by clear-cut logging in the 1930s before the Chattahoochee National Forest was established.

Etymology of name
Although Georgians have long assumed that Tallulah was a Cherokee language word, given the prominence of Cherokee history in the state, scholars dispute the derivation of the river's name. This area was long part of the extensive Cherokee homelands in the Southeast. Tourism promoters in the late 19th century said that tallulah meant "thundering waters" in Cherokee. Some scholars later theorized that tallulah meant "terrible" in Cherokee, or was possibly derived from a number of other words. It is more likely that there is no translation for the word.

Based on archeological studies, the Cherokee appear to have settled some of their homeland by the mid to late-16th century; for instance, they had built a townhouse by the late sixteenth century at the Coweeta Creek site on the upper Little Tennessee River in present-day North Carolina.

The Overhill Cherokee also used the term, and were known to have a town called Tallulah, located on the portion of the Little Tennessee that flowed on the west side of the Appalachian Mountains. Muscogee Creek also occupied part of this area before being pushed out by the Cherokee.

References

Bodies of water of Clay County, North Carolina
Rivers of Habersham County, Georgia
Rivers of Rabun County, Georgia
Rivers of Georgia (U.S. state)
Rivers of North Carolina

Tallulah River


Tonatico o Santa María Tonatico es una población mexicana y cabecera municipal del municipio de Tonatico. Es uno de los pueblos pintorescos más sureños del estado de México, está ubicado en la Región de Tierra Caliente y ha sido asignada a categoría de Pueblo Mágico.

Cultura
Un atractivo del pueblo es la plaza principal y la parroquia de "Nuestra Sra. De Tonatico", obra de la arquitectura colonial, lugar donde se festeja invariablemente del último domingo de enero al 2 de febrero de cada año.

Véase también
 Región Ixtapan

Referencias

Enlaces externos

Localidades del estado de México
Tonatico
Cabeceras municipales del estado de México
Pueblos Mágicos del Estado de México

Tonatico


Cetatea Verrucolelor este o cetate care se află în localitatea San Romano in Garfagnana în provincia Lucca, în Garfagnana, dintre care primele înregistrări datează din Evul mediu.

Un prim nucleu locuit-defensiv în acest domeniu, care acum nu mai există, a fost construit de conții Gherardinghi, care au locuit acolo până în 1285, anul în care a fost vândut Republicii Lucca. Actuala cetate renascentistă, timp de 400 de ani, a fost o garnizoană militară, cetate de necucerit ai ducilor de Este din Ferrara-Modena, și acum, după o restaurare importantă dorită de către Municipalitatea din San Romano in Garfagnana, este deschisă pentru public datorită unui proiect de reînnoire istorică.

Istoria

Etimologia și originea
Termenul de Verrucole, care, cu siguranță, derivă din neg, dă de înțeles cu ușurință locația, cocoțată și stâncoasă, pe care să se construiască o fortificație.
Potrivit lui Cato și lui Aulus Gellius "veruca" înseamnă un mare și robust vârf al muntelui.
Pe muntele de bazalt pe care se află cetatea au fost găsite rămășițe din Epoca bronzului, precum și un sat medieval.

Perioada gherardingo
Familia Gherardinghi au posedat primitiva Roccha din 991 atunci când este citată în unele documente, uneori cu numele de "Verucola Gherardenga". În 1170, 4 familii din Garfagnana au decis să devină independente de Lucca și să nu mai plătească "taxa sării", astfel că au format o alianță cu pisani și au luat în stăpânire cetatea de Verrucole.
În 1185, site-ul numit "Curia de Verrucole", după cum a mărturisit o diploma imperială a lui Federico Barbarossa, este atestat documentar ca posesia dinastiei gherardinga, domnii locului. După pierderea treptată a puterii de către Gherardinghi, din 1296 controlul cetății a revenit în mâinile Republicii din Lucca, care a încredințat-o fracțiunii familiei Guidiccioni. Din cetatea medievală nu a mai rămas nimic, bunurile datând din perioada nobililor de Este.

Perioada malaspiniană
În 1328 a devenit proprietatea marchizului Spinetta Malaspina.

Perioada Este

După o scurtă perioadă (intre 1328 și 1345) de control al cetății din partea lui Spinetta Malaspina, din 1429 cetatea a trecut la familia Este din Ferrara, care între timp s-a extins foarte mult în Garfagnana. Cetatea prin caracteristicile sale, inclusiv din confirmările arheologice, datează din două perioade alle  familiei Este: epoca marchizului Leonello (aproximativ 1450), care a restaurat fortăreață pătrată și a construit fortăreață rotundă, și Alfonso al II-lea (circa 1564), care a reconstruit-o și a fortificat-o cu două bastioane, în 1564. Din clădirile medievale, adică cetatea, nu mai rămâne nimic vizibil și întregul complex este, prin urmare, considerat a fi cel renascentist. Pentru mai mult de patru sute de ani această fortăreață, strategică pentru întreaga vale, a devenit parte din ducatul de Modena și din provincia antică a Garfagnanei.
Între 1522 și 1525, a fost sub guvernul lui Ludovico Ariosto , care a deținut funcția de comisar al Garfagnanei, și a avut grijă de organizarea de garnizoanele militare, inclusiv cetatea.
Reorganizarea complexului, determinată de arhitectul militar Marco Antonio Pasi , în 1564, a fost ultima pentru că în secolele următoare și-a pierdut importanța militară.

Se spune că, inițial, complexul a avut două turnuri, cu doi castelan, fiecare care comanda un corp de pază, pentru apărarea celor două cetăți, cea Rotunda și cea Pătrată, plasate la cele două extremități ale dealului. Cetatea Rotunda, este actualul turn poligonal care, în antichitate, dotat de creneluri încă vizibile, conținea un turn cilindric, acum vizibile după excavare. Cetatea Pătrată, de care se pot incă vedea urmele în apropiere de bastionul din nord-est, avea ca apărare un semi-turn circular și o mică clădire cu fațada spre nord.

Oaspeți iluștri și personaje
Pe 1 august 1524, Cetatea a ospătat poetul Ludovico Ariosto, comisar în Garfagnana, care a stat aici înainte de a pleca spre Camporgiano, sediul de Vicar.

Rămâne și în cronicile secolului al xvii-lea, căpitanul Francis Accorsini, comandantul cetății, condamnat de Inchiziția din Modena pentru că în timpul imperiului său obișnuia să recurgă la evenimente criminale, practici de magie și vrăjitorie așa fel încât în 1688 a fost închis și condamnat de Inchiziția din Modena. Au fost documentate și anumite frecventări ale marchizei de Fosdinovo, Cristina Pallavicini, o altă figură ambiguă a Evului Mediu.

De la sfârșitul funcției militare până azi

Din a doua jumătate a secolului al XVIII-lea, cetatea are mai mult rol de apărare militară și după perioada scurtă sub Principatul de Lucca și Piombino a Elisei Bonaparte Baciocchi , în 1866 a fost înstrăinată din domeniul public și trecută prin mâinile a diverse persoane fizice, până în 1986, când a fost achiziționată de către municipalitatea din San Romano in Garfagnana, care a restaurat-o și a deschis-o publicului pe 28 iulie 2012.

Arhitectura

Astăzi, intrând pe vechia "Ușă Plată" care are chiar si acum guardiola și canal, virând la stânga, se poate face o vizită la cortina cu creneluri, la cazemată si la canonieră precum și la meterezele secolului al xvi-lea, cu vedere spre puternicul masiv al rizervei Pania de Corfino. În apropiere de partea de vizavi de la intrarea de la cazemată, există rămășițele depozitului și al locuințelor corpului da pază (recent reconstruit). Urcând spre dealul Cetății Rotunde se găsește vechea capelă pentru serviciul militarilor și turnul, acum parțial reconstruit și restaurat. Privind cu atenție în stânga scarii de piatră, este situată o ușa îngustă de salvataj, de evacuare, ca în orice castel demn de acest nume. De la ușa de la nord se intră in gradina comandantului, care conținea un turn de praf de pușcă spre vest (explodat din cauza unui fulger în 1683), clădiri de serviciu, și un rezervor pentru colectarea apei de ploaie.

Renovarea complexului
Degradarea complexului a început din sec. al XVII-lea, când rolul său militar a fost diminuat și la sfârșitul secolului al XVIII-lea inginerul familiei Este, Giovanni Costa a fost însărcinat să efectueze o inspecție pentru o prognoză de lucrări de întreținere, dar cu sosirea imperiului napoleonian, activitățile s-au oprit; revenirea familiei Este, a reinnoit interesul pentru complex și inginerul Domenico Ferrari, a devenit responsabil de asigurarea siguranței, cu toate acestea, a rămas în desuetudine, și după unirea Italiei și tranziție sa in proprietatea statului, în 1866, a fost vândut la proprietarii privați.

Municipalitatea din San Romano cumpărat-o în 1986 de la familia Angeloni-Bresciani cu 15 milioane de euro și în primii ani '90 a intervenit cu lucrări de întreținere pentru a preveni alte colapsuri, încredințând un mandat arhitectului Gianclaudio Papasogli Tacca pentru pregătirea unui proiect de restaurare.

Acest proiect, început în 1994, datorită intervențiilor paralele de curățarea de vegetație care au adus la lumină diverse descoperiri arheologice foarte importante, a avut ca scop să pună în aplicare o restaurare de tip conservativ efectuată în strânsă colaborare cu Soprintendenza pentru bunurile ambientale, architectonice, artistice și storice din Pisa, Lucca, Livorno, Massa Carrara și Sovintendenza de arheologie din Florența. De-a lungul anilor 1995-1998 s-au desfașurat mai multe campanii de săpături arheologice care au contribuit la cunoașterea istorică a complexului și de-a lungul anilor 1994-2000 ulterioare lucrări de restructurare.

Analizarea stratificării a permis să se reconstituie istoria complexului și prin urmare, s-au reconstruit unele părti care lipseau pentru a oferi o imagine mai clară a istoriei sale. Activitățile de restaurare au condus la consolidarea pereților, golirea, consolidarea și recuperarea Cetății Rotunde și recuperarea Capelei mici, și în cele din urmă deschiderea pentru public. Ulterior, activitatea a continuat spre uzul complexului ca muzeu; a fost restaurată magazia și depozitul, și au fost pregătite spații muzeale.

În 2013 complexul a fost deschis publicului și a avut 5000 vizitatori.

Note

Bibliografie

 Gianclaudio Papasogli Tacca, Gabriella Maciocco, Luisa Gori, Fortezza di Verrucole, San Romano in Garfagnana, Comune di San Romano
 Giulio Ciampoltrini, Le Verrucole di San Romano in Garfagnana. Archeologia di una rocca estense dell'Alta Valle del Serchio, San Marco Letotipo, Lucca, 2007, volum 2
 Nella De Angeli, La Fortezza di Verrucole. Una Lunga Storia Attraverso Documenti Inediti, Pezzini Editore, Viareggio, 1998

Legături externe

Vezi și
 Provincia Lucca

Cetăți din Italia

Cetatea Verrucole


Un spectrograf este un instrument care separă lumina într-un  și înregistrează semnalul folosind o . Există mai multe tipuri de mașini cu caracteristica de spectrografe, în funcție de natura precisă a valurilor. Termenul a fost folosit pentru prima dată în iulie 1876 de Dr. Henry Draper, când a inventat cea mai veche versiune a acestui dispozitiv, și pe care el a folosit-o pentru a capta mai multe fotografii ale spectrului stelei Vega. Această primă versiune a spectrografului a fost greoaie de a utiliza și dificil de a gestiona.

Un mod de a defini un spectrograf este ca un dispozitiv care separă lumina prin lungimea sa de undă și înregistrează aceste date. Un spectrograf de obicei are un sistem detector multi-canal sau sistem de imagare care detectează spectrul de lumină.

Spectrograful stelar și solar
Primele spectrografe au folosit  ca detector. Clasificarea spectrală a stelelor și descoperirea secvenței principale, legea lui Hubble și  au fost toate făcute cu spectrografe care utilizează hârtie fotografică. Pigmentul de plantă  a fost descoperit utilizând un spectrograf care a folosit plante vii ca detector. Spectrografe mai recente folosesc detectoare electronice, cum ar fi ccd-uri care pot fi folosite pentru ambele lumini vizibilă și UV. Alegerea exactă de detector depinde de lungimi de undă ale luminii care este de înregistrat.

Telescopul Spațial James Webb succesor va conține atât un spectrograf infraroșu apropiat (NIRSpec) și un spectrometru infraroșu mediu (MIRI).

Spectrograf cu scală
Un spectrograf cu scală utilizează două , rotite cu 90 de grade una în raport cu cealaltă și plasate aproape una de alta. Prin urmare, un punct de intrare și nu o fantă este folosit și un al doilea cip CCD înregistrează spectrul. De obicei se încearcă să se regăsească un spectru pe diagonală, dar atunci când ambele grilaje au o spațiere largă și unul este  astfel încât numai primul ordin este vizibil și celălalt este aprins astfel încât o mulțime de ordine superioare sunt vizibile, se obține un spectru foarte fin frumos pliat pe un cip CCD comun mic. Cipul mic înseamnă de asemenea că optica colimatoare nu trebuie să fie optimizată pentru comă sau astigmatism, dar aberația sferică poate fi setată la zero.

A vedea de asemenea
 Spectroscopie
 Spectrometru
 Spectroscopie de fantă lungă
 Spectrogramă

Referințe

 Iacov, Ioan (2007), Spectrograf Design Fundamentals (Cambridge University Press) ISBN 0-521-86463-1

Linkuri externe
 Spectrograf pentru spectre astronomice
 Fotografii de spectrografe utilizate în Observatorul Lick de la Arhiva Digitală de Înregistrări ale Observatorului Lick, Colecțiile Digitale ale Bibliotecii UC Santa Cruz

Spectroscopie
Telescoape

Spectrograf


iOS (previously named iPhone OS) is an operating system for mobile devices, made and sold by Apple Inc. It is the mobile operating system of the iPhone, the iPod Touch, the iPad, Apple TV and similar devices. iOS was originally called the iPhone OS but was renamed in 2010 to reflect the operating system's evolving support for additional Apple devices.

History

iPhone OS 1
iOS was released in 2007 simply known as running a version of OS X for the first generation iPhone. Apple said on January 9, 2007 at a conference that there will be a new product, the iPhone, and it would have a "revolutionary" operation system.

On March 6, 2008, Apple renamed OS X to iPhone OS following the release of the iPhone software development kit.

iPhone OS 2
On July 11, 2008, along with the release of the iPhone 3G, Apple released iPhone OS 2.0, which introduced the App Store.

iPhone OS 3
In June 2009, Apple released iPhone OS 3.0, which was released along with the iPhone 3GS. It was a minor upgrade to iPhone OS 2.0 except it could do a few new things. iPhone OS 3.0 was available for the first iPhone and iPod Touch, but not all features were supported on those devices. The last version to support the first iPhone and iPod Touch was 3.1.3. It was later available for the iPad when it was released (as of version 3.2).

In September 2009, Apple renamed "iPhone OS" to "iOS". The trademark "IOS" has been used by the tech company Cisco, so Apple licensed the trademark in order to avoid conflicts.

iOS 4

In mid-2010, Apple also released a significant update, iOS 4.0, which added the ability of multitasking, the option to have a wallpaper for the home screen and gives the user the ability to run several apps at the same time, while the number of apps are affected by the device's RAM. Not only that, but it also had a more polished design and was the first version of iOS to be available for the iPod Touch for free. Unfortunately, the iPhone 3G and iPod Touch (2nd generation) have limited features, meaning that they can't multitask or have a wallpaper for the home screen.

iOS 5

In October 2011, Apple released iOS 5, which introduced many new features such as the notifications pull-down bar, a free messaging service called iMessage, iCloud, and more. A voice assistant named Siri was also released to the iPhone 4S.

iOS 6

iOS 6 was released on September 19, 2012 with even more features. Siri was released to the iPad (3rd generation), iPod Touch (5th generation), and the iPhone 5. YouTube was removed and a YouTube app was added to the App Store. Google Maps was also removed and replaced with Apple Maps.

iOS 7

On September 18, 2013, iOS 7 was released with a new look and many features, and a new feature called "Control Center" where you can control basic settings, music, AirPlay, brightness, flashlight, and more.

iOS 8

On June 2, 2014, Apple announced iOS 8 at their annual Worldwide Developers Conference. It has several new features, such as a new app called Health, a feature called QuickType, which predicts which words you will type, and several other features. It was officially released to everyone on September 17, 2014.

iOS 9

iOS 10

iOS 11

iOS 11 was announced in mid-2017. It will support the iPhone 5S and newer, the iPad Air and newer, all iPad Pro models, the fourth-generation iPad mini, and the sixth-generation iPod touch. The update removes the labels from the main Phone, Messages, Mail, and Safari icons. The App Store and iTunes store logos are replaced with a simple "A" logo and star logo with a blue and purple background, respectively. The Control Center is also easier to use, with bigger buttons and custom controls for functions like Low Power Mode and Mobile Hotspot. On the Plus models of the iPhone 6, 6S, and 7, the Lock Screen can also be rotated. In the Control Center and on the Lock Screen, when a song is playing, only the song name and artist are shown instead of also showing the album name.

iOS 11 also allows users to "offload" apps, meaning that an app can be deleted while leaving behind the app's data. It also provides suggestions and functions for saving storage space, such as deleting old messages and files.  Instead of the iCloud Drive app, there is a Files app that allows users to view their files in the iPhone itself and iCloud Drive.

iOS 12

iOS 13

iOS 14

iOS 15

iOS 16

iOS 17

App Store
The only way to get the software (apps) in iOS is the App Store. The App Store is an electronic market which gives you the ability to buy "apps" (applications), small user interface applications. By January 2013, Apple confirmed to have more than 800,000 applications in the App Store.

References

IOS


Republika Hrvatska i Kraljevina Saudijska Arabija održavaju diplomatske odnose od 8. lipnja 1995. Sjedište veleposlanstva je u Kairu.

Veleposlanici
Hrvatska nema rezidentno veleposlanstvo u Saudijskoj Arabiji.

Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Arapskoj Republici Egipat pokriva Bahrein, Džibuti, Eritreja, Etiopiju, Irak, Jemen, Jordan, Libanon, Saudijsku Arabiju, Siriju, Sudan i UAE.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Saudijska Arabija na stranici MVEP-a

Izvori

Saudijska Arabija

Popis hrvatskih veleposlanika u Saudijskoj Arabiji


Polyphysaceae, porodica zelenih algi u redu Dasycladales. Ime je dobilča po rodu Polyphysa čija je tipična vrsta Polyphysa australis sinonim za Acetabularia peniculus.Unutar tri roda postoji 19 priznatih vrsta.

Rodovi i broj vrsta
 Acetabularia J.V.Lamouroux   12
 Chalmasia Solms-Laubach   1
 Parvocaulis S.Berger, U.Fettweiss, S.Gleissberg, L.B.Liddle, U.Richter, H.Sawitzky & G.C.Zuccarello 6

Izvori

Dasycladales

Polyphysaceae


Aceasta este o listă de filme produse de industria de film italiană de la primele filme din anii 1910 până în prezent. Listele sunt ordonate cronologic.

Anii 1910
 Listă de filme italiene din 1910
 Listă de filme italiene din 1911
 Listă de filme italiene din 1912
 Listă de filme italiene din 1913
 Listă de filme italiene din 1914
 Listă de filme italiene din 1915
 Listă de filme italiene din 1916
 Listă de filme italiene din 1917
 Listă de filme italiene din 1918
 Listă de filme italiene din 1919

Anii 1920
 Listă de filme italiene din 1920
 Listă de filme italiene din 1921
 Listă de filme italiene din 1922
 Listă de filme italiene din 1923
 Listă de filme italiene din 1924
 Listă de filme italiene din 1925
 Listă de filme italiene din 1926
 Listă de filme italiene din 1927
 Listă de filme italiene din 1928
 Listă de filme italiene din 1929

Anii 1930
 Listă de filme italiene din 1930
 Listă de filme italiene din 1931
 Listă de filme italiene din 1932
 Listă de filme italiene din 1933
 Listă de filme italiene din 1934
 Listă de filme italiene din 1935
 Listă de filme italiene din 1936
 Listă de filme italiene din 1937
 Listă de filme italiene din 1938
 Listă de filme italiene din 1939

Anii 1940
 Listă de filme italiene din 1940
 Listă de filme italiene din 1941
 Listă de filme italiene din 1942
 Listă de filme italiene din 1943
 Listă de filme italiene din 1944
 Listă de filme italiene din 1945
 Listă de filme italiene din 1946
 Listă de filme italiene din 1947
 Listă de filme italiene din 1948
 Listă de filme italiene din 1949

Anii 1950
 Listă de filme italiene din 1950
 Listă de filme italiene din 1951
 Listă de filme italiene din 1952
 Listă de filme italiene din 1953
 Listă de filme italiene din 1954
 Listă de filme italiene din 1955
 Listă de filme italiene din 1956
 Listă de filme italiene din 1957
 Listă de filme italiene din 1958
 Listă de filme italiene din 1959

Anii 1960
 Listă de filme italiene din 1960
 Listă de filme italiene din 1961
 Listă de filme italiene din 1962
 Listă de filme italiene din 1963
 Listă de filme italiene din 1964
 Listă de filme italiene din 1965
 Listă de filme italiene din 1966
 Listă de filme italiene din 1967
 Listă de filme italiene din 1968
 Listă de filme italiene din 1969

Anii 1970
 Listă de filme italiene din 1970
 Listă de filme italiene din 1971
 Listă de filme italiene din 1972
 Listă de filme italiene din 1973
 Listă de filme italiene din 1974
 Listă de filme italiene din 1975
 Listă de filme italiene din 1976
 Listă de filme italiene din 1977
 Listă de filme italiene din 1978
 Listă de filme italiene din 1979

Anii 1980
 Listă de filme italiene din 1980
 Listă de filme italiene din 1981
 Listă de filme italiene din 1982
 Listă de filme italiene din 1983
 Listă de filme italiene din 1984
 Listă de filme italiene din 1985
 Listă de filme italiene din 1986
 Listă de filme italiene din 1987
 Listă de filme italiene din 1988
 Listă de filme italiene din 1989

Anii 1990
 Listă de filme italiene din 1990
 Listă de filme italiene din 1991
 Listă de filme italiene din 1992
 Listă de filme italiene din 1993
 Listă de filme italiene din 1994
 Listă de filme italiene din 1995
 Listă de filme italiene din 1996
 Listă de filme italiene din 1997
 Listă de filme italiene din 1998
 Listă de filme italiene din 1999

Anii 2000
 Listă de filme italiene din 2000
 Listă de filme italiene din 2001
 Listă de filme italiene din 2002
 Listă de filme italiene din 2003
 Listă de filme italiene din 2004
 Listă de filme italiene din 2005
 Listă de filme italiene din 2006
 Listă de filme italiene din 2007
 Listă de filme italiene din 2008
 Listă de filme italiene din 2009

Anii 2010
 Listă de filme italiene din 2010
 Listă de filme italiene din 2011
 Listă de filme italiene din 2012
 Listă de filme italiene din 2013
 Listă de filme italiene din 2014
 Listă de filme italiene din 2015
 Listă de filme italiene din 2016
 Listă de filme italiene din 2017
 Listă de filme italiene din 2018
 Listă de filme italiene din 2019

Anii 2020
 Listă de filme italiene din 2020
 Listă de filme italiene din 2021

Vezi și
Giallo
Western spaghetti
Listă de filme italiene de comedie

 italiene

Listă de filme italiene


Bitka kod Zame vodila se 202. pr. Kr. između snaga Rimske Republike i Kartage, obilježivši kraj Drugog punskog rata. Rimska vojska, koju je predvodio Publije Kornelije Scipion, uz ključnu pomoć numidskog vođe Masinise, porazio je kartašku vojsku pod Hanibalom.

Nakon pobjede nad kartaškim i numidskim snagama u bitci kod Utike i Velikih polja, Scipion je nametnuo mirovne uvjete Kartažanima, koji nisu imali drugog izbora osim da ih prihvate. U isto vrijeme, Kartažani su povukli Hanibalovu vojsku iz Italije. Uzdavši se u Hanibalove snage, Kartažani su prekršili primirje s Rimom. Scipion i Hanibal su se suočili kod Zame. Hanibal je imao 36.000 pješaka naspram Scipionovih 29.000. Jednu trećinu Hanibalove vojske činili su unovačeni civili, a Rimljani su imali 6100 konjanika naspram kartaških 4000, jer je većina numidske konjice koju je Hanibal koristio s velikim uspjehom u Italiji prešla na stranu Rimljana.

Hanibal je također upotrijebio 80 ratnih slonova. Slonovi su započeli bitku, napavši glavninu rimskih snaga. Scipionovi vojnici izbjegli su slonove, napravivši otvore u svojim redovima i odbivši ih projektilima. Zatim su rimska i numidska konjica porazile kartašku konjicu i protjerale je s bojnog polja. Hanibalov prvi red sastavljen od plaćenika napao je Scipionovo pješaštvo, ali je poražen. Drugi red sastavljen od unovačenih civila i ostataka plaćenika napao je i nanio teške gubitke rimskom trećem redu. Drugi rimski red priključio se borbi i odbio kartaški napad. Hanibalov treći red sastavljen od veterana, uz pomoć unovačenih građana i plaćenika, suočio se s rimskom vojskom, koja se
prije toga prerasporedila u jedan red. Borba je bila žestoka i izjednačena. Na koncu, Scipionove snage su se vratile u bitku i napale Hanibalovu vojsku s leđa, natjeravši je u povlačenje i uništivši je.

Kartažani su izgubili 20.000 – 25.000 ljudi, a 8500 – 20.000 je palo u zarobljeništvo. Scipion je izgubio 4000 – 5000 ljudi, od kojih su 1500 – 2500 bili Rimljani, a 2500 Numiđani. Poražena na domaćem tlu, kartaška vladajuća elita zatražila je mir i prihvatila ponižavajuće uvjete, okončavši tako 17-godišnji rat.

Literatura

 Steven James. "The Army and Fleet of Publius Scipio's African Campaign: 204 BC".

 Robert F. Pennel; Ancient Rome from the earliest times down to 476 A.D; 1890
 Polybius; The general history of Polybius, Volume 2; W. Baxter for J. Parker, 1823

Kartaga
Bitke starog Rima
Vojna povijest 3. stoljeća pr. Kr.

Bitka kod Zame


Villa maritima u uvali Rakama u podmorju otoka Šćedra, općina Jelsa, predstavlja zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Vrijeme nastanka je od 1. do 3. stoljeća. Po dnu same uvale imena Rake sve do dubine od 10 metara nalazi se mnoštvo ulomaka keramike koja datira od rimskog vremena do novog vijeka. Na dnu uvale sa zapadne strane nalaze se razasuti grubo obrađeni blokovi koji su ostaci antičkog mula dugog 6 metara. Širina razasutih blokova je 6 metara, ali sam antički mul vjerojatno nije bio širi od 3 metra. S istočne strane uvale nalazi se mul u čijem se produžetku nalaze kameni ostaci koji su vjerojatno dio starije strukture. Na tom se mjestu nalaze i ostaci dijelova tesera i podloge za mozaik. Oko 12 metara u produžetku mula i oko 2 metra prema istoku na 2 metra dubine nalaze se ostaci donjeg dijela pitosa. Vidljiv dio pitosa dug je 1 metar a presjek stijenke iznosi 4 cm. Na zapadnoj strani uvale na više mjesta na dnu ispod mulja pronađene su velike količine dijelova amfora i drugog keramičkog materijala antičke provenijencije. S obzirom na sve predmetne nalaze, evidentno je da je riječ o kompleksu antičkog gospodarskog postrojenja (ville maritime) velikog rasprostiranja i važnosti.

Zaštita
Pod oznakom P-5268 zavedena je pod vrstom "arheologija", pravna statusa preventivno zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "podvodna arheološka zona/nalazište".

Izvori

Zaštićena kulturna dobra u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Šćedro
Rimske građevine u Hrvatskoj

Villa maritima u Rakama na Šćedru


Gentofte kommunalbestyrelse er en dansk dokumentarfilm fra 1950, der er instrueret af Gunnar Wangel.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1950

Kommunalbestyrelse
Dokumentarfilm fra Danmark

Gentofte kommunalbestyrelse


Jonas Dahl (født 1982) er en dansk sanger og sangskriver, der er en del af det århusianske band Sonja Hald, der vandt P3's KarriereKanonen i 2014. Via sin medvirken i Sonja Hald har han også medvirket i musikkollektivet Keminova Cowboys.

Dahl udgav en solo-EP i 2005 med titlen Jonas Dahl. To år senere udgav han sit debutalbum som solokunstner under titlen Waterfall With Deer, der fik fire ud af seks stjerner i musikmagasinet GAFFA.

Diskografi

Solo
 Jonas Dahl (2005, EP)
 Waterfall With Deer (2007)

Med Sonja Hald
 Vækstplanen (2015)
 Klæk! (2017)
 Supertransformer (2020)

Med Keminova Cowboys
 Prinsessen Af Jylland (2017)
 Cirkus Danmark (2020)

Referencer

Eksterne henvisninger

 Sonja Halds officielle hjemmeside

Musikere fra Danmark
Sangere fra Danmark
Sangskrivere fra Danmark
Personer fra Aarhus

Jonas Dahl (musiker)


O Morro Branco, com 1 580 metros de altitude, é uma grande elevação localizada na região norte do Vale do Pati, distrito de Caetê-Açu, na cidade brasileira de Palmeiras, no Parque Nacional da Chapada Diamantina (PARNA-CD), região central do estado da Bahia.

Tem como característica a formação de arenito de origem fluvial, sendo também visível da região do Pati do Meio, uma das principais atrações dessa parte do Parque, junto ao Morro do Gavião. Fica próximo e a leste da vila de Caetê-Açu, localidade que vem crescendo dentro do PARNA-CD.

De seu cume rochoso é visível o Vale do Capão e seguindo dali acha-se uma vasta região montanhosa onde estão as nascentes de muitos do maiores rios da região. No sopé dele está ainda situada o povoado de "Bomba".

Misticismo
A partir da década de 1970 esta região da Chapada Diamantina atraiu a juventude que, adepta do exoterismo, de filosofias naturalistas e druidismo, passou a viver em várias áreas onde hoje está o Parque Nacional e região. Assim, perto da base do Morro foi erguido o Poço do Druida, que a historiadora local Zenilda Pina assim registrou: "sua construção seguiu todo um ritual e, ao seu lado [do poço] foi colocada uma grande pedra rústica (altar sagrado); no centro foram depositados diamantes, esmeraldas e cristais; a sua profundidade permite mergulhar-se em suas águas fluidificadas, depois da celebração do cerimonial ritualístico que se faz, despindo-se das vestes materiais e do espírito."

É proibido tirar fotografias do lugar, e também tocar nas águas sagradas, que recebe com frequência artistas, personalidades e convidados.

Picos da Bahia
Parque Nacional da Chapada Diamantina
Geografia de Palmeiras
Lugares religiosos
Morros da Chapada Diamantina

Morro Branco (Palmeiras)


Lebedev  es un selo del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado en la orilla derecha del río Zelenchuk Treti, 19 km al suroeste de Gulkévichi y 125 km al este de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 87 habitantes en 2010. Perteneciente al municipio de Nikolenskoye.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar

Lébedev (Krasnodar)


Juschny (,  ist der gemeinsame Name zweier ehemals getrennter Ortschaften, die zum Moskauer Rajon von Kaliningrad (Königsberg (Preußen)) gehören, der Hauptstadt der Oblast Kaliningrad (Gebiet Königsberg) in Russland.

Geographische Lage
Juschny liegt vier Kilometer südlich des Stadtzentrums von Kaliningrad (Königsberg) an der Ausfallstraße nach Doroschnoje (Altenberg) und Polewoje (Mahnsfeld) mit Anschluss an die russische Fernstraße R 516 (ehemalige deutsche Reichsautobahn Berlin–Königsberg "Berlinka"). Die nächste Bahnstation ist Dschersinskaja-Nowaja an der Bahnstrecke von Kaliningrad nach Bagrationowsk (Preußisch Eylau) (ehemalige Ostpreußische Südbahn).

Geschichte

Bis 1945

Juschny/Aweiden
Das einstmals Aweiden (nach 1871 auch Aweyden) genannte Gutsdorf wurde am 30. April 1874 Amtssitz und namensgebender Ort des neu errichteten Amtsbezirks Aweiden. Er gehörte bis 1930 zum Landkreis Königsberg (Preußen) im Regierungsbezirk Königsberg der preußischen Provinz Ostpreußen. Im Jahre 1910 zählte Aweiden 185 Einwohner.

Zwischen 1891 und 1928 fanden immer wieder örtliche Veränderungen statt, bei denen Aweiden Grundstücke und Wohnplätze an die Nachbargemeinden abgab und somit gänzlich als eigenständiger Ort verschwand. Der Amtsbezirk Aweiden wurde 1930 aufgelöst.

Im Jahre 1945 kam Aweiden mit der Stadt Königsberg (Preußen) zur Sowjetunion und erhielt 1946 die russische Bezeichnung Juschny.

Amtsbezirk Aweiden (1874–1930)
Am 30. April 1874 wurde der Amtsbezirk Aweiden aus einer Landgemeinde und drei Gutsbezirken gebildet:

Juschny/Speichersdorf
Der bis 1946 Speichersdorf genannte Gutsort liegt nordöstlich von Aweiden und war dessen Amtsbezirk zwischen 1874 und 1927 zugeordnet. Damit gehörte der Ort zum Landkreis Königsberg (Preußen) im Regierungsbezirk Königsberg der preußischen Provinz Ostpreußen. Im Jahre 1910 waren in Speichersdorf 231 Einwohner registriert. Im Süden von Speichersdorf und Ponarth lagen sechs Schrebergärten

Am 16. Juni 1927 verlor Speichersdorf seine Eigenständigkeit und wurde in die Stadt Königsberg (Preußen) eingemeindet. Mit Königsberg kam Speichersdorf 1945 zur Sowjetunion und erhielt – wie Aweiden – den russischen Namen Juschny.

Seit 1946
Die unter dem Namen Juschny vereinigten beiden Orte Aweiden und Speichersdorf gehören seit 1945 zur Stadt Kaliningrad und wurden 1947 in den neu gebildeten Stadtbezirk namens Moskauer Rajon integriert.

Kirche
Aweiden und Speichersdorf waren bis 1945 mit ihrer überwiegend evangelischen Bevölkerung in das Kirchspiel Seligenfeld (heute russisch Dalneje, Stadtsiedlung innerhalb Kaliningrads) eingepfarrt. Dieses gehörte zum Kirchenkreis Königsberg-Land I innerhalb der Kirchenprovinz Ostpreußen der Kirche der Altpreußischen Union. Der letzte deutsche Geistliche war Pfarrer Friedrich  Lautsch.

Heute liegt Juschny im Einzugsgebiet der evangelisch-lutherischen Kaliningrader Auferstehungskirche, der Hauptkirche der neu errichteten Propstei Kaliningrad innerhalb der Evangelisch-lutherischen Kirche Europäisches Russland (ELKER).

Einzelnachweise

Stadtteil von Kaliningrad

Juschny (Kaliningrad, Moskauer Rajon)


Eduardo Hamester (Itapiranga-SC, 20 de janeiro de 1967), mais conhecido como "Chico", é um ex-futebolista brasileiro que atuava como goleiro. Cria das divisões do , onde sagrou-se tricampeão gaúcho entre 85 e 87, ele foi campeão mundial sub-20 em 1985 com a Seleção Brasileira. Defendeu ainda as cores do ,  e , até encerrar a carreira em 2000, quando estava no Esportivo-RS. Desde 2015, trabalhava na base do  como preparador de goleiros do time sub-14.

Eduardo foi um dos 4 jogadores Gremistas acusados do estupro coletivo de uma menor de idade na Suíca no episódio que ficou conhecido como Escândalo de Berna. Apesar de terem sido condenados em 1989 pela justiça suíca, nenhum dos 4 jamais cumpriu a pena.

Títulos
 Seleção Brasileira
 Copa do Mundo Sub-20: 1985

 Campeonato Gaúcho de Futebol: 1985, 1986, 1987

Campanhas de Destaque
 Ceará
 Vice-campeão Copa do Brasil de Futebol de 1994

Futebolistas do Grêmio Foot-Ball Porto Alegrense
Futebolistas do Esporte Clube Bahia
Futebolistas do Ceará Sporting Club
Futebolistas da Associação Chapecoense de Futebol
Futebolistas do Clube Esportivo Bento Gonçalves

Eduardo Hamester


Langlete Station (Langlete stasjon) er en jernbanestation på Rørosbanen, der ligger i Holtålen kommune i Norge. Stationen består af et spor, en perron med et læskur og en lille parkeringsplads. Stationen ligger lige ved Riksvei 30.

Stationen åbnede 16. januar 1877 sammen med strækningen mellem Røros og Singsås. Oprindeligt hed den Langlete ligesom i dag, men fra 1891 til april 1921 hed den Langletet. Den blev nedgraderet til trinbræt 1. maj 1958. 24. oktober 2009 blev den flyttet fra punktet 463,01 km til 463,77 km, så den kunne komme til at ligge på en lige strækning og få en længere perron.

Stationsbygningen blev opført til åbningen i 1877 efter tegninger af Peter Andreas Blix. Den blev revet ned i 1985. I sin tid havde stationen også remise og drejeskive. Lokomotiverne, der hjalp togene på stigningerne videre op til Tyvold, var stationeret her.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Rørosbanen
Etableret i 1877
Jernbanestationer i Trøndelag

Langlete Station


Conselho Mundial da Água — think tank com sede em França que integra governos e centenas de organizações internacionais
World Wrestling Council — empresa de promoções de wrestling porto-riquenha

Desambiguações de siglas

WWC


S3 is a line on the Berlin S-Bahn. It operates from Erkner to Spandau. For most of its existence since becoming a numbered route in 1984, the S3's line colour is blue.

S3 originally was shortened to Ostbahnhof from 2003 to 2009 while awaiting renovation works. To compensate for the diminished throughput on the Stadtbahn, the  (formerly Erkner ↔ Ostbahnhof) was extended westwards to Spandau. Then, it temporarily shortened to Ostkreuz.

Service history

The S3 was created along with the S1 and S2 on 9 January 1984, when the Berliner Verkehrsbetriebe (BVG) took over the S-Bahn network from the East German Deutsche Reichsbahn (DR) in West Berlin: the S3 initially ran between Friedrichstraße and Charlottenburg, before being extended south-westwards to Wannsee on 1 May 1984.

Due to the reunification of Germany, the S3 briefly became a four-coloured line on 1 July 1990, absorbing the DR S-Bahn services formerly terminating at Friedrichstraße to  (orange),  (yellow),  (green), and Flughafen Berlin Schönefeld (sky blue, now BER Airport – Terminal 5). On 2 June 1991, the S3 was broken-up into the following lines:

References

Berlin S-Bahn lines

S3 (Berlin)


Dremel é um sistema distribuído desenvolvido no Google para consultar de forma interativa grandes conjuntos de dados.

Dremel é o mecanismo de consulta usado no serviço BigQuery do Google.

Dremel é a inspiração para Apache Drill, Apache Impala, e Dremio, uma plataforma Apache  licenciada que inclui um mecanismo de execução SQL distribuído.

Em 2020, a Dremel ganhou o prémio Test of Time na conferência VLDB 2020, reconhecendo as inovações de que foi pioneira.

Programas de computador do Google

Dremel (software)


Robert Adams () a fost un armurier britanic din secolul al XIX-lea care a inventat primul revolver cu dublă acțiune, în 1851. Revolverele inventate și perfecționate de el au fost folosite în timpul luptelor din Războiul Crimeii, Răscoala șipailor, Războiul Civil American și Războiul zulușilor.

Nașteri în 1809
Decese în 1880
Proiectanți de arme
Inventatori britanici

Robert Adams (armurier)


An Alopecurus longiaristatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Maximowicz. An Alopecurus longiaristatus in nahilalakip ha genus nga Alopecurus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Alopecurus

Alopecurus longiaristatus


ඉන්ෆ්ලූවෙන්සා වැනි ඇතැම් රෝග ඉතා ඉක්මණින් බෝවන සුළුය. ආසාදන රෝග කහින විට සහ කිවිසන විට පිටවන බිදිති මගින් , රෝග වාහක කෘමියෙකු දෂ්ඨ කිරීම මගින් සහ අපවිත්‍ර වූ ජලය හෝ ආහාර මගින් යන විවිධ ක්‍රමෝපායන් මගින් බෝවිය හැකිය. තවද ලිංගාශ්‍රිත රෝග ද ඇත. යම්කිසි පුද්ගලයෙකු ගෙන් තවත් පුද්ගලයෙකුට පැතිරිය හැකි ක්ෂුද්‍ර ජීවින් ද මේ සඳහා විශේෂ කෘත්‍යක් ඉටු කරන අතර ඇතැම් රෝග ක්‍රමවත් පෝෂණ ක්‍රමයක් මගින් වළක්වා ගත හැකිය. පිළිකා රෝග සහ හෘද රෝග වැනි රෝග තත්වයන් ආසාදනයක් නිසා ඇතිවන්නක් ලෙස හැදින්විය නොහැකිය. මෙය මානසික රෝග සඳහා ද එකසේ වලංගු වේ.

අර්ථ දැක්වීම

දේශීය සම්ප්‍රේෂණය
දේශීය සම්ප්‍රේෂණය (local transmission) යන වචනයේ තේරුම ආසාදන ප්‍රභවය වාර්තා කරන ස්ථානය තුළ හඳුනාගෙන ඇති බවයි (රටක්, කලාපයක් හෝ නගරයක් වැනි)

බිඳිති මගින් බෝවීම

කහින විට සහ කිවිසන විට පිටවන බිදිති (respiratory droplets) මගින් රෝග බෝවීම ඉතාම සුලබ සිදුවීමකි.

ආශ්‍රිත
 Bioaerosol
 Bugchasing
 Cross-species transmission
 Infectious disease: Transmission
 Transmission coefficient (epidemiology)
 Transmission risks and rates

මූලාශ්‍ර

Human diseases and disorders

රෝග බෝවීම


Titi Holban (n. în comuna Vâlcele, jud. Buzău, pe ) este un fost deputat român, ales în legislatura 2008 -2012 și în legislatura 2012 - 2016 din partea Partidului Național Liberal. În legislatura 2008 - 2012, Titi Holbam a fost membru în grupurile parlamentare de prietenie cu Republica Columbia, Republica Croația, Regatul Belgiei și Ucraina. În legislatura 2012 - 2016, Titi Holbam a fost membru în grupurile parlamentare de prietenie cu Statul Qatar și  Republica Singapore.

În timpului mandatului a trecut la grupul parlamentar al Partidului Social Democrat.

Condamnare penală
Pe 16 noiembrie 2016 Titi Holban a fost condamnat definitiv de Înalta Curte de Casție și Justiție la trei ani închisoare cu suspendare pentru săvârșirea infracțiunii de trafic de influență.

Note

Vezi și
 Legislatura 2012-2016 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Deputați români 2012-2016
Deputați români 2008-2012
Politicieni români în viață
Politicieni români condamnați

Titi Holban


Horná Potôň este o comună din Slovacia aflatâ în districtul Dunajská Streda, regiunea Trnava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și numără 2.010 locuitori.

Istoric
Horná Potôň este atestată documentar din 1255.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Horná Potôň


In mathematics, Frobenius' theorem gives necessary and sufficient conditions for finding a maximal set of independent solutions of an overdetermined system  of first-order homogeneous linear partial differential equations. In modern geometric terms, given a family of vector fields, the theorem gives necessary and sufficient integrability conditions for the existence of a foliation by maximal integral manifolds whose tangent bundles are spanned by the given vector fields. The theorem generalizes the existence theorem for ordinary differential equations, which guarantees that a single vector field always gives rise to integral curves; Frobenius gives compatibility conditions under which the integral curves of r vector fields mesh into coordinate grids on r-dimensional integral manifolds.  The theorem is foundational in differential topology and calculus on manifolds.

Contact geometry studies 1-forms that maximally violates the assumptions of Frobenius' theorem. An example is shown on the right.

Introduction

One-form version
Suppose we are to find the trajectory of a particle in a subset of 3D space, but we do not know its trajectory formula. Instead, we know only that its trajectory satisfies , where  are smooth functions of . Then, we can know only for sure that, if at some moment in time, the particle is at location , then its velocity at that moment is restricted within the plane with equation

In other words, we can draw a "local plane" at each point in 3D space, and we know that the particle's trajectory must be tangent to the local plane at all times.

If we have two equationsthen we can draw two local planes at each point, and their intersection is generically a line, allowing us to uniquely solve for the curve starting at any point. In other words, with two 1-forms, we can foliate the domain into curves.

If we have only one equation , then we might be able to foliate  into surfaces, in which case, we can be sure that a curve starting at a certain surface must be restricted to wander within that surface. If not, then a curve starting at any point might end up at any other point in . One can imagine starting with a cloud of little planes, and quilting them together to form a full surface. The main danger is that, if we quilt the little planes two at a time, we might go on a cycle and return to where we began, but shifted by a small amount. If this happens, then we would not get a 2-dimensional surface, but a 3-dimensional blob. An example is shown in the diagram on the right.

If the one-form is integrable, then loops exactly close upon themselves, and each surface would be 2-dimensional. Frobenius' theorem states that this happens precisely when  over all of the domain, where . The notation is defined in the article on one-forms.

During his development of axiomatic thermodynamics, Carathéodory proved that if  is an integrable one-form on an open subset of , then  for some scalar functions  on the subset. This is usually called Carathéodory's theorem in axiomatic thermodynamics. One can prove this intuitively by first constructing the little planes according to , quilting them together into a foliation, then assigning each surface in the foliation with a scalar label. Now for each point , define  to be the scalar label of the surface containing point .

Now,  is a one-form that has exactly the same planes as . However, it has "even thickness" everywhere, while  might have "uneven thickness". This can be fixed by a scalar scaling by , giving . This is illustrated on the right.

Multiple one-forms
In its most elementary form, the theorem addresses the problem of finding a maximal set of independent solutions of a regular system of first-order linear homogeneous partial differential equations. Let

be a collection of  functions, with , and such that the matrix  has rank r when evaluated at any point of . Consider the following system of partial differential equations for a  function :

One seeks conditions on the existence of a collection of solutions  such that the gradients  are linearly independent.

The Frobenius theorem asserts that this problem admits a solution locally if, and only if, the operators  satisfy a certain integrability condition known as involutivity. Specifically, they must satisfy relations of the form

for , and all  functions u, and for some coefficients ckij(x) that are allowed to depend on x. In other words, the commutators  must lie in the linear span of the  at every point. The involutivity condition is a generalization of the commutativity of partial derivatives.  In fact, the strategy of proof of the Frobenius theorem is to form linear combinations among the operators  so that the resulting operators do commute, and then to show that there is a coordinate system  for which these are precisely the partial derivatives with respect to .

From analysis to geometry
Even though the system is overdetermined there are typically infinitely many solutions.  For example, the system of differential equations

clearly permits multiple solutions.  Nevertheless, these solutions still have enough structure that they may be completely described.  The first observation is that, even if f1 and f2 are two different solutions, the level surfaces of f1 and f2 must overlap.  In fact, the level surfaces for this system are all planes in  of the form , for  a constant. The second observation is that, once the level surfaces are known, all solutions can then be given in terms of an arbitrary function.  Since the value of a solution f on a level surface is constant by definition, define a function C(t) by:

Conversely, if a function  is given, then each function f given by this expression is a solution of the original equation.  Thus, because of the existence of a family of level surfaces, solutions of the original equation are in a one-to-one correspondence with arbitrary functions of one variable.

Frobenius' theorem allows one to establish a similar such correspondence for the more general case of solutions of (1). Suppose that  are solutions of the problem (1) satisfying the independence condition on the gradients. Consider the level sets of  as functions with values in . If  is another such collection of solutions, one can show (using some linear algebra and the mean value theorem) that this has the same family of level sets but with a possibly different choice of constants for each set.  Thus, even though the independent solutions of (1) are not unique, the equation (1) nonetheless determines a unique family of level sets.  Just as in the case of the example, general solutions u of (1) are in a one-to-one correspondence with (continuously differentiable) functions on the family of level sets.

The level sets corresponding to the maximal independent solution sets of (1) are called the integral manifolds because functions on the collection of all integral manifolds correspond in some sense to constants of integration.  Once one of these constants of integration is known, then the corresponding solution is also known.

Frobenius' theorem in modern language
The Frobenius theorem can be restated more economically in modern language.  Frobenius' original version of the theorem was stated in terms of Pfaffian systems, which today can be translated into the language of differential forms. An alternative formulation, which is somewhat more intuitive, uses vector fields.

Formulation using vector fields
In the vector field formulation, the theorem states that a subbundle of the tangent bundle of a manifold is integrable (or involutive) if and only if it arises from a regular foliation.  In this context, the Frobenius theorem relates integrability to foliation; to state the theorem, both concepts must be clearly defined.

One begins by noting that an arbitrary smooth vector field  on a manifold  defines a family of curves, its integral curves  (for intervals ).  These are the solutions of  , which is a system of first-order ordinary differential equations, whose solvability is guaranteed by the Picard–Lindelöf theorem. If the vector field  is nowhere zero then it defines a one-dimensional subbundle of the tangent bundle of , and the integral curves form a regular foliation of . Thus, one-dimensional subbundles are always integrable.

If the subbundle has dimension greater than one, a condition needs to be imposed.
One says that a subbundle  of the tangent bundle  is integrable (or involutive), if, for any two vector fields  and  taking values in , the Lie bracket  takes values in  as well.  This notion of integrability need only be defined locally; that is, the existence of the vector fields  and  and their integrability need only be defined on subsets of .

Several definitions of foliation exist. Here we use the following:

Definition. A p-dimensional, class Cr foliation of an n-dimensional manifold M is a decomposition of M into a union of disjoint connected submanifolds {Lα}α∈A, called the leaves of the foliation, with the following property: Every point in M has a neighborhood U and a system of local, class Cr coordinates x=(x1, ⋅⋅⋅, xn) : U→Rn such that for each leaf Lα, the components of U ∩ Lα are described by the equations xp+1=constant, ⋅⋅⋅, xn=constant. A foliation is denoted by ={Lα}α∈A.

Trivially, any foliation of  defines an integrable subbundle, since if  and  is the leaf of the foliation passing through  then   is integrable. Frobenius' theorem states that the converse is also true:

Given the above definitions, Frobenius' theorem states that a subbundle  is integrable if and only if the subbundle  arises from a regular foliation of .

Differential forms formulation
Let U be an open set in a manifold ,  be the space of smooth, differentiable 1-forms on U, and F be a submodule of  of rank r, the rank being constant in value over U.  The Frobenius theorem states that F is integrable if and only if for every  in  the stalk Fp is generated by r exact differential forms.

Geometrically, the theorem states that an integrable module of -forms of rank r is the same thing as a codimension-r foliation. The correspondence to the definition in terms of vector fields given in the introduction follows from the close relationship between differential forms and Lie derivatives. Frobenius' theorem is one of the basic tools for the study of vector fields and foliations.

There are thus two forms of the theorem: one which operates with distributions, that is smooth subbundles D of the tangent bundle TM; and the other which operates with subbundles of the graded ring  of all forms on M.  These two forms are related by duality.  If D is a smooth tangent distribution on , then the annihilator of D, I(D) consists of all forms  (for any ) such that

for all .  The set I(D) forms a subring and, in fact, an ideal in . Furthermore, using the definition of the exterior derivative, it can be shown that I(D) is closed under exterior differentiation (it is a differential ideal) if and only if D is involutive.  Consequently, the Frobenius theorem takes on the equivalent form that  is closed under exterior differentiation if and only if D is integrable.

Generalizations
The theorem may be generalized in a variety of ways.

Infinite dimensions
One infinite-dimensional generalization is as follows. Let  and  be Banach spaces, and  a pair of open sets. Let

be a continuously differentiable function of the Cartesian product (which inherits a differentiable structure from its inclusion into X × Y) into the space  of continuous linear transformations of  into Y.  A differentiable mapping u : A → B is a solution of the differential equation

if

The equation (1) is completely integrable if for each , there is a neighborhood U of x0 such that (1) has a unique solution  defined on U such that u(x0)=y0.

The conditions of the Frobenius theorem depend on whether the underlying field is  or .  If it is R, then assume F is continuously differentiable.  If it is , then assume F is twice continuously differentiable. Then (1) is completely integrable at each point of  if and only if

for all . Here  (resp. ) denotes the partial derivative with respect to the first (resp. second) variable; the dot product denotes the action of the linear operator , as well as the actions of the operators  and .

Banach manifolds
The infinite-dimensional version of the Frobenius theorem also holds on Banach manifolds.  The statement is essentially the same as the finite-dimensional version.

Let  be a Banach manifold of class at least C2.  Let  be a subbundle of the tangent bundle of .  The bundle  is involutive if, for each point  and pair of sections  and Y of  defined in a neighborhood of p, the Lie bracket of  and Y evaluated at p, lies in :

On the other hand,  is integrable if, for each , there is an immersed submanifold  whose image contains p, such that the differential of  is an isomorphism of TN with .

The Frobenius theorem states that a subbundle  is integrable if and only if it is involutive.

Holomorphic forms
The statement of the theorem remains true for holomorphic 1-forms on complex manifolds — manifolds over  with biholomorphic transition functions.

Specifically, if  are r linearly independent holomorphic 1-forms on an open set in  such that

for some system of holomorphic 1-forms , then there exist holomorphic functions fij and  such that, on a possibly smaller domain,

This result holds locally in the same sense as the other versions of the Frobenius theorem. In particular, the fact that it has been stated for domains in  is not restrictive.

Higher degree forms
The statement does not generalize to higher degree forms, although there is a number of partial results such as Darboux's theorem and the Cartan-Kähler theorem.

History
Despite being named for Ferdinand Georg Frobenius, the theorem was first proven by Alfred Clebsch and Feodor Deahna. Deahna was the first to establish the sufficient conditions for the theorem, and Clebsch developed the necessary conditions. Frobenius is responsible for applying the theorem to Pfaffian systems, thus paving the way for its usage in differential topology.

Applications
 In classical mechanics, the integrability of a system's constraint equations determines whether the system is holonomic or nonholonomic.
 In microeconomic theory, Frobenius' theorem can be used to prove the existence of a solution to the problem of  integrability of demand functions.

Caratheodory's axiomatic thermodynamics
In classical thermodynamics, Frobenius' theorem can be used to construct entropy and temperature in Carathéodory's formalism.

Specifically, Carathéodory considered a thermodynamic system (concretely one can imagine a piston of gas) that can interact with the outside world by either heat conduction (such as setting the piston on fire) or mechanical work (pushing on the piston). He then defined "adiabatic process" as any process that the system may undergo without heat conduction, and defined a relation of "adiabatic accessibility" thus: if the system can go from state A to state B after an adiabatic process, then  is adiabatically accessible from . Write it as .

Now assume that

 For any pair of states , at least one of  and  holds.
 For any state , and any neighborhood of , there exists a state  in the neighborhood, such that  is adiabatically inaccessible from .

Then, we can foliate the state space into subsets of states that are mutually adiabatically accessible. With mild assumptions on the smoothness of , each subset is a manifold of codimension 1. Call these manifolds "adiabatic surfaces".

By the first law of thermodynamics, there exists a scalar function  ("internal energy") on the state space, such thatwhere  are the possible ways to perform mechanical work on the system. For example, if the system is a tank of ideal gas, then .

Now, define the one-form on the state spaceNow, since the adiabatic surfaces are tangent to  at every point in state space,  is integrable, so by Carathéodory's theorem, there exists two scalar functions  on state space, such that . These are the temperature and entropy functions, up to a multiplicative constant.

By plugging in the ideal gas laws, and noting that Joule expansion is an (irreversible) adiabatic process, we can fix the sign of , and find that  means . That is, entropy is preserved in reversible adiabatic processes, and increases during irreversible adiabatic processes.

See also
 Integrability conditions for differential systems
 Domain-straightening theorem
 Newlander-Nirenberg Theorem

Notes

References

Theorems in differential geometry
Theorems in differential topology
Differential systems
Foliations

Frobenius theorem (differential topology)


John Bourke,  comte de Mayo (vers 1705 – 1790) est un homme politique et pair irlandais.

Biographie
Il est le fils de Richard Bourke et de Catherine Minchin. Il descend de nobles gaéliques et partage un ancêtre commun avec Tibbot ne Long Bourke,  vicomte Mayo. Il fait ses études au Trinity College de Dublin. En 1727, il est élu député de Naas, représentant le siège à la Chambre des communes irlandaise jusqu'en 1760. Entre 1761 et 1768, il est député d'Old Leighlin. Il est réélu pour Naas en 1768 et occupe le siège jusqu'à son élévation à la pairie en 1776. Cette année-là est créé baron Naas, de Naas dans le comté de Kildare, dans la pairie d'Irlande. Il prend son siège à la Chambre des lords irlandaise et, le 13 janvier 1781, il est nommé vicomte Mayo, titre auparavant détenu par ses lointaines parents. Le 24 juin 1785, Bourke est nommé comte de Mayo.

Bourke épouse Mary Deane, fille de Joseph Deane et Margaret Boyle, en 1726. Ensemble, ils ont trois enfants. La circonscription de Naas est également représentée par le fils et le petit-fils de Bourke, les deuxième et quatrième comtes.

Références

Liens externes

Étudiant de Trinity College (Dublin)
Dynastie de Burgh
Décès en 1790
Comte de la pairie d'Irlande

John Bourke (1er comte de Mayo)


Sfântul Pantelimon (în , în ; cu sensul de "cel preamilostiv"), pe numele real Pantaleon, () a fost un martir din orașul Nicomidia al Bitiniei în timpul persecuției lui Dioclețian. El este considerat în Biserica Apuseană drept unul dintre cei Paisprezece ajutători și în Bisericile Orientale drept unul dintre Doctorii fără de arginți. Este unul dintre cei mai populari sfinți ortodocși, fiind invocat deseori de cei în suferințe ca tămăduitor.

Deși există dovezi care sugerează că a existat un martir pe nume Pantelimon, unii autori consideră că poveștile referitoare la viața și moartea lui sunt simple legende.

Viața lui Pantaleon
Potrivit martirologiilor, Pantaleon (nume ce înseamna "cel puternic ca un leu") era fiul unui păgân bogat, Eustorgius din Nicomidia, și al unei mame creștine, Sf. Eubula. A primit o educație creștină aleasă de la mama sa, dar după moartea ei a uitat învățăturile creștine și a ajuns, ca și tatăl său, să se închine la idoli. Tatăl său l-a trimis la școlile vremii, unde a studiat filozofia și a ajuns ucenicul unui medic renumit pe nume Eufrosinos, de la care a deprins secretele medicinei; sub patronajul lui Eufrosinos tânărul Pantaleon a devenit medic al împăratului roman Galerius.

Pantaleon l-a cunoscut pe bătrânul preot Ermolae (prezentat ca episcop al bisericii din Nicomidia în literatura teologică de mai târziu), care i-a reamintit învățăturile de credință ale creștinismului și l-a convins că Hristos era cel mai bun medic, spunându-i că omul trebuie să aibă o mai mare încredere în credință decât în sfatul medical.

Sfântul Alfons Maria de Liguori a descris această întâlnire cu următoarele cuvinte:

"A studiat medicina cu atât succes, că împăratul Maximian l-a numit medicul său. Într-o zi, când sfântul nostru conversa cu un preot sfânt pe nume Ermolae, acesta din urmă, după ce a lăudat studiul medicinei, a încheiat astfel: "Dar, prietene, la ce-ți folosesc toate cunoștințele pe care le-ai dobândit în această artă, din moment ce nu cunoști știința mântuirii?"

Tânărul medic i-a vindecat cu generozitate pe cei în suferință, tămăduindu-le deopotrivă trupul și sufletul. Prin vindecarea în mod miraculos a unui om orb prin invocarea numelui lui Isus, Pantaleon l-a convertit la creștinism pe tatăl său, la moartea căruia a intrat în posesia unei mari averi. El și-a eliberat sclavii și, împărțindu-și bogățiile celor săraci, a dobândit o mare reputație în Nicomidia. Medicii păgâni din cetate, invidioși, l-au denunțat că era creștin și Pantoleon a fost adus la judecată în timpul persecuției anticreștine declanșate în anul 303 de împăratul Dioclețian. Împăratul dorea să-l salveze și a încercat să-l convingă să accepte apostazia. Pantoleon și-a mărturisit deschis credința, iar ca dovadă că Hristos era adevăratul Dumnezeu a vindecat un paralitic. În ciuda acestui fapt, el a fost condamnat la moarte de împărat, care a considerat acel miracol ca un act de vrăjitorie.

A fost supus la chinuri grele înainte de a suferi martiriul. Potrivit legendei, carnea lui Pantaleon a fost mai întâi arsă cu făclii, iar în timpul acestei cazne Hristos i s-a arătat sub chipul bătrânului preot Ermolae care l-a îmbărbătat și i-a vindecat rănile. Făcliile au fost stinse. I s-a pregătit o baie de plumb topit, dar, când a coborât în cazan, lichidul s-a răcit brusc. Pantaleon a fost aruncat apoi în mare, cu o piatră grea legată de el, dar nu s-a înecat deoarece piatra a plutit la suprafața apei. A fost împins în mijlocul fiarelor sălbatice, care s-au aruncat să-l sfâșie, dar s-au retras atunci când el le-a binecuvântat. A fost legat apoi pe o roată cu cuie de fier și aruncat de pe un deal la vale, dar frânghiile s-au desfăcut și roata s-a sfărâmat în bucăți. S-a încercat decapitarea lui, dar sabia s-a încovoiat și călăii s-au convertit la creștinism.

În ciuda caznelor, Pantaleon i-a cerut lui Dumnezeu să-i ierte pe prigonitorii lui, motiv pentru care a primit numele de Panteleimon ("cel preamilostiv"). Abia după ce el însuși și-a plecat grumazul, a putut fi decapitat, iar din rană a început să-i curgă un amestec de sânge și un lichid alb ca laptele.

Venerarea timpurie
Hagiografiile Sf. Pantelimon care conțin aceste miracole săvârșite în timpul martiriului său sunt târzii și "lipsite de valoare", potrivit Enciclopediei Catolice. Cu toate acestea, mucenicia sa pare să fie susținută de o venerație atestată încă din secolul al V-lea și mărturisită, printre altele, într-o predică despre martiri a teologului Teodoret (d. c. 457); Procopius din Cezareea (d. c. 565.?), scriind despre bisericile și sanctuarele creștine construite de împăratul Iustinian I, afirmă că împăratul a reconstruit sanctuarul lui Pantoleon din Nicomidia; există, de asemenea, o menționare a lui Pantoleon în Martyrologium Hieronymianum .

Venerarea sa în Est

Tradiția orientală cu privire la Sfântul Pantelimon respectă într-o proporție mai mare sau mai mică hagiografia occidentală medievală, dar nu menționează nicio apariție vizibilă a lui Hristos. În schimb, se spune că Ermolae era încă în viață, în timp ce Pantelimon era torturat, fiind martirizat doar cu puțin timp înainte de decapitarea lui Pantaleon, împreună cu doi însoțitori, Ermip și Ermocrat. Sfântul este reprezentat canonic ca un tânăr cu păr creț și fără barbă.

Moaștele Sfântului Pantelimon, venerate în Nicomidia, au fost transferate la Constantinopol. Numeroase biserici, sanctuare și mănăstiri i-au fost închinate lui, fiind numite Sf. Pantaleon în Occident și Sf. Pantelimon în Orient; printre lăcașurile de cult care i-au fost închinate se numără Mănăstirea Sfântul Panteleimon de la Muntele Athos, Mănăstirea Sf. Panteleimon din Myrtou (Cipru) și Biserica Sf. Pantelimon din Gorno Nerezi (Republica Macedonia), construită în secolul al XII-lea.

Armenii cred că Mănăstirea Amaras din Nagorno-Karabah conține părticele din moaștele Sfântului Pantelimon, care sunt venerate în provinciile de este ale Armeniei.

Venerarea sa în Europa de Vest
În Bazilica Vierzehnheiligen din apropierea orașului Staffelstein din Franconia Sf. Pantelimon este venerat cu mâinile pironite pe cap, reflectând o altă legendă despre moartea sa.

După Moartea neagră (pandemia de ciumă) din Europa de Vest de la mijlocul secolului al XIV-lea, în calitate de sfânt patron al medicilor și moașelor, Sf. Pantelimon a ajuns să fie considerat unul dintre cei paisprezece martiri păzitori (cei Paisprezece ajutători). Moaștele sfântului se găsesc în Catedrala Saint-Denis din Paris; capul lui este venerat la Lyon. O biserică romană i-a fost dedicată la Köln încă din secolul al IX-lea.

Anglia
În Biblioteca Britanică există un manuscris scris în limba engleză veche (anglo-saxonă) despre Viața Sfântului Pantelimon (British Library, MS Cotton Vitellius D XVII), care datează de la începutul secolului al XI-lea, scrisă probabil pentru abatele Ælfric de Eynsham. Sacristia din transeptul sudic al catedralei din Chichester a fost anterior o capelă cu plan pătrat dedicată Sfântului Pantelimon - era posibil să fi fost în construcție chiar înainte de marele incendiu care a afectat catedrala în anul 1187.

Franța
În Franța Sfântul Pantelimon a fost reprezentat pe un vitraliu de la Catedrala din Chartres. În sudul Franței există șase comune care poartă numele protector de Saint-Pantaléon. Deși există biserici care-i sunt consacrate pe tot teritoriul Franței, nu există comune care-i poartă numele în nordul sau nord-vestul Franței. Cele șase comune din sudul Franței sunt următoarele:

 Saint-Pantaléon, în departamentul Lot, regiunea Midi-Pyrénées
 Saint-Pantaléon, în departamentul Vaucluse, regiunea Provence - un sat viticol
 Saint-Pantaléon-de-Lapleau, în departamentul Corrèze, regiunea Limousin
 Saint-Pantaléon-de-Larche, în departamentul Corrèze, la granița dintre fostele provincii Périgord și Quercy
 Saint-Pantaléon-les-Vignes, în departamentul Drôme, regiunea Rhône-Alpes - un sat viticol care face parte din regiunea viticolă Côtes du Rhône
 Saint-Pantaléon, în departamentul Saône-et-Loire, regiunea Bourgogne - legat administrativ de Autun, scaun episcopal

Germania
În Köln se află o biserică romanică din secolul al X-lea, construită parțial de Theophanu, fiica împăratului bizantin. Aceasta s-a căsătorit cu împăratul roman Otto al II-lea în anul 972.

 Biserica Sfântul Pantelimon din Köln, monument de arhitectură romanică

Italia
Sfântul Pantelimon are în Italia reputația că oferă în vis numerele câștigătoare la loterie. Un flacon care conținea o parte din sângele lui a fost păstrat o lungă perioadă la Ravello. În ziua sărbătorii sfântului se spune că sângele lui devine fluid și face bulbuci (asemănător cu sângele Sfântului Ianuarie). O pictură a Sfântului Pantelimon realizată de Paolo Veronese se află în Biserica San Pantalon din Veneția; ea îl arată sfânt vindecând un copil. În biserică se află, de asemenea, o altă pictură a Sfântului Pantelimon realizată de Giovanni Antonio Fumiani. A mai fost reprezentat într-o frescă din secolul al VIII-lea aflată în Biserica Santa Maria Antiqua din Roma și într-un ciclu pictural din secolul al X-lea aflat în cripta Bisericii San Crisogono din Roma. În Calabria există un mic oraș numit Papanice, după Sfântul Pantaleon. Cu ocazia sărbătorii anuale a sfântului o statuie a Sfântului Pantelimon este purtată prin oraș pentru binecuvântarea pelerinilor.

San Pantaleone sau Pantalone era un sfânt popular în Veneția și a dat, ca urmare, numele unui personaj din commedia dell'arte, Pantalone, un bătrân bogat, zgârcit și uscățiv (Shakespeare îl descrie în comedia Cum vă place ca "uscățivul și alunecosul Pantaloon"), care era o caricatură a venețienilor. Acest personaj a fost portretizat ca purtând mai degrabă pantaloni lungi decât pantalonași până la genunchi și astfel a devenit originea unui tip de vestimentație numit "pantaloni".

Portugalia
Sfântul Pantelimon (São Pantalião în portugheză) este unul dintre sfinții patroni ai orașului Porto din Portugalia, împreună cu Sfântul Ioan Botezătorul și cu Sfânta Fecioară de la Vendome. O parte din moaștele sale au fost aduse de refugiații armeni care au venit în oraș după ocuparea Constantinopolului de către otomani în 1453. Ulterior, în 1499, aceste relicve au fost transferate din Biserica Sf. Petru din Miragaia în Catedrala din Porto, unde sunt păstrate și în prezent.

Eponime
 Exploratorul portughez Bartolomeo Diaz, primul european cunoscut că a navigat în jurul Capului Bunei Speranțe, a avut în acea expediție o navă numită São Pantaleão.
 Crucișătorul rusesc Potemkin a fost redenumit Panteleimon după ce a fost recuperat după revolta marinarilor din 1905.
 Sfântul Panteon este eponimul personajului Pantalaimon din seria de romane Materiile întunecate a lui Philip Pullman.

Note

Bibliografie
 Emil Preda, Dicționar al sfinților ortodocși, Ed. Lucman, București, 2000, pp. 227-228.

Vezi și
Biserici din România cu hramul Sf. Pantelimon
 Biserica Sfântul Mare Mucenic Pantelimon din București
 Biserica de lemn din Dobrovăț
 Biserica Sfântul Pantelimon din Iași
 Biserica Sfântul Pantelimon din Ploiești

Biserici din Republica Moldova cu hramul Sf. Pantelimon
 Biserica Sfântul Pantelimon din Chișinău

Biserici din Germania cu hramul Sf. Pantelimon
 Biserica Sfântul Pantelimon din Köln

Legături externe
 Life of St Panteleimon with a portrait in the traditional icon style
 Paul Gerhard Aring (1993). "Pantaleon". În Bautz, Traugott (ed.). Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL) (in German). 6. Herzberg: Bautz. cols. 1485–1486. .
  Paul Guérin, Les Petits Bollandistes: Vies des Saints, (Bloud et Barral: Paris, 1882), Vol. 9 Hagiography for children
 Article in OrthodoxWiki
 St. Panteleimon
 Gandzasar Monastery, Nagorno Karabakh

Nașteri în 275
Decese în 305
Romani din secolul al IV-lea
Martiri creștini din timpul persecuției lui Dioclețian
Doctori fără de arginți

Sfântul Pantelimon


La Estación Biológica La Selva es una destacada estación de investigación de ecología tropical situada en Puerto Viejo de Sarapiquí, en la zona norte de Costa Rica. La Estación es parte de un área protegida mayor, la Zona Protectora La Selva.

Características
La Selva ofrece un servicio de importancia mundial para la investigación tropical. Situada en las tierras bajas del noreste de Costa Rica, La Selva incluye una reserva natural que protege a unos 15 kilómetros cuadrados de bosque tropical primario. El bosque está rodeado por el oeste, este y norte de pastos, granjas y otras áreas abiertas, y su frontera sur colinda con el Parque Nacional Braulio Carrillo por lo que es una extensión al norte del Área de Conservación Volcánica Central. La Estación de investigación es propiedad y está operado por la Organización para Estudios Tropicales (OET).

Esta reserva localiza a 3 km al sureste del poblado de Puerto Viejo de Sarapiquí ,entre los ríos Puerto Viejo y Sarapiquí , en las tierras bajas del norte  de Costa Rica, a una altitud de  37  La Selva tiene una extensión  1,600 hectáreas (3,900 acres) de bosque tropical húmedo y bosque en regeneración. Está unida al Parque Nacional Braulio Carrillo en la cordillera Volcánica Central, por un corredor biológico .

La Selva fue establecida  en 1954 por el Dr. Leslie Holdridge, quien dedicó su finca a la experimentación con plantaciones mixtas para el mejoramiento del manejo de los recursos naturales. En 1968, la propiedad fue comprada por la Organización para Estudios Tropicales y declarada una estación y reserva biológica privada .Esta estación, es una de las mayores generadoras de información sobre el bosque tropical  lluvioso, gracias a los diferentes investigaciones que se llevan a cabo, cada año.

La OET tiene a disposición de los visitantes habitaciones y un comedor, donde se ofrece el servicio de alimentación, además de una amplia red de senderos bien acondicionados para apreciar el bosque tropical, donde común encontrar especies de  árboles como el almendro amarillo, el gavilán, caobilla, ojoche, así como también es bastante común poder observar zaínos, guatusas, lapas verdes y una gran variedad de otras especies de aves características de este tipo de bosque.

Referencias

Enlaces externos

Flora Digital de La Selva
Página de la Estación en OET

Estaciones biológicas de Costa Rica

Estación biológica La Selva


An Sarcochilus roseus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Stephen Chapman Clemesha, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Stephen Chapman Clemesha. An Sarcochilus roseus in nahilalakip ha genus nga Sarcochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sarcochilus

Sarcochilus roseus


Slimsvampe eller ægte slimsvampe (Myxomycytes eller Myxogastria eller Myxogastrea) er en gruppe indenfor svampedyrene. Der kendes 5-600 arter.

Livscyklus

Slimsvampe danner sporer som typisk allerede er haploide, men ellers udfører meiose ved spiring. Afhængigt af fugtighedsgraden udvikler sporerne sig til enten haploide celler med 2 piskesvingtråde eller nøgne haploide celler der kan bevæge sig ved at ændre form. De to former kaldes henholdsvis sværmere (eller myxoflagellater) og myxamøber. Sværmerne udvikles især i meget fugtige omgivelser. De to typer celler kan begge omdanne sig til den anden efter behov. Begge former bevæger sig aktivt rundt og optager føde ved diffusion.

Myxamøber kan formere sig ved celledeling. De kan også ved tørke omdanne sig til kuglerunde tykvæggede hvilelegemer kaldet mikrocystere som kan overleve i flere år inden de igen omdanner sig til myxamøber eller sværmere.

Både sværmere og myxamøber kan også fusionere to og to når de mødes og danne diploide myxamøber (svingtråde fra sværmere mistes hurtigt i de diploide myxamøber). De diploide myxamøber fortsætter med at optage føde og lave mitotiske kernedelinger, men laver ingen celledelinger. Derved bliver de store encellede individer med utallige cellekerner som kaldes plasmodier. De er typisk slimede klumper som kryber rundt efter føde (f.eks. bakterier, mikroorganismer og andet organisk stof). Plasmodierne kan nemt blive 10-15 cm lange hos nogle arter.

Et plasmodium kan omdannes til et inaktivt sklerotium med en beskyttende væg så de kan tåle tørke og sult og afvente bedre tider inden det igen bliver et aktivt plasmoduim.

Når et plasmodium er stort nok, omdannes det til sporehuse (sporangier) som nogle gange har en kort stilk der hæver dem lidt op over omgivelserne. I sporangierne dannes der nye sporer, og livscyklussen starter forfra.

Arter i Danmark
I Danmark forekommer bl.a. følgende arter
 Almindelig rødært
 Troldsmør
 Skinnende støvpude
 Mucilago crustacea
 Comatricha nigra
 Rødbrun støvkølle

Referencer

Eksterne henvisninger
 http://www.vestrehus.dk/svampeplantesider/svampedyr.htm  – hjemmeside fra Vestre Hus Børnenaturcenter om slimsvampe med skematisk tegning af livsstadierne og mange fotoer af plasmodier, sklerotier og sporangier

Svampedyr

Slimsvampe