Haris Seferović (Sursee, 22. veljače 1992.) švicarski je nogometaš koji igra na poziciji napadača. Trenutačno igra za Al Wasl iz UAE-a.

Osobni život
Seferovićeva obitelj je iz Sanskog Mosta. Njegova obitelj imigrirala je u Švicarsku tijekom 1980-ih. Po etnicitetu je Bošnjak, a po vjeri musliman.

Klupska karijera

Rana karijera
Svoju karijeru započeo je 1999. u omladinskim selekcijama Surseea. Pet godina kasnije prelazi u Luzern u kojem ostaje do 2007. kada prelazi u Grasshopper. U ligi je debitirao 26. travnja 2009. protiv Neuchâtel Xamaxa.

Fiorentina
Dana 29. siječnja 2010. prešao je iz Grasshoppera u Fiorentinu za 2,1 milijuna eura. Za Fiorentinu je igrao do 2013. te je u tom razdoblju bio posuđen Neuchâtel Xamaxu, Lecceu i Novari.

Real Sociedad
Dana 11. srpnja 2013. prešao je u Real Sociedad za 2 milijuna eura. U svojoj prvoj utakmici La Lige odigrane 16. kolovoza protiv Getafea koji je poražen 2:0, postigao je gol.

Eintracht Frankfurt
Dana 1. kolovoza 2014. prešao je u Eintracht Frankfurt. Petnaest dana kasnije ostvario je svoj debi i prvi gol za klub u utakmici prve runde DFB-Pokala u kojoj je njegov klub pobijedio četvrtoligaša Viktoriju Berlin 2:0. Tjedan dana kasnije debitirao je u Bundesligi u utakmici protiv Freiburga u kojoj je postigao jedini gol na utakmici. U sezoni 2015./16. Bundeslige, Eintracht je završio na 16. mjestu te je zbog toga morao odigrati dvije utakmice doigravanja i to protiv Nürnberga. U prvoj utakmici rezultat je bio 1:1, dok je u drugoj utakmici Seferović zabio jedini gol te je time osigurao ostanak Eintrachta u Bundesligi. Bio je finalist DFB-Pokala 2016./17.

Benfica
Dana 2. lipnja 2017. potpisao je petogodišnji ugovor s portugalskim prvakom Benficom. Za Benficu je debitirao 5. kolovoza u utakmici portugalskog superkupa u kojoj je Benfica pobijedila Vitóriju de Guimarães 3:1. Četiri dana kasnije debitirao je u Primeira Lige protiv Brage koju je Benfica pobijedila 3:1. U sezoni 2018./19. postigao je 23 gola u Primeira Ligi te je nagrađen nagradom Bola de Prata koja se dodjeljuje najboljem strijelcu u jednoj sezoni Primeira Lige. Time je postao drugi švicarski nogometaš (prvi je bio Alexander Frei) koji je postao najbolji strijelac u nekoj inozemnoj ligi.

Galatasaray (posudba)
Dana 19. lipnja 2022. Benfica je poslala Seferovića na jednogodišnju posudbu u Galatasaray za milijun eura uz mogućnost otkupa za 2,5 milijuna eura. Za novi klub debitirao je 7. kolovoza kada je Antalyaspor u ligi poražen 0:1. Svoj prvi klupski pogodak postigao je 19. listopada u utakmici Turskog nogometnog kupa u kojoj je Galatasaray sa 7:0 pobijedio klub Kastamonuspor 1966.

Celta Vigo (posudba)
Dana 31. siječnja 2023. Seferović je posuđen Celti do kraja sezone. Za Celtu je debitirao 4. veljače u utakmici La Lige u kojoj je Real Betis poražen 3:4.

Al Wasl
Seferović je 5. srpnja 2023. potpisao ugovor s Al Waslom iz UAE-a.

Reprezentativna karijera
Tijekom svoje omladinske karijere nastupao je za selekcije Švicarske do 17, 19 i 21 godine. Sa selekcijom do 17 godina osvojio je Svjetsko prvenstvo do 17 godina 2009. te je bio najbolji strijelac tog natjecanja.  Na tom natjecanju zabio je pet golova, uključujući pobjednički gol u finalu protiv domaćina Nigerije.

Prije prijateljske utakmice između Bosne i Hercegovine i Slovenije, Seferović je izjavio kako želi igrati za Bosnu i Hercegovinu. Kasnije je ipak odlučio igrati za švicarsku reprezentaciju za koju je debitirao u utakmici bez golova protiv Grčke u kojoj je zamijenio Marija Gavranovića.  U svojoj trećoj utakmici za Švicarsku, odigrane 8. lipnja 2013. protiv Cipra, zamijenio je Josipa Drmića te je postigao jedini gol na toj utakmici. U prvoj utakmici Švicarske na Svjetskom prvenstvu 2014. odigrane protiv Ekvadora, Seferović je zamijenio Drmića te je postigao gol za konačnih 2:1. Dana 18. studenog 2018. Seferović je postigao hat-trick u utakmici UEFA Lige nacija 2018./2019. protiv Belgije koja je poražena 5:2 te je time osigurao plasman Švicarske u završnicu natjecanja. Sa Švicarskom je osvojio četvrto mjesto u završnici tog natjecanja. U utakmici osmine finala odgođenog Europskog prvenstva 2020. protiv Francuske (3:3, 5:4 na penale za Švicarsku), Seferović je zabio dva gola i penal.

Priznanja

Individualna
 Igrač godine Bosne i Hercegovine do 19 godina: 2009.
 Švicarski nogometaš godine: 2019.
 Član momčadi godine Primeira Lige: 2018./19., 2020./21.
 Najbolji strijelac Primeira Lige: 2018./19.

Klupska
Eintracht Frankfurt
 DFB Pokal: 2016./17. (finalist)

Benfica
 Primeira Liga: 2018./19.
 Supertaça Cândido de Oliveira: 2017., 2019.

Reprezentativna
Švicarska do 17 godina
 Svjetsko prvenstvo do 17 godina: 2009.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, Soccerway
 Profil, Švicarski nogometni savez
 Profil, UEFA

Švicarski nogometaši
Nogometaši Grasshoppera
Nogometaši Fiorentine
Nogometaši US Leccea
Nogometaši Real Sociedada
Nogometaši Eintracht Frankfurta
Nogometaši S.L. Benfice
Nogometaši Galatasaraya
Aktivni nogometaši

Haris Seferović


Ženska vaterpolska ekipa "Jadrana" iz Splita, Splitsko-dalmatinska županija.
Klub se natječe u "Prvoj HVL za žene".

O klubu
Ženska vaterpolo sekcija pri "Jadranu" je prvi put formirana 1953. godine, te je ugašena sljedeće godine. Zbog nedostatka drugih klubova, igračice su mogle jedino vaterpolo igrati na treninzima ili protiv muških momčadi.
Do obnove ženske sekcije dolazi 1983. godine, a čine je igračice koje su ujedno i plivačice iz tri splitska kluba - "Jadrana", "Mornara" i "POŠK-a". Sljedeće dvije godine se ekipa nateče u Prvenstvu Hrvatske i neslužbenom prvenstvu Jugoslavije, ali onda zbog manjka ženskih klubova dolazi do mirovanja koje traje do 1987. godine. Od 1988. do 1990. pod imenom "Jadran-Koteks" se natječe u nanovo formiranom hrvatskom prvenstvu, koje je istovremeno bilo i Prvenstvo Jugoslavije. Suparnice "Jadran-Koteksa" su bile vaterpolistice "KEY-a" iz Opatije.  Nakon 1990.  dolazi do privremenog zamiranja ženskog vaterpola u Hrvatskoj. Sljedeći ženski klub u Splitu je osnovan 2000. godine pri "POŠK-u" - današnja "Bura".
2019. godine je došlo do onove rada ženske ekipe "Jadrana".

Uspjesi
 Prvenstvo Hrvatske / Prva liga za žene
 doprvakinje: 2020.

 Prvenstvo SR Hrvatske
 prvakinje: 1988., 1989.
 doprvakinje: 1983., 1984., 1990.

 Prvenstvo Jugoslavije
 doprvakinje: 1983., 1984.

Pregled plasmana

Poznate igračice

Poznati treneri

Unutarnje poveznice
 Vaterpolski klub Jadran Split
 Ženski vaterpolski klub Bura
 OVK POŠK Split (žene)

Vanjske poveznice

Izvori

 zvkprimorje.weebly.com, POVIJEST ŽENSKOG VATERPOLA U HRVATSKOJ, pristupljeno 30. listopada 2018.
 vkcroatiaturanj.hr, O vaterpolu , objavljeno 19. srpnja 2012., pristupljeno 30. listopada 2018.
 Herci Ganza-Čaljkušić, Robert Kučić: Heroine splitskoga sporta : ženska strana medalje, Split, 2013., , str. 147
 Dean Bauer: Stoljeće hrvatskog vaterpola, Zagreb, 2010., , str. 284-288
 Franko Mirošević, Nevenko Šeparović: Vaterpolo klub Vela Luka : 1953. – 2003. , Vela Luka, 2007.,

Jadran
ž Jadran
VK Jadran Split

VK Jadran Split (žene)


(31650) Frýdek-Místek, denumire internațională (31650) Frydek-Mistek, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
31650 Frýdek-Místek este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Petr Pravec. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,74 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 14,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 31001-32000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi
Frýdek-Místek

31650 Frýdek-Místek


Haluk Karamanoğlu (d. 1947, İstanbul), tekneyle dünya turu yapan Türk denizci, aile fertleriyle seyahat eden ilk Türk.

1947 yılında İstanbul'da doğan Haluk Karamanoğlu dünya seyahatine çıkma konusunda Sadun Boro'nun dünya seyahatinden etkilenmiştir. 1988 yılında aile fertlerinin isimlerinden oluşan Deriska adlı tekneyle (kızı Deniz, oğlu Derin, eşi Chris ve soyadları Karamanoğlu) İstanbul'dan yola çıkmıştır. Beş yıl süren dünya seyahatleri 1993 yılında Antalya Setur Marina'da bitmiştir.

Karamanoğlu ailesinin seyahati 8 Eylül 1988 ve 12 Mayıs 1993 arasında gerçekleşmiştir.

Haluk Karamanoğlu, Dünya seyahatinden sonra Gökova'nın Karacasöğüt Köyü'ne yerleşti ve Gökova Yelken Kulübü'nü kurdu. Kulüpte yörenin çocuklarına ve yaz okullarına katılan tüm yurttan çocuklara yelkencilik öğretmektedir. Kulüp çalışmaları nedeniyle Myway adlı yeni teknesiyle yapmayı planladığı 2. Dünya turunu ertelemiştir.

1947 doğumlular
Türk denizciler
Türk gezginler
İstanbul doğumlular
Yaşayan insanlar

Haluk Karamanoğlu


Kriza prve četvrtine života, psihološka pojava. Slična je krizi srednjih godina u popularnoj psihologiji, s tom razlikom što ova vrsta egzistencijalne krize pogađa populaciju dobi od 20 do 35 godina, tj. mlađe odrasle osobe. Pojava se uočila 2010-ih i zahvatila je naraštaj tzv. milenijalaca. Nekoliko je faza kroz koju pogođena osoba prolazi. Nastaje zbog toga što se mladež iz te dobne skupine ne može nositi s problemima koje donosi sazrijevanje. Žive u pričinjavanju da ne mogu ispuniti očekivanja okoline, što izaziva negativne emocije, koje često i ne pokazuju. Uzrok da im se čini tako jest što svi jako puno očekuju te pogođeni pojedinac osjeća taj pritisak. Zbog pritiska misle da se moraju ponašati u skladu s tim očekivanjima, čega je posljedica osjećaj nezadovoljstva, razočaranja, sumnje u svoje sposobnosti i slično kad se susretnu očekivanja i realnost, ako dođe do tog susreta. U prvoj fazi pojedinca zahvaća osjećaj nesigurnosti, beznađa, traženje smisla života i sl. Pojedinac shvaća da treba nešto promijeniti i potom traži što je to što želi promijeniti, poput pronalaska posla kojim će biti zadovoljan, kako nekako posložiti si život, osjećati se ugodno "u svojoj koži". Novonastale emocije i kako se pojedinac nosi se njima određuju intenzitet krize. Okolina ne prepoznaje taj osjećaj pa nerijetko ne razumijeva zahvaćenog pojedinca, jer nije nužno jasan, prije svega zato što je to unutarnji osjećaj. Roditelji možda ne vide zašto bi to bilo tako. U Hrvatskoj je ovo pojava o kojoj se ne govori često zbog čega je nerazumijevanje još veće. Emocije svaku osobu obuzimaju i prevladaju u drugoj mjeri, i svaka osoba u drugoj mjeri ih uspije iskontrolirati. Da bi se pošlo naprijed, važno ih je prebroditi. Kriza prestaje kad pojedinac sazrije. Da bi se prevladalo krizu i sve probleme koji muče, potrebno je suočiti se sa svakom emocijom. To znači da je potrebno doživljavati i proživljavati sve emocije: tugu, razočarenje, sreću, brigu, zabrinutost, strah. Ne treba se boriti protiv toga, jer su to sve zdrave emocije. Emocije nije moguće obuzdati, nego ih se mora prihvatiti, uključujući i negativne, jer su one svojevrstan vodič ka spoznaji što se događa u tijelu.

Izvori

Psihologija

Kriza prve četvrtine života


An Calla palustris in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Calla palustris in nahilalakip ha genus nga Calla, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Calla

Calla palustris


La gare de Grand-Leez-Thorembais est une ancienne gare ferroviaire belge de la ligne 147, de Tamines à Landen via Fleurus située à Thorembais-les-Béguines sur le territoire de la commune de Perwez, dans la province du Brabant wallon en Région wallonne. Elle desservait également l'ancienne commune de Grand-Leez qui fait désormais partie de Gembloux.

Situation ferroviaire
La gare de Grand-Leez Thorembais se trouvait au point kilométrique (PK) 29,8 de la ligne 147, de Tamines à Landen, via Fleurus, Gembloux et Ramillies entre les gares de Sauvenière et Perwez.

Histoire
La ligne 147, mise en service en deux étapes en 1865 et 1868 est dotée d'une gare supplémentaire ouverte à tous trafics à proximité des villages de Grand-Leez et Thorembais qui devient opérationnelle le . Elle s'appelait seulement Grand-Leez jusqu'en 1895.

Elle est fermée lorsque les derniers trains de voyageurs de cette section sont supprimés le . La ligne est fermée dans les années 1970.

Patrimoine ferroviaire
Reconverti en habitation sur un terrain privé, le  de Hédenge appartient au plan type 1881 dont il constitue la version la plus commune, avec une aile de trois travées à droite.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Belgique
 Ligne 147 (Infrabel)

Liens externes

 Gembloux a été et est : la gare de Grand-Leez et le quartier des trois frères

Gare fermée dans la province du Brabant wallon
Ligne 147 (Infrabel)
Transport à Perwez
Gare mise en service en 1876

Gare de Grand-Leez-Thorembais


La Familia foi um grupo autônomo da esquerda revolucionária na Costa Rica. O grupo teve duração muito curta, sendo fundado em 1978 e encerrado em 1981. Nunca teve um nome oficial porque "La Familia" era o codinome que os integrantes deram, mas devido ao seu uso na mídia e na polícia, tornou-se popular entre o público.

La Familia era composta por não mais de 20 pessoas, a maioria estudantes universitários e alguns professores que queriam emular as ações de outros guerrilheiros centro-americanos ativos na época, como a Frente Farabundo Martí para a Libertação Nacional (FMLN) de El Salvador, a Frente Sandinista de Libertação Nacional (FSLN) da Nicarágua, a Unidade Revolucionária Nacional Guatemalteca (URNG) da Guatemala ou a Unificación Democrática (UD) de Honduras. Obtinham financiamento por meio de assaltos a agências bancárias, supermercados e outras instalações. Esta organização foi relacionada a detonação de duas bombas em março de 1981: uma quando um veículo de soldados estadunidenses trafegava no Barrio Los Yoses, Montes de Oca, e outra na embaixada de Honduras no centro de San José. Um de seus objetivos era explodir o busto de John F. Kennedy no parque de mesmo nome localizado em San Pedro de Montes de Oca, na província de San José, como forma de protesto contra o imperialismo estadunidense. No processo, entraram em confronto com a polícia em 12 de junho de 1981 e trocaram tiros resultando na morte de três policiais e um motorista de táxi. Os integrantes foram presos.

A imprensa informou que naquela mesma noite, na Calle Blancos, Goicoechea, uma mulher teria avistado movimentos estranhos em uma casa próxima à sua, vestindo ternos, o que chamou sua atenção. A mulher notificou as autoridades, que determinaram que esta casa era o ponto de encontro da célula.

A morte, no dia 1 de julho, de uma das integrantes do grupo Viviana Gallardo, de apenas 18 anos, suspeita dos assassinatos (embora ela tenha negado, pois alegou que estava apenas dirigindo o veículo de onde partiram os disparos), que foi executada por José Manuel Bolaños enquanto estava sob custódia e desarmada, provoca controvérsias pois foi considerada uma execução extrajudicial por vingança.

Grupos guerrilheiros da América Latina
Extrema-esquerda
Criminalidade na Costa Rica

La Familia (Costa Rica)


Anca Dinicu (n. 9 decembrie 1989, București) este o actriță de televiziune, scenă și voce română.

Biografie

Anca Dinicu s-a născut la 9 decembrie 1989, la București. Părinții ei se numesc Constantin și Mariana. A făcut studiile la Liceul Teoretic "Elena Cuza". Deși în copilărie își dorea să devină musafir, cântăreață sau vânzătoare de mezeluri, după terminarea liceului a urmat Facultatea de Artă Teatrală și Cinematografică "I. L. Caragiale" și are un master în Arta Actorului, la aceeași facultate.

A debutat la TV la vârsta de opt ani într-un "sketch" cu doamna Stela Popescu la Televiziunea Română, iar în teatru, în 2012, în spectacolul "Boeing-Boeing". Cu primii bani câștigați și-a cumpărat rechizite. În materie de gastronomie, îi place să mănânce toate mâncărurile pe care nu are voie să le mănânce. Pasiunile sale sunt pictura pe sticlă, călătoriile și pescuitul.

Prezentarea pe scenă
Actrița Anca Dinicu îi va întâmpina pe telespectatori cu un adevărat regal de comedie, gândit până în cele mai mici detalii de Mihai Bendeac și interpretat de către acesta, alături de echipa sa de actori.

Anca Dinicu a avut parte de o surpriză de proporții atunci când Mihai Bendeac i-a propus rolul. "Am primit propunerea în timpul unei ședințe de redacție. În cadrul emisiunii mi s-a oferit posibilitatea de a interpreta mai multe tipologii de personaje, iar acest lucru pentru mine a constituit o miză foarte puternică. În ceea ce privește rolul de prezentatoare, cred că m-a ghidat o inconștiență pe care acum pot să o numesc intuiție. Era ceva total nou pentru mine și extrem de provocator. Pentru că am încredere în Mihai Bendeac, m-am aventurat și am zis că trebuie să fac și asta", a mărturisit actrița.

Cooptată recent în echipa "În puii mei!", Anca s-a integrat imediat. "Mulți dintre colegii din emisiune mi-au fost și colegi de facultate, ba chiar profesori, și nu am avut probleme de acomodare. Tot aici am cunoscut niște oameni extrem de dedicați și de profesioniști, datorită cărora trezitul de dimineață nu a mai fost o corvoadă", a povestit ea.

Realizat în regim cinematografic, noul sezon "În puii mei!" va depăși granițele platoului clasic de televiziune, fiecare scenetă fiind pusă în scenă într-un decor real, autentic. De la cele mai vizibile personaje din mediul online, până la cele care țin zi de zi prima pagină a ziarelor, personajele puse în scenă de Mihai Bendeac și echipa sa vor intra în acțiune în cele mai diverse locații, de la vile opulente, până la săli de clasă, biblioteci, săli de cinema sau chiar mall-uri.

Seriale
Narcisa: Iubiri nelegiuite
Puii mei
Băieți de oraș
Antitalent
White Lines.

Note

Legături externe
Biografie
Biografie Anca Dinicu "In puii mei!" de la Antena 1: TE UITI O SEARA SI RAZI O SAPTAMANA! Vedete Blog
Actor cv

Interviu
Anca Dinicu, interviu 22 martie 2016, simonahazazup, Yve

Nașteri în 1989
Nașteri pe 9 decembrie
Actrițe române
Actrițe din secolul al XIX-lea
Actrițe din secolul al XX-lea
Actrițe de teatru române
Actrițe de televiziune române
Actrițe de voce române
Bucureșteni

Anca Dinicu


Westworld er en amerikansk netfjernsynserie udviklet af Jonathan Nolan og Lisa Joy baseret på spillefilmen Westworld fra 1973. Serien havde premiere 2. oktober 2016 på HBO.

Filmning af pilotepisoden fandt sted i august 2014 i og rundt om Los Angeles. Danske Sidse Babett Knudsen har en rolle i serien, det samme har norske Ingrid Bolsø Berdal og walisiske Anthony Hopkins.

Medvirkende
Evan Rachel Wood som Dolores Abernathy
Thandie Newton som Maeve Millay
Jeffrey Wright som Bernard Lowe
Anthony Hopkins som Robert Ford
Ed Harris som Man in Black
James Marsden som Teddy Flood
Luke Hemsworth som  Ashley Stubbs
Sidse Babett Knudsen som Theresa Cullen
Shannon Woodward som Elsie Hughes

Kilder

Eksterne henvisninger

Tv-programmer fra HBO
Science fiction-tv-serier fra USA
Thrillerserier fra USA
Amerikanske tv-serier fra 2010'erne
Amerikanske tv-serier fra 2020'erne

Westworld (tv-serie)


أوري يوسف حاييم ديفيس  انضممت إلى حركة فتح في العام 1984 بتنسيب من القائد الراحل أبو جهاد (خليل الوزير) وشاركت في المؤتمر السادس بلجنة العلاقات الخارجية، وقررت الترشح لعضوية المجلس الثوري من أجل العمل في لجنة العلاقات الخارجية بالمجلس".

ويعرف ديفيس نفسه بقوله «أنا فلسطيني عبري من أصل يهودي من مواليد القدس عام 1943 قبل إقامة الدولة العنصري وأنا مناهض للصهيونية»، وأضاف ديفيس «إذا كان لدي دور في المجلس الثوري فآمل أن يكون في لجنة العلاقات الخارجية للمجلس كي تعطى لي فرصة لأنسق عملية تجديد العلاقات مع هذا المجتمع».

وبقي ديفيس المقيم حاليا في رام الله والمتزوج من فلسطينية ويعمل حاليا محاضرا في جامعة القدس أبو ديس على علاقة بالرئيس الفلسطيني ياسر عرفات، وواصل التردد على مقره الذي بقي فيه محاصرا لسنوات حتى رحيله في العام 2004.

في عام 2009، فاز بانتخابات المجلس الثوري الفلسطيني التي عُقدت أثناء المؤتمر السادس لحركة فتح في بيت لحم وصار عضوًا فيه.

مراجع

وصلات خارجية
 Uri Davis' website
 Movement Against Israeli Apartheid in Palestine official website

ناشطون من القدس
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من القدس
أعضاء المجلس الثوري لحركة فتح
أعضاء حركة فتح
أكاديميو جامعة إكستر
أكاديميون من جامعة برادفورد
إسرائيليون من أصل يهودي بريطاني
إسرائيليون من أصل يهودي تشيكي
خريجو الجامعة العبرية في القدس
خريجو ذا نيو سكول
سياسيون إسرائيليون
فلسطينيون من أصل أوروبي
فلسطينيون من أصل يهودي
مسلمون إسرائيليون
مسلمون فلسطينيون
معاداة الصهيونية في إسرائيل
معاداة اليهود للصهيونية في المملكة المتحدة
مواليد 1362 هـ
مواليد 1943
مواليد في القدس
يهود اعتنقوا الإسلام
يهود مناهضون للصهيونية

أوري ديفيس


Vytautas Bernatonis (* 19. November 1940 in Šiliniai, Bezirk Jieznas, Rajon Prienai, Litauische SSR) ist ein litauischer Ingenieur und Politiker, Professor der KTU.

Leben
1954 absolvierte er die Schule Kašonys und 1958 Abitur und Berufsbildung am Kauno politechnikumas und arbeitete danach bei "Taksomotorų autoūkis" als Zechmeister in Vilnius. 1970 absolvierte er das Studium am Vilniaus inžinerinis statybos institutas und 1981 promovierte sowie 1988 habilitierte.

Von 1962 bis 1988 arbeitete er bei Vilniaus plastmasinių dirbinių gamykla. Von 1988 bis 1990 lehrte am Kauno politechnikos institutas (ab 1990: KTU)  und war ab 1989 Professor.

Von 1990 bis 1991 war er Bürgermeister von Vilnius.

Quellen

Ingenieur
Hochschullehrer (Technische Universität Kaunas)
Bürgermeister (Vilnius)
Person (Jieznas)
Litauer
Geboren 1940
Mann
Kandidat für das Präsidentenamt (Litauen)
Politiker (20. Jahrhundert)
Absolvent der Technischen Universität Vilnius

Vytautas Bernatonis


Svendborg-tillidsmænd er en dokumentarfilm instrueret af Peter Bergh efter manuskript af Peter Bergh.

Handling
I 1971 blev en tillidsmand på Svendborg Værft fyret. Det var dråben der fik bægeret til at flyde over og 6 tillidsmænd på Svendborg Værft nedlagde deres hverv. I filmen gør de rede for hændelserne.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1972

Dokumentarfilm fra Danmark

Svendborg-tillidsmænd


El Club Deportivo Petrolero es un club de fútbol de la ciudad de Cochabamba, Bolivia. Fue fundado el 16 de abril de 1950 y refundado en 2015. Actualmente juega en la Asociación de Fútbol Cochabamba. Su mejor época fue la de los años 70 y principio de los 80's llegando a destacar en el fútbol boliviano y cochabambino en varias oportunidades.

Historia
El Club Petrolero fue fundado el 16 de abril de 1950, como dependiente de Yacimientos Petrolíferos Fiscales Bolivianos (YPFB).

Participó en varios campeonatos nacionales llegando a ocupar el tercer lugar en 2 oportunidades: en el Campeonato Nacional de 1972 y en el Campeonato Nacional de 1974.

Fue uno de los equipos fundadores de la Liga del Fútbol Profesional Boliviano y llegó a ocupar el tercer lugar de la Temporada 1980.

A finales de 1993, el club decide automarginarse de la Liga del Fútbol Profesional Boliviano debido a problemas financieros, ya que la empresa estatal YPFB fue capitalizada y sus trabajadores dejaron de aportar para la sustentación del equipo. En años siguientes siguió compitiendo en torneos de la Asociación de Fútbol de Cochabamba y al no contar con respaldo consumó su disolución a finales de 1996.A comienzos del año 2015 los dirigentes del club y sus simpatizantes refundan el club de nuevo, empezando desde lo más bajo de las categorías del futbol boliviano, estando hoy en día en la primera B del futbol boliviano a 2 peldaños de la liga profesional.

Instalaciones

Estadio

Petrolero disputa sus partidos de local en el estadio Félix Capriles, que pertenece al Gobierno Departamental de Cochabamba, dicho estadio está ubicado en la zona de Cala Cala, una de las principales zonas de la ciudad de Cochabamba. Después de la remodelación realizada los Juegos Sudamericanos del año 2018, cuenta con una capacidad real de 32.303 espectadores sentados; sin contar con la flexibilidad que puede dar espectadores sentados en las gradas de acceso.

El Estadio Sudamericano Félix Capriles es un estadio multi-propósito y es el campo más grande en la ciudad de Cochabamba Bolivia a 2582  Comenzó a construirse tras la Ley Peñaranda del 7 de noviembre de 1923. El gobierno de Bautista Saavedra autorizaba la compra de terrenos a la familia Cuéllar en la campiña de Cala Cala, pero tuvieron que pasar siete décadas para ver el final de la obra en 1997 con una nueva remodelación.

El Estadio tiene una capacidad real de 32.303 espectadores sentados; sin contar con la flexibilidad que puede dar espectadores sentados en las gradas de acceso. La medición fue realizada en la gestión 2018 por parte del Servicio Departamental de Deportes (SEDES) del Gobierno Departamental Autónomo de Cochabamba, esto con fines de determinar la capacidad real del escenario cuyo aforo fue sobredimensionado constantemente en el pasado hasta manejar la cifra de los 35.000 espectadores de capacidad produciéndose problemas de sobre cupo de su aforo en partidos de fútbol importante. Habiéndose contado más de 38.000 espectadores causando desórdenes de gran magnitud. La medición real se la realizó según la norma FIFA de 40 cm por persona (2,5 personas por metro lineal) y sin considerar las graderías de acceso.

El Estadio cuenta con una pista atlética de tartán de 8 carriles que fue inaugurada con motivo de los Juegos Sudamericanos de 2018, así como también una nueva iluminación led de acuerdo a los estándares establecidos por FIFA y la Conmebol.

El Estadio Félix Capriles y el Estadio Hernando Siles son los únicos de Bolivia que cuentan con el dato de capacidad según la norma FIFA.

En este estadio,  se consagró campeón de la Copa América 1963 tras derrotar a  por 5-4.

Datos del club
 Fundación 16 de abril de 1950
 Temporada en Primera División: 20 (1957, 1969-1974, 1977-1987, 1991-1993).
 Mejor puesto en Primera División: 3.° (2 veces).
 Mejor racha de partidos invicto: 21 partidos, desde el 15 de mayo de 1980 hasta el 26 de octubre de ese año.
 Jugador con más encuentros disputados: Omar Delgadillo (267 partidos oficiales).
 Jugador con más goles: José Alberto Ayala (100 goles en competiciones oficiales).

Máximos goleadores

Palmarés

Torneos regionales (3)

Referencias

Enlaces externos

Equipos de fútbol de Cochabamba
Equipos de fútbol fundados en 1950

Club Petrolero de Cochabamba


بلدية ديسكارجاماريا ، هي بلدية تقع في مقاطعة قصرش والتي تقع في منطقة إكستريمادورا، غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 277 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في قصرش
بلديات قصرش

ديسكارجاماريا


Konopni list (drozofilum, lat. Drosophyllum), monotipski biljni rod smješten u vlastitu porodicu Drosophyllaceae, dio reda klinčićolike. Jeidna vrsta je D. lusitanicum, biljka mesožderka, raste na zapadu Mediterana, u Maroku, Španjolskoj i Portugalu.

Vanjske poveznice

Izvori

Biljke mesožderke
Nepenthales
Flora Portugala
Flora Španjolske
Flora Maroka
Rodovi klinčićolikih

Konopni list


İnsanların soldan sağa veya sağdan sola alfabelere sahip olmaları gibi işlemciler de byte'ları saklarken önemli byte'ın solda veya sağda olmasına göre sınıflandırılır. Buna endianness da denir. Arap rakamlarında olduğu gibi (İngilizce veya Türkçede kullandığımız rakamlar) önemli byte'in solda olduğu sıralamaya big-endian denir. Önemli byte'in en sağda olduğu sıralama ise little-endian olarak adlandırılır.

Bütün işlemciler kendi sıralamasını seçmiştir. i386 ve klonu olan işlemciler little endian'dır. Sun Sparc, Motorola 68K ve PowerPC big endian kullanır. Java Sanal İşlemcisi (Java VM) de big endian kullanır.

Farklı iki işlemcisi olan makineler birbirileri ile haberleşecekleri zaman (IPC), bu veri dönüşümünü yapmazlar ise haberleşemezler.

Ağ protokolleri de kendi sıralamasını seçmelidir. Aksi takdirde iki farklı mimarideki bilgisayar IPC yaparak birbirleri ile haberleşecekleri zaman anlaşamayacaklardır. TCP/IP big endian sıralamasını kullanır. Bunun anlamı şu: Herhangi bir paket (IP adresi, paket uzunluğu, kontrol değeri gibi) gönderileceği zaman en önemli byte'i önce gönderilir ve alınır.

Bilgisayar belleği
Veri iletimi
Yazılım savaşları

Endian


Lisa Rinna (født 11. juli 1963 i Medford, Oregon, USA), er en amerikansk skuespiller.

Rinna, som har italiensk oprindelse, og fik sit gennembrud i rolle som Taylor McBride i TV-serien Melrose Place hvor hun medvirkende 1996-1998. Hun har også medvirket i tv-serien Horton-sagaen, hvor hun spillede Billie Reed. Hun har medvirket i The Real Housewives of Beverly Hills siden sæson 4.

Filmografi
 Good Advice (2001)

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA

Lisa Rinna


Organel terimi hücre biyolojisi alanında bir hücre içinde belirli işlevleri yerine getiren özelleşmiş bileşenleri ifade eder. Bu terim, bu yapıların insan vücudundaki organlara benzediği, ancak daha küçük ölçekte olduğu kavramından türetilmiştir. Organeller iki ana gruba ayrılabilir: kendi lipid çift tabakaları içinde olanlar (membrana bağlı organeller olarak adlandırılır) ve çevreleyen lipid çift tabakaları olmayan farklı fonksiyonel birimler olanlar (membrana bağlı olmayan organeller olarak adlandırılır).

Organeller hücreler içinde çeşitli temel rollere hizmet eder ve mikroskopik inceleme yoluyla gözlemlenebilir ve tanımlanabilirler. Ayrıca, hücre fraksiyonlaması olarak bilinen bir süreç kullanılarak izole edilebilir ve saflaştırılabilirler. Organeller, bir zarla çevrili gerçek bir çekirdek içeren bir hücre türü olan ökaryotik hücrelerde özellikle çeşitlidir. Ökaryotik hücrelerde bulunan organellere örnek olarak endomembran sisteminin bileşenleri (nükleer zarf, endoplazmik retikulum ve Golgi aparatı gibi) ile mitokondri ve plastidler gibi yapılar verilebilir.

Gerçek bir çekirdeğe sahip olmayan prokaryotik hücrelerin, ökaryotik hücrelerle aynı zara bağlı organellere sahip olmadığını belirtmek gerekir. Bununla birlikte, bazı prokaryotik hücreler, prokaryotik bağlamda ilkel organeller olarak kabul edilen protein kaplı mikro bölmeler içerir. Bazı prokaryotlarda zara bağlı başka yapıların da bulunduğuna dair kanıtlar vardır. Ayrıca, motoruyla birlikte hücre dışına uzanan prokaryotik flagellum ve büyük ölçüde hücre dışı pilus gibi bileşenler, ökaryotik organellerden farklılıklarına rağmen genellikle organel olarak adlandırılır.

Tarih ve Terimler
Biyoloji alanında organlar, bir organizma içindeki farklı işlevsel birimler olarak tanımlanır. Bu kavram, bu organlar ile tek tek hücrelerde bulunan mikroskobik alt yapılar arasında bir analoji kurmaktadır. İlginç bir şekilde, ilk biyoloji metinleri genellikle bu iki organizasyon seviyesi arasındaki net ayrımı göz ardı etmiştir.

1830'larda Félix Dujardin, Ehrenberg tarafından önerilen ve mikroorganizmaların daha küçük ölçekte de olsa çok hücreli hayvanlara benzer organlara sahip olduğunu öne süren hakim teoriye karşı çıkmıştır.

Hücresel yapıları tanımlamak için "organ" teriminin küçültülmüş bir formunu ortaya koyma kredisi, 1884 yılında bunu yapan Alman zoolog Karl August Möbius'a aittir. Hücreler içindeki bu minyatür yapıları ifade etmek için "organula" (çoğul: "organula") terimini kullanmıştır. Möbius bu seçimini, çok hücreli organizmalarda bulunan karmaşık organların aksine, bu "organella"ların tek bir hücrenin yalnızca farklı şekillerdeki bileşenleri olduğunu açıklayarak gerekçelendirmiştir.

Tanım ve türler
Hücre biyolojisi'nde "organel" terimi iki farklı şekilde anlaşılabilir.

Daha geniş tanım, organelleri bir hücre içinde, tipik olarak bir veya iki lipid çift tabakası ile çevrili, zara bağlı yapılar olarak kabul eder. Bununla birlikte, bir hücrede bu zara bağlı kritere uymayan bazı işlevsel birimler de ribozomlar dahil olmak üzere organel olarak adlandırılır. Bu durum, zara bağlı ve zara bağlı olmayan organeller arasında bir ayrıma yol açmıştır. Genellikle büyük biyomoleküler kompleksler olarak adlandırılan zara bağlı olmayan organeller, belirli işlevlere sahip büyük makromolekül topluluklarıdır, ancak zar sınırlarından yoksundurlar. Bunlara örnek olarak ribozomlar ve spliceozomlar gibi büyük RNA ve protein kompleksleri, proteazomlar ve DNA polimeraz III holoenzimleri gibi büyük protein kompleksleri ve bazı membran protein kompleksleri verilebilir. Ek olarak, nükleozomlar, sentriyoller, mikrotübül düzenleyici merkezler gibi büyük DNA ve protein kompleksleri ve hücre iskeleti, flagellum, nükleolus, stres granülleri, germ hücre granülleri ve nöronal taşıma granülleri gibi diğer hücresel yapılar da membrana bağlı olmayan organeller olarak kabul edilir. Bu organellerin oluşumu ve bakımı genellikle sıvı-sıvı faz ayrımı adı verilen bir süreçle karşılaştırılır.

Organellerin ikinci ve daha spesifik tanımı, yalnızca deoksiribonükleik asit (DNA) içeren ve endosimbiyoz yoluyla edinilen eskiden bağımsız mikroskobik organizmalardan köken alan hücre bölmelerini içerir. Bu tanım organelleri iki ana kategoriye indirgemektedir:

1. Mitokondri, neredeyse tüm ökaryotik hücrelerde bulunur.

2. Bitkilerde, alglerde ve bazı protistlerde bulunan plastidler.

Diğer bazı organellerin de endosimbiyotik kökenlerden evrimleştiği öne sürülmekle birlikte, flagellum gibi kendi DNA'larını içermezler.

Ökaryotik organeller
Ökaryotik hücreler yapısal olarak karmaşıktır ve tanımlama gereği, dıştaki hücre zarına benzeyen lipid zarlarla çevrili iç bölmelerle kısmen organize edilmiştir. Çekirdek ve vakuol gibi daha büyük organeller, ışık mikroskobu ile kolayca görülebilir. Mikroskopun icadından sonraki ilk biyolojik keşifler arasındaydılar.

Tüm ökaryotik hücreler aşağıda listelenen tüm organellere sahip değildir. Özel organizmalar, ökaryotlara özgü olarak düşünülebilecek bazı organelleri (örneğin, mitokondri) içermeyen hücrelere sahiptir. Ayrıca, tablolarda listelenen organellerin etrafındaki zarların sayısında da nadir istisnalar bulunmaktadır. Bunun yanı sıra, bir hücrede bulunan her türlü organelin bireysel sayısı, o hücrenin işlevine bağlı olarak değişir.

Diğer ilgili yapılar:

 sitozol
 endomembran sistemi
 nükleozom
 mikrotübül

Prokaryotik Organeller

Prokaryotlar yapısal olarak ökaryotlar kadar karmaşık değildir. Bir zamanlar iç organizasyonları olmadığına, hücre bölmesi ve iç membranlardan yoksun olduklarına inanılıyordu, fakat zamanla prokaryotların iç yapıları hakkında bu varsayımları çürüten detaylar ortaya çıkmıştır. 1970'lerde geliştirilen yanıltıcı bir fikir, bakterilerin hücre zarı kıvrımları olan mesozomları içerebileceği fikriydi, ancak bunların daha sonra hücreleri elektron mikroskobuna hazırlamak için kullanılan kimyasallar tarafından üretilen hatalar olduğu gösterilmiştir.

Ancak, en azından bazı prokaryotlarda bölümleştirmenin olduğuna dair artan kanıtlar vardır. Son araştırmalar, en azından bazı prokaryotların, karboksizom gibi mikro bölmelere sahip olduğunu ortaya koymuştur. Bu alt hücre bölümleri 100-200 nm çapında olup, proteinlerin oluşturduğu bir kabukla çevrilidir. Daha da çarpıcı olanı, 2006'da bakterilerde zarla sınırlı magnetozomların tanımlanmasıdır.

Bakteri filumu Planctomycetota, birçok bölümleştirme özelliği göstermiştir. Planctomycetota hücre planı, sitoplazmayı parifoplazm (dış ribozom içermeyen alan) ve pirellulozom (veya riboplazm, içerisinde ribozom bulunduran alan) olmak üzere ikiye ayıran sitoplazm içi zarları içerir. Bu organizasyon, birçok sitoplazm içi membranla, bir endoplazmik retikulum benzeri bir yapı oluşturarak hücre içi bölümleşmeyi daha da ileri götürmektedir.

Geleneksel prokaryot/ökaryot sınıflandırması, moleküler biyolojideki ilerlemeler ışığında zorlanmaktadır. Ökaryot hücreler, kökenlerinde bir veya daha fazla prokaryot hücreyi içeren endosimbiyozis olaylarına dayanarak evrimleşmiştir. Bu, prokaryotların iç bölümleştirmeye sahip olduğuna dair kanıtların, ökaryotik hücre organizasyonunun kökenleri hakkında yeni fikirler sunabileceği anlamına gelir. Bu bağlamda, prokaryotlarda gözlemlenen bölümleştirme biçimleri, eukaryogenezis (ökaryotların evrimsel kökeni) sürecini daha iyi anlamamıza yardımcı olabilir.

Kaynakça

Organel


Pteridoideae, potporodica paprati (Pteridophyta), dio porodice Pteridaceae u redu Polypodiales.

Sastoji se od 14 rodova. Tipični je Pteris sa 339 vrsta, rasprostranjen diljem svijeta.

Rodovi
 Taenitis Willd. ex Spreng. (16 spp.)
 Pterozonium Fée (14 spp.)
 Jamesonia Hook. & Grev. (62 spp.)
 Tryonia Schuettp., J. Prado & A. T. Cochran (5 spp.)
 Pteris L. (339 spp.)
 Actiniopteris Link (5 spp.)
 Onychium Kaulf. (10 spp.)
 Cosentinia Tod. (1 sp.)
 Gastoniella Li Bing Zhang & Liang Zhang (3 spp.)
 Anogramma Link (3 spp.)
 Pityrogramma Link (24 spp.)
 Cerosora Baker ex Domin (4 spp.)
 Austrogramme E. Fourn. (6 spp.)
 Syngramma J. Sm. (16 spp.)

Izvori

Bujadovke

Pteridoideae


Cette page concerne des événements d'actualité qui se sont produits durant l'année 2022 dans la province canadienne de l'Ontario.

Politique

 Premier ministre :
 Chef de l'Opposition :
 Lieutenant-gouverneur :
 Législature :

Événements

Naissances

Décès
 27 juillet : Gisèle Lalonde, militante et ancienne politicienne (º )

Voir aussi
 L'année 2022 dans le monde
 2022 au Canada (2022 en Colombie-Britannique, 2022 au Manitoba, 2022 en Nouvelle-Écosse, 2022 au Nouveau-Brunswick, 2022 au Nunavut, 2022 en Alberta, 2022 au Québec, 2022 en Saskatchewan, 2022 à Terre-Neuve-et-Labrador, 2022 aux Territoires du Nord-Ouest, 2022 au Yukon)
 2022 aux États-Unis
 2022 en France, 2022 en Suisse, 2022 en Italie

Notes et références

Chronologie de l'Ontario
2022 au Canada

2022 en Ontario


Vulcan çeşitli şeylerin ismidir, ismi diğer tanrılar için silahlar üreten Roma ateş ve yanardağ tanırısından türemiştir. Vulcan'ın ateş, demirci ocağı ve üretim ile ilgili olması nedeniyle, ismi birçok ürüne ve şirkete verilmiştir.

Mitoloji
 Vulcanus, Roma mitolojisinde bir tanrı.
 Simyacıların Vulcan'ı, Paracelsian simyası ile ilişkili başlıca varlıktır.

Kurgu
 Vulkanlar (Uzay Yolu), Uzay Yolu dizisinde kurgusal bir ırk.
 Vulkan (Uzay Yolu gezegen), Vulcan'lıların gezegeni.
 Vulcan, Doctor Who serisinin The Power of the Daleks hikâyesinde yer alan kurgusal gezegen. (Star Trek gezegeni ile ilgisi yoktur, fakat belki varsayımsal gezegenden esinlenilmiştir).
 Vulcan, Marvel Comics'in X-Men: Deadly Genesis serisindeki muhalif karakter.
 Vulcan Raven Metal Gear Solid'de bir karakter.

Bilim
 Vulcan (varsayımsal gezegen), Merkür ve Güneş arasında yer alan varsayımsal gezegen.

Yerler
 Vulcan, Alberta, Kanada.
 Vulcan, Romanya, Jiu Vadisi'nde Hunedoara ilçesinde.
 Vulcan, Braşov, Romanya'da Braşov ilçesinde.
 Vulcan, Michigan, Amerika Birleşik Devletleri.
 Vulcan, Missouri, Amerika Birleşik Devletleri.
 Vulcan (yanardağ), Yeni Gine'de bir yanardağ.

Makineler

Uçaklar
 Avro Vulcan, büyük bombacı.
 Vickers Vulcan, 1920'lerden çift kanatlı bir uçak.

Gemiler
 HMS Vulcan, Britanya yapımı nükleer denizaltı Dounreay, İskoçya'da nükleer enerjinin gelişimi ile ilgilidir.

Araçlar
 Vulcan (otomobil) Southport, İngiltere'de otomobil ve ticari araçlar yapan firma.
 Ford Vulcan V6 motoru, otomobil motoru.
 Kawasaki Vulcan, motosiklet.

Bilgisayar
 Vulcan işlemcisi, bir çeşit işlemci.
 Vulcan OS, bazı Harris Corporation mini-bilgisayarları için işletim sistemi.

Diğer
 M61 Vulcan, bir çeşit mitralyöz.

Şirketler
 Vulcan (tersane) Stettin, Polonya'da (1857-1944) bir tersane.
 Vulcan Corporation, Clarksville, Tennessee'de üretim şirketi.
 Vulcan Foundry, Britanya lokomotif inşaatçısı.
 Vulcan Iron Works, ABD lokomotif inşaatçısı.
 Vulcan Materials Company, Birmingham, Alabama merkezli yapı malzemeleri şirketi.
 Vulcan Media, Polonya'da eğitim amaçlı yazılım şirketi.
 Vulcan Ventures, Paul Allen tarafından kurulmuş bir yatırım şirketi.

Çeşitli
 The Vulcans, George W. Bush'un 2000 ABD başkanlık seçimlerinde yer alan dış ilişkiler politik danışman takımına verilen gayri resmi isim.
 The Vulcan, İrlanda politik partisinin genç kanadı Young Fine Gael'in (Fine Gael), çeşitli yayın organları tarafından ara sıra çıkartılan dergi.
 Vulcan heykeli, Birmingham, Alabama'da endüstrisi için dikilmiş bir anıt.

Ayrıca bakınız
 Vulcano (ada)
 Yanardağ

Vulcan (anlam ayrımı)


Pronator teres er en muskel i den menneskelige krop (lokaliseret primært i underarmen) der, sammen med pronator quadratus agerer pronatorere i underarmen (det vil sige drejer den, sådan at håndfladen peger bagud fra den anatomiske position).

Muskelsystemet

Pronator teres


2004 වසරේ දෙසැම්බර් 26 වැනි දින ඉන්දුනීසියාවේ සුමාත්‍රා මුහුදේ ඇතිවූ භූමිකම්පාවක් නිසා හටගත් සුනාමි රළ පහරක් ගැටීමෙන්, ශ්‍රී ලංකාවේ පෑරලියදී මගී දුම්රියක් විනාශයට පත්වූ අතර, එම දුම්රිය ව්‍යසනය 2004 ශ්‍රී ලංකා සුනාමි-දුම්රිය ව්‍යසනය ලෙස හැඳින්වේ. මෙම ව්‍යසනය, ඉතිහාසයේ දුම්රියක් හා සම්බන්ධව සිදුවූ වැඩිම මරණ සංඛ්‍යාව සහිත, සිදුවීම ලෙසද හැඳින්වෙයි. කොළඹ සිට ගාල්ල දක්වා වූ නියමිත දුම්රිය ගමන් මග අතරතුර හමුවන, තෙල්වත්ත නැවතුම ආසන්නයේ පිහිටි පෑරලිය ග්‍රාමයේ ධාවනය වෙමින් පැවැති දුම්රිය වෙත සුනාමි රළ ගැටීම නිසා මෙම අනතුර සිදුවිය. අනතුර නිසා පුද්ගලයන් 1,700 කට වඩා වැඩි පිරිසක් මිය ගිය අතර එම ප්‍රමාණය, ඊට පෙර දුම්රිය ඉතිහාසයේ වාර්ථා වී තුබූ වැඩිම මරණ සංඛ්‍යාව සහිත, 1981 වසරේ සිදුවූ බිහාර් දුම්රිය අනතුරේ මරණ සංඛ්‍යාව මෙන් දෙගුණයකටත් වඩා වැඩි ප්‍රමාණයකි.

දුම්රිය
මෙම ව්‍යසනයට මුහුණදුන් දුම්රිය, මෙරට කොළඹ සහ ගාල්ල නගර අතර ක්‍රියාත්මකව පැවැති මගී දුම්රියක් වූ අතර (මෙම දුම්රිය, සමුද්‍රදේවී දුම්රිය බවට සමහර තැන්හී සඳහන් වෙයි), එය මෙරට නිරිත දිග වෙරළට ආසන්නයෙන් ඇදී යන, මුහුදුබඩ දුම්රිය මග ඔස්සේ ධාවනය කෙරිණි.

සිදුවීම
2004 වසරේ නත්තල ආගමික සැමරුම යෙදී තිබුණු දිනට පසු එළැඹි උදුවප් පොහොය දින, එනම් දෙසැම්බර් 26 වැනිදා උදෑසන 6:55 ට පමණ, සුපුරුදු පරිදි මෙම දුම්රිය කොළඹ කොටුව දුම්රිය නැවතුම්පළින් ගමන් ආරම්භ කරන ලදී. ඒ අවස්ථාවේදී දුම්රිය තුල, ප්‍රවේශපත්‍ර සහිත මගීන් 1000-1500 අතර ප්‍රමාණයකුත්, ප්‍රවේශපත්‍ර රහිතව සිටි මගීන් නොදන්නා සංඛ්‍යාවකුත් සිටි බව සඳහන් වෙයි.

සුනාමි රළ දුම්රියේ ගැටීම
කොළඹ දුම්රිය නැවතුම්පළින් පිටත් වූ දුම්රිය, උදෑසන 9:30 පමණ වන විට තෙල්වත්ත අසල, පෑරලිය ග්‍රාමය ඔස්සේ ධාවනය වෙමින් පැවැතිණි. එම අවස්ථාව වන විට ගලා ආ පළමු සුනාමි රළ, වෙරළ තීරය යටකරමින් ගොඩ බිම දෙසට ගලා වුත් දුම්රිය හාත්පසද වට කර ගැනීම නිසා, දුම්රිය ධාවනය නතර කරන ලදී. මුහුදු රළ ගැටුනද දුම්රිය, පීලි මත නිරුපද්‍රිතව පවතීවි යැයි එහි සිටි සිය ගණනක් වූ මගීන් බලාපොරොත්තු වූවත්, ඊළඟ මොහොතේ පැමිණි විශාල සුනාමි රළ, දුම්රිය මැදිරි සහ අවට තිබූ ගස්කොලන්, නිවාස ආදියටද දැඩි හානි සිදුකරමින් රට තුලට ගලා යන ලදී. සුනාමි රළ පහර හේතුවෙන් ජලයෙන් පිරී ගොස් තිබූ දුම්රිය මැදිරි අටක සිටි පිරිස ඒ තුළම ගිලී මිය ගිය අතර, සමහරක් දෙනා ජල පහරේ ගසා ගෙන ආ සුන්බුන් වල ගැටීම නිසා මිය ගියහ. දැඩි රළ පහර නිසා ගැලවී ගිය සමහර දුම්රිය පෙට්ටි උඩුයටිකුරු වෙමින් ජල පහර සමග රට තුලට ගසා ගෙන ගිය අතර, දුම්රිය මාර්ගයටද රළ පහර නිසා දැඩි ලෙස හානි සිදුවී තිබුණි. මේ අවස්ථාවෙහි දුම්රියේ ගැටී තිබුණු සුනාමි රළ පහර, සාමාන්‍ය මුහුදු මට්ටමේ සිට මීටර 7.5 - 9 ත් පමණ උස් වූ රළ පහරක් බව පැවසෙයි.

විපත්තියෙහි තරම

සුනාමිය නිසා රටට සිදුවූ සමස්ථ හානියේ වපසරිය ඉතා විශාල වූ නිසා, ගුවනින් දැකගන්නා තුරු, එනම් පැය කිහිපයක් යන තුරුම දුම්රිය ඇත්තේ කොහේදැයි පිළිබඳව නිශ්චිත අදහසක් බලදාරීන්ට නොවූ බව පැවසෙයි. ප්‍රාදේශීයව පිහිටුවා තිබූ සියළුම හදිසි සේවාවන්ද, සුනාමිය හේතුවෙන් විනාශ වී ගොස් තුබූ නිසා, මෙම ප්‍රදේශ වෙත සහන සේවා පැමිණීමටද යම් කාලයක් ගතවූ බව සඳහන් වෙයි.

බලදාරීන් විසින් නිකුත් කල වාර්ථාවන්ට අනූව, දුම්රියේ සිටි මගීන්ගෙන් යම් සංඛ්‍යාවක් සිය දිවි ගලවා ගෙන තුබූ අතර, තවත් 1,700 ක පමණ පිරිසකට, සමහර විට 2,000, කට වඩා වැඩි පිරිසකට, මෙම අනතුර නිසා සිය ජීවිත අහිමි වී තිබුණි.

මේවාද බලන්න
2004 සුනාමිය
සුනාමි

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
බීබීසී නිව්ස් රිපොර්ට්
යූඑස්ඒ ටුඩේ රිපෝර්ට්
ට්‍රැවලර්'ස් රිපෝර්ට්
බීබීසී වන් ඉයර් ඇනිවසරි
ශ්‍රී ලංකන් එකවුන්ට්
පෑරලිය නිල වෙබ් අඩවිය
Steele, Jonathan. "වන් ට්‍රේන්, මෝර් දෑන් 1,700 ඩෙඩ්.", The Guardian. 29 December 2004.
ඩේලි මිරර් 26.12.2008

2004 සුනාමිය
ශ්‍රී ලංකාවේ දුම්රිය අනතුරු

2004 ශ්‍රී ලංකා සුනාමි-දුම්රිය ව්‍යසනය


Esteban Ciaccheri () este un fotbalist argentinian care joacă în prezent ca atacant pentru Poli Timișoara, împrumutat de la club Rangers de Talca din Chile.

Note

Nașteri în 1991
Fotbaliști argentinieni
Fotbaliști ai ACS Poli Timișoara
Fotbaliști ai FC Botoșani
Argentinieni expatriați în România
Atacanți
Sportivi argentinieni în viață

Esteban Ciaccheri


Steven Patrick Morrissey (/ˈmɒrɪsiː/ ; n. 22 mai 1959, Davyhulme, Lancashire), cunoscut în special ca Morrissey, este un cântăreț, compozitor și autor englez. S-a făcut cunoscut ca solistul trupei The Smiths, care au activat din 1982 până în 1987. Mai apoi, Morrissey a avut o carieră solo, încadrându-se printre primii zece din UK Singles Chart de zece ori și ajungând numărul unu în UK Albums Chart de trei ori.

Deși născut în Davyhulme, Lancashire într-o familie de clasă muncitoare, Morrissey a crescut în Manchester. Copil fiind, a dezvoltat o pasiune pentru literatură, mișcarea culturală numită ,,kitchen sink realism'' și muzică ușoară. La finele anilor '70, implicat fiind în scena punk rock din Manchester, a confruntat The Nosebleeds, fară a avea un succes remarcabil. La începutul anilor '80 a început o cariera în jurnalism muzical și a scris câteva cărți despre muzică și film. Alături de Johnny Marr, în 1982 a fondat trupa The Smiths, care a atras un renume național odată cu albumul lor de debut eponimic.  În calitate de lider al formației, Morrissey a atras atenția publicului cu vocea sa neconvențională, dar expresivă, versurile sale glumețe și sardonice și aspectul său fizic atipic. Evitând intenționat machismul rockului, a cultivat estetica omului neadaptat social care evită drogurile și întâmpină viața celibatară. Trupa The Smiths a mai lansat trei albume și au avut o serie de hituri, dar diferențele dintre Morrissey și Marr au dus la despărțirea trupei în 1987.

În 1988, Morrissey și-a început cariera solo cu Viva Hate. Acest album împreuna cu Kill Uncle, Your Arsenal și Vauxhall and I au avut succes în UK Albums Chart și au dat naștere la numeroase hituri. În tot acest timp, aspectul său s-a transformat într-unul mai masiv, cochetând cu imaginea patriotică și masculinitatea clasei muncitoare. Pe la mijlocul anilor '90, următoarele sale albume Southpaw Grammar și Maladjusted s-au încadrat în topuri, însa nu au fost la fel de bine primite de public.  S-a mutat în Los Angeles unde a luat o pauză de la muzică din 1998 până în 2003. Revenirea sa a avut loc în 2004 cu albumul de succes, You Are the Quarry urmat de Ringleader of the Tormentors, Years of Refusal și World Peace Is None of Your Business pe parcursul anilor următori. Și-a lansat autobiografia în 2013 și primul său roman în 2015. Al unsprezecelea său album solo, Low in High School a fost lansat în 2017.

Mare influent, Morrissey a fost creditat ca fiind o figură primordială în apariția rockului indie și al Britpopului. Proclamat unul dintre cei mai buni compozitori din istoria Angliei, versurile sale au devenit subiect de studiu academic. A atras controversă susținând vegetarianismul și drepturile animalelor, condamnând regalitatea și politicieni faimoși și promovând o anumită imagine națională. Într-un sondaj din 2006 ținut de emisiunea de la BBC numită The Culture Show, Morrissey a fost votat al doilea cel mai important icon cultural britanic în viață, dupa numai David Attenborough.

Tinerețe

Copilărie: 1959-1976
Steven Patrick Morrissey s-a născut pe 22 mai 1959, la spitalul Park din Davyhulme, Lancashire. Părinții lui—Elisabeta (născută Dwyer) și Peter Morrissey făceau parte din clasa muncitoare a catolicilor irlandezi. S-au mutat din Dublin în Manchester împreună cu sora lui mai mare cu un an, Jacqueline. L-au numit ,,Steven'' dupa actorul american Steve Cochran. Printre primele lui locuințe se numeră o chirie în Hulme, pe Strada Harper, nr. 17. Copil fiind, a fost afectat emoțional locuind în acea zona întrucât ,,ucigașii Moors'', Ian Brady și Myra Hindley, omorau copiii localnici. Mai târziu, această experiență va fi reamintită în versurile melodiei Suffer Little Children de la The Smiths. De asemenea, Morrissey a devenit conștient de sentimentul anti-irlandez din societatea britanica care se opunea migranților irlandezi. În 1970, familia sa s-a mutat într-o alta chirie pe King's Road, nr. 384, în Stretford.

După ce a parcurs școala primară la St. Wilfred's Primary School, Morrissey a picat examenul final numit 11-plus, urmând să parcurgă cursurile școlii tehnice St. Mary's Technical Modern School, fapt ce l-a nemulțumit. Deși era un singuratic, era priceput la sport. A fost foarte critic la adresa învățământului primit, spunând mai tărziu că ,, educația pe care am primit-o a fost atât de malefică și brutală. Tot ce am învățat e să nu ai încrede în tine și să te simți vinovat fără să știi de ce''. A părăsit sistemul de învățământ în 1975, fără a primi vreo calificare. Și-a continuat educația la colegiul tehnic Stretford Technical College unde a obținut trei O-levels (nivel obișnuit) la Literatura Engleză, Sociologie și GP(cunoștințe generale). În 1975 a mers în Statele Unite ale Americii să își viziteze o mătușă din New Jersey. Relația dintre parinții lui s-a răcit și în cele din urmă cei doi s-au separat în decembrie 1976, tatăl lui Morrissey mutându-se din casa unde locuia familia. Mama lui, fiind bibliotecară l-a încurajat să citească. A fost interesat de literatura feministă și i-a plăcut în mod special autorul irlandez Oscar Wilde, pe care a ajuns să îl idolatrizeze. Tânărul Morrissey era un fan înfocat al showului Coronation Street, un show despre comunitățile de clasă muncitoare din Manchester; a trimis posibile scenarii companiei care producea showul, Granada Television, toate fiind refuzate de aceasta. Era un fan al filmului lui Shelagh Delaney, A Taste of Honey și al adaptării din 1961, o dramă ,,kitchen sink'' focusată pe viața clasei muncitoare din Salford. Multe cântece ale lui au citate din A Taste of Honey. În tinerețe, Morrissey spunea: ,,Muzica pop e tot ce am avut vreodată și a fost împletită cu imaginea unui star pop. Îmi aduc aminte că simțeam că persoana care cânta era chiar lângă mine și înțelegea situația în care mă aflam''. A dezvăluit mai târziu că primul disc cumpărat de el a fost Come and Stay With Me a lui Marianne Faithfull din 1964. În anii '70 a fost pasionat de glam rock, fiind fanul lui David Bowie, T.Rex și Roxy Music.

Primele trupe și cărți publicate: 1977–1981

Părăsind învățământul convențional, Morrissey a fost inițial angajat ca funcționar pentru serviciu civil, iar apoi pentru Inland Revenue, de asemenea lucrând pentru un magazin de discuri și ca portar la un spital, mai apoi demisionând și beneficiind de șomaj. Majoritatea banilor câștigați i-a folosit pentru a-și cumpăra bilete, văzând trupe ca Talking Heads, Ramones și Blondie. Mergea în mod regulat la concerte și era interesat în mod special de scena alternativă și post-punk. Cunoscându-l pe chitaristul Billy Duffy în noiembrie 1977, Morrissey a acceptat să fie solistul trupei punk a lui Duffy, The Nosebleeds. A contribuit la scrierea unor cântece ale trupei, precum Peppermint Heaven, I Get Nervous și I Think I'm Ready for the Electric Chair și a fost alături de ei la concerte de deschidere pentru Jilted John și Magazine. Trupa s-a despărțit la puțin timp după.   Dupa ce The Nosebleeds s-au despărțit, Morrissey l-a urmat pe Duffy și împreună au devenit membri ai formației Slaughter & the Dogs, el înlocuindu-l temporar pe solistul original, Wayne Barrett. A înregistrat patru cântece cu formația și au mers la o audiție în Londra. Dupa ce audiția nu a avut succes, Slaughter & the Dogs au devenit Studio Sweethearts, fără Morrissey

Morrissey a devenit  ușor cunoscut în comunitatea punk din Manchester. În 1981, Morrissey a devenit un prieten bun al lui Linder Sterling, solista ansamblului punk-jazz Ludus; versurile și vocea ei au reprezentat un punct de influența pentru el. Prin Sterling, i-a cunoscut și pe Howard Devoto și Richard Boon. Pe atunci, cel mai bun prieten al lui Morrissey era James Maker; obișnuia să îl viziteze pe Maker în Londra sau se întâlneau în Manchester, unde vizitau barurile și cluburile gay. Aspirând să devina un scriitor profesionist, Morrissey a considerat o carieră în jurnalism muzical. Deseori scria scrisori către presa muzicală și a fost în cele din urmă angajat de publicația saptămânală de recenzii în materie de muzică, Record Mirror.  A scris câteva cărți pentru compania locală Babylon Books și în 1981 au lansat o cărticică de 24 de pagini pe care el a scris-o despre The New York Dolls, care s-a vândut în 3000 de exemplare. Aceasta a fost urmată de un volum scris de el despre starul de film James Dean, intitulată James Dean is Not Dead. Morrissey se îndrăgostise de James Dean, având pereții dormitorul plini de postere ale starului de film decedat.

The Smiths

Note

Nașteri în 1959
Scriitori britanici din secolul al XX-lea
Romancieri britanici din secolul al XXI-lea
Scriitori britanici din secolul al XXI-lea
Supraviețuitori ai bolilor canceroase
Muzicieni ai Decca Records
Câștigători ai premiilor Ivor Novello
Oameni în viață
Muzicieni ai Mercury Records
Oameni bolnavi de cancer

Morrissey


ريتشارد جاك، ، ولد 2 أبريل 1973 في وارويك، إنجلترا، هو ملحن وموسيقي بريطاني  ومؤلف لموسيقى ألعاب فيديو.

أعماله في ألعاب الفيديو
 ماس إفكت.
 ليتل بغ بلانت 2.
 سونيك ثري دي - نسخة سيجا ساترن وحاسوب شخصي.
 .James Bond 007: Blood Stone
 Alice in Wonderland - لعبة مقتبسة من فليم أليس في بلاد العجائب (فيلم 2010).
 .Fluidity

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي.

موسيقيون من وركشير
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من وركشير
بريطانيون من أصل فرنسي
ملحنو ألعاب فيديو
ملحنون وملحنات إنجليز
مواليد 1973
موسيقيون وموسيقيات بريطانيون
أشخاص من ليمينجتون سبا

ريتشارد جاك


Titta Ruffo (9 iunie 1877 – 5 iulie 1953), născut ca Ruffo Titta Cafiero, a fost un mare cântăreț de operă italian care a avut o carieră internațională majoră. Cunoscut ca "Voce del leone" ("vocea leului"), el a fost foarte admirat, chiar și de către baritonii rivali precum Giuseppe De Luca, care a spus despre Ruffo: "A lui nu era o voce, era un miracol" (deși cea de-a doua parte a concluziei lui De Luca este mai rar publicată "...pe care el [Ruffo] îl striga departe..."), și Victor Maurel, interpretul lui Iago și Falstaff din operele lui Verdi. Maurel a spus că notele din registrul superior al lui Ruffo au fost cele mai glorioase sunete de bariton pe care le-a auzit vreodată (vezi Pleasants, citat mai jos). Într-adevăr, Walter Legge, proeminentul producător de discuri de muzică clasică, a mers atât de departe încât l-a numit pe Ruffo "un geniu".

Cariera
Născut Ruffo Titta în Pisa (el a inversat prenumele și numele de familie în interpretările de pe scenă), Ruffo a fost fiul unui inginer. A studiat canto cu mai mulți profesori. În Musical America din 27 decembrie 1913, Ruffo a scris următoarele: "Având în vedere faptul că numeroși profesori de voce s-au străduit să-și revendice meritul de a-mi fi fost "profesori" doresc să afirm cu tărie că fratele meu Ettore este unul dintre cei care au un astfel de merit. Am studiat patru luni la Conservatorul Santa Cecilia din Roma sub Signor Persichini și s-a spus că nu aveam nici voce, nici talent muzical. După aceea am primit lecții de la Signor Sparapani timp de două luni și de la Signor Casini timp de patru luni, dar cum acest lucru nu era o școlarizare suficientă pentru o carieră în operă m-am plasat sub tutela fratelui meu. Am rămas elevul lui credincios timp de șase ani și sunt dovada vie a metodei sale științifice de modelare a vocii. Toți cei care susțin că mi-au fost "profesori" și, prin urmare, responsabili pentru succesul meu își arogă prerogative false și mincinoase".

Ruffo și-a făcut debutul în operă în 1898, la Teatro Costanzi din Roma ca Herald în opera Lohengrin a lui Wagner. După un început lent, cariera lui a luat avânt la începutul anilor 1900 și a realizat rapid un renume internațional datorită puterii vocii și ardorii de a cânta.

Alte debuturi majore au avut loc în următoarele locuri și ani: Buenos Aires (1902), Londra (1903), Milano (1904), Lisabona (1907), Paris Opéra (1911) și São Paulo [Teatro Municipal] (1911). Ruffo și-a făcut debutul american în Philadelphia în anul 1912 și a cântat mult în Chicago. A ajuns la Metropolitan Opera din New York relativ târziu, în 1922, ca Figaro din Bărbierul din Sevilla, deoarece a fost înrolat în Armata Italiană în timpul Primului Război Mondial. El va realiza un total de 46 de spectacole la Met din 1922 până  în 1929.

Repertoriul lui Ruffo a inclus majoritatea rolurilor de bariton din opera franceză și italiană, printre care Rigoletto, Di Luna, Amonasro, Germont, Tonio, Figaro al lui Rossini, Valentin, Iago, Carlo (în Ernani și La forza del destino), Nabucco, Vasco, Don Giovanni, Barnaba, Scarpia, Marcello și Renato în Un ballo in maschera. El a fost, de asemenea, renumit pentru interpretările sale ale mai multor părți de bariton în opere care sunt în mare măsură uitate astăzi precum rolurile titulare din Hamlet de Ambroise Thomas și Cristoforo Colombo de Franchetti, plus Cascart în Zazà de Leoncavallo și Neri în La cena delle beffe de Giordano.

El s-a retras în 1931, locuind mai mulți ani în exil în Elveția și la Paris. El a scris o autobiografie, La mia parabola, care a fost tradusă în limba engleză în 1995, ca My Parabola. În 1937 s-a întors în Italia, unde a fost ulterior arestat de către autorități pentru că s-a opus regimului fascist și că avea convingeri socialiste. Sora lui a fost căsătorită cu Giacomo Matteotti, care a fost asasinat de fasciști, ceea ce l-a determinat pe Titta Ruffo să jure că nu va mai cânta niciodată în Italia.

Titta Ruffo a murit în 1953 la Florența, din cauza unei boli de inimă, în vârstă de 76 de ani.

Referințe

Bibliografie
 Farkas, Andrew (Ed.),Titta Ruffo: An Anthology (Greenwood Press 1984).
 Hamilton, David, ed., The Metropolitan Opera Encyclopedia  (Simon & Schuster, New York 1987).
 Pleasants, Henry, The Great Singers (Simon & Schuster, New York 1966).
 Scott, Michael, The Record of Singing, Volume One (Duckworth, London, 1977.)
 Seltsam, William H., Metropolitan Opera Annals (H.W. Wilson Co., New York 1947).
 Steane, J.B., The Grand Tradition (Amadeus Press, Portland 1993).
 Tuggle, Robert. The Golden Age of Opera (Holt, Rinehart, and Winston, 1983).

Legături externe

 History of the Tenor – Sound Clips and Narration
 Discography of Titta Ruffo on Victor Records from the Encyclopedic Discography of Victor Recordings (EDVR)

Nașteri în 1877
Decese în 1953
Cântăreți de operă italieni
Baritoni de operă
Oameni din Pisa

Titta Ruffo


O conjunto arquitetônico composto pela Casa, Capela e Sobrado da Fazenda Acauã é um patrimônio de influência portuguesa e de importância histórica e cultural situada na zona rural de Aparecida, Paraíba, tombado pelo Instituto do Patrimônio Artístico e Cultural (Iphan) como patrimônio cultural no ano de 1967, como também pelo Instituto do Patrimônio Histórico e Artístico do Estado da Paraíba (Iphaep).

Durante seus mais de 300 anos de existência, o conjunto composto por três edificações foi sede da fazenda de mesmo nome, palco de diversas revoluções, ao mesmo tempo em que abrigou ilustres residentes que ajudaram a manter o local de pé, preservando a sua beleza edificada em estilo barroco.

Descrição
Localizado às margens do Rio Piranhas e da ferrovia que liga a Paraíba ao Ceará, o principal acesso ao sítio histórico dá-se por meio da sede municipal, a cidade de Aparecida, em uma estrada de barro com aproximadamente dois quilômetros de extensão.

O conjunto da Fazenda Acauã (Acauhan, em escrita da época) é formado por uma capela dedicada à Imaculada Conceição, construída em estilo Barroco, além de um sobrado, casa-grande e casarios.

História

A Fazenda Acauã é a mais antiga fazenda de criação de gado e plantio de algodão no sertão da Paraíba, sendo uma das mais antigas do Nordeste do Brasil, tendo sua construção sido liberada pela corte portuguesa para aos descendentes da Casa da Torre de Garcia d'Ávila no ano de 1757, marcando a dominação dos indígenas da tribo tapuia na região e consolidando a ocupação do homem branco no alto sertão da Paraíba.

Como propriedade do padre Luiz José Correia de Sá, que participou da Revolução Pernambucana de 1817, a Fazenda Acauã serviu de base para encontros entre os revolucionários da Confederação do Equador, em 1824, inclusive tendo abrigado Frei Caneca.

Na década de 1930, Acauã foi comprada pelo então presidente da província da Paraíba, João Suassuna, pai do escritor Ariano Suassuna, que viveu parte de sua infância no local e que considerava "sua terra no sertão", tendo registrado em suas obras as lembranças da época em que lá vivera.

Entre as décadas de 1930 a 1950, a Fazenda pertenceu a um engenheiro nascido nos Estados Unidos e naturalizado brasileiro, tendo ele implantado uma série de inovações, que alcançaram um certo desenvolvimento econômico e político da fazenda, resultando com o alcance da localidade por meio de uma via férrea interligada com a Rede de Viação Cearense.

A Fazenda foi tombada no ano de 1967, vindo a entrar em decadência e tornar-se um latifúndio improdutivo, onde parte foi desapropriada pelo governo da Paraíba para fins de restauração e implantação de um complexo cultural e outra parte ocupada por trabalhadores rurais sem terra a fim de regularização e reforma agrária, no ano de 1995.

Cenário

Ao longo dos últimos anos, Acauã tem servido de cenário para alguns filmes, séries e documentários, tais como:

 "O País de São Saruê", de Vladimir de Carvalho (1971);
 "Memória Bendita", de Laercio Filho (2005);
 "O Apóstolo do Sertão" de Laercio Filho (2008);
 "O Sonho de Inacim" de Eliezer Filho (2009); e
 "Antoninha" de Laercio Filho (2011).

Aparecida (Paraíba)
Capelas da Paraíba
Patrimônio histórico da Paraíba
Patrimônio de Influência Portuguesa no Brasil

Casa, Capela e Sobrado da Fazenda Acauã


අනගාරික යනු භික්ෂුවකගේ ගිහි උපස්ථායක වරයෙකුට ථේරවාද බුද්ධාගම භාවිතා කරන පදයකි.  ශ්‍රමන නීති හෙවත් විනය  අනුව, මිල මුදල් පරිහරණය, වෙනත් ස්ථානයකට වාහනයක් පදවා ගෙන යාම, ඇතුළු ජීවිතයට අවශ්‍ය සමහරක් කර්තව්‍යයන්, භික්ෂූන් හට සිදුකිරීම නුසුදුසු හෝ අකැප බව දක්වා ඇති බැවින්,  ගිහි උපස්ථායක වරුන්ට මේ පිළිබඳ කටයුතු කිරීමට අවකාශ සලසා ඇත.  සෑම අනගාරික වරුන්ම දස සිල් සුරකින අතර, බොහෝ විට පසු කලෙක භික්ෂූන් බවට පත් වීමේ බලාපොරොත්තු ඇතිව සිටින නමුදු, සැමවිටම එසේ නොවෙති.

බුද්ධාගම

අනගාරික


Fal or FAL may refer to:

Places
 Fal, Fars, a village in Iran
 Fal, South Khorasan, a village in Iran
 Fal Rural District, Fars Province, Iran
 Fál or Inis Fáil, an ancient name for Ireland
 River Fal, Cornwall, England
 FAL, station code for Falmouth Docks railway station, in England

Military
 Lebanese Armed Forces (French: )
 HMS Fal, original name of UBS Mayu, the first flagship of the Burmese Navy
 FN FAL, a Belgian battle rifle

Other uses
 F.A.L. or Fal-Car, an automobile manufactured from 1909 to 1914
 Federal Agricultural Research Centre, a German research organisation
 File Access Listener, a network file access protocol
 Flavour and Life, an Australian food and beverage company
 Foodland Associated Limited, an Australian former company, acquired by IGA (Australian supermarket group) in 2005
 Free Art License, a popular copyright license for creative works.
 Fal (Spelljammer) a character in Dungeons & Dragons
 fal, ISO 639-3 code for the South Fali branch of the Fali languages (Cameroon)

See also

 fals (disambiguation)
 Fall (disambiguation)

FAL


În domeniul criptomonedelor, termenul airdrop reprezintă una dintre strategiile principale de marketing, având scopul de a atrage investitori noi. Acesta reprezintă o distribuție a unei criptomonede, de obicei gratuit, către un număr mare de portofele.

Tokenurile sunt distribuite participanților în schimbul învățării mai detaliate despre proiect și despre potențialul investiției în acesta. Acestea sunt implementate în primul rând ca o modalitate de a atrage atenția și noi adepți, rezultând o bază mai largă de utilizatori.
O mare parte din airdrop-urile prezente pe piața crypto sunt denumite si "bounty". Acestea își vor recompensa participanții cu token-uri pentru îndeplinirea unor sarcini de social media: Telegram, Twitter, Facebook, Medium, Instagram, LinkedIn etc.

Cu alte cuvinte, termenul "airdrop" descrie un eveniment care apare atunci când un proiect decide să distribuie token-uri utilizatorilor din orice motiv. Cu toate acestea, odata cu apariția anumitor proiecte de succes pe piața criptomonedelor au aparut și proiectele de tip "scam", care își atrag potențialii participanți și investitori cu niște proiecte vagi sau cu o sumă exagerată de bani doar pentru simpla participare la eveniment.

În anumite cazuri, start-up-urile tind să întârzie distribuția, cu o săptămână / lună sau poate cu un an, deoarece o parte din ele nu atrag mulți investitori pentru a-și atinge obiectivul minim de investiție.

Scopurile

Familiarizarea maselor

Făcând un airdrop, un start-up poate crea o conștientizare în masă despre proiectul lor sau despre vânzarea token-urilor, cu un cost minim. Campaniile social-media permit proiectului să devină vizibil pentru persoanele care altfel nu ar sti niciodată de existența acestuia fără vreun canal de informare al publicului.
Un airdrop poate crea, de asemenea, o rețea vastă de utilizatori care sunt motivați să împingă succesul unui proiect. În acest sens, aceștia se vor mobiliza pentru a face lucrurile împreuna în functie de anumiți factori, cum ar fi câștigarea voturilor comunității pentru listele de exchange.

Generarea unei baze de date

Un alt motiv pentru care anumite proiecte iși distribuie gratuit token-urile este pentru a genera baze de date. Organizațiile tind să acorde o atenție deosebită generării de date. Airdrop-urile sunt printre principalele metode care pot fi folosite pentru a genera informații valoroase pentru organizație. În schimbul token-urilor gratuite, utilizatorii vor fi rugați să completeze anumite formulare online care vor conține informații valoroase despre publicul lor țintă, pe care le pot utiliza pentru a dezvolta strategii de marketing.

Recompensarea clienților loiali

Din când în când, serviciile bazate pe blockchain, cum ar fi platformele de schimb și de tranzacționare, furnizorii de portofele (eg: STELLAR) etc., doresc să le acorde jetoane clienților și abonaților. Airdrop-urile pot fi folosite ca un mijloc de a recompensa clienții fideli cu jetoane de criptomonedă gratuite. Acest lucru servește ca un stimulent care poate asigura un patronaj continuu pe astfel de platforme.

Selecția participanților

Astăzi majoritatea airdrop-urilor care apar pe piață sunt lansate în general de start-up-uri care au nevoie de recunoaștere în mediul online. Pentru a beneficia de un renume, o bună parte din airdrop-urile lansate vor necesita anumite task-uri ce implică conturi pe platformele sociale (Telegram, Twitter, Facebook, Medium, Instagram, LinkedIn etc.)  sau pe platformele dedicate discuțiilor amicale despre cryptocurrency ( Bitcointalk ).

 Profil de Facebook: multe airdrop-uri vor solicita aprecierea paginii / comentariu într-o anumită postare / distribuirea campaniei într-o postare sau distribuirea ultimelor postări. Nu mereu se merge pe același tipar, dar este necesar un cont Facebook.

 Profil de Twitter: un alt cont de social media de care va fi nevoie este unul de Twitter. În cele mai multe cazuri, se va cere un re-tweet / tweet.

 Telegram: contul de telegram este o necesitate. Fiecare proiect va avea comunitatea adunată pe un canal de Telegram. Fiind una dintre principalele aplicații de informare, Telegram va fi obligatoriu la fiecare airdrop.

 Portofel ETH: portofelul ETH, de asemenea cunoscut sub numele de ERC20, este adresa de primire a token-urilor. Fără ea nu puteți primi jetoanele. Adresa începe cu "0x" și este urmată de o serie de 40 de caractere aleatorii.

Note

Criptomonedă

Airdrop


Taebong eller Sene Goguryeo (Hugoguryeo) var en koreansk stat etableret af Gung Ye (궁예, 弓裔) på Koreahalvøen i 901.

Historie
Gung Ye var søn af kong Heonan eller kong Gyeongmun. En sandsiger havde fortalt om et syn, hvor et nyfødt barn ville føre til katastrofe for Silla, så kongen beordret drabet på barnet. En sygeplejer fik gemt Gung Ye og sørgede for hans opvækst. Han sluttede sig til Yang Gil's oprørsstyrke i 892.

Efter næsten 1000 år som centralstyret kongedømme var Silla blevet ustabilt. Gung Ye startede sit eget oprør og absorberede efterhånden Wang Geon's styrker i Songak, og i 898 etablerede han hovedstaden der. Han slog efterhånden Yang Gil og andre lokale ledere i det centrale Korea og proklamerede sig selv til konge over det senere Goguryeo i 901.

Han byttede navn på riget til Majin i 904, og til Taebong i 911. Gung Ye flyttede hovedstaden til Cheolwon i 905. Taebong på sit største omfattede et geografisk område, som modsvarer nutidens Nord-Hwanghae og Syd-Hwanghae, Gyeonggi, Gangwon/Kangwon, Pyongyang, Nord-Chungcheong og de sydlige dele af Syd-Jeolla.

Taebongs fald
Senere proklamerede Gung Ye sig selv som Buddha og blev en rigtig tyran, som dømte alle, som gik ham imod, til døden, herunder hans egen kone, Lady Gang. I 918 havde fire af hans egne generaler fået nok, Hong Yu (홍유, 洪儒), Bae Hyeon-gyeong (배현경, 裵玄慶), Shin Sung-gyeom (신숭겸, 申崇謙) og Bok Ji-gyeom (복지겸, 卜智謙) tog magten i landet og indsatte Wang Geon som konge. Like efter blev det nye kongedømme Goryeo proklameret.

Kultur
Taebong havde stor indflydelse på Goryeo kulturelt. Gung Ye var oprindelig en buddhistmunk. Han opfordrede til buddhisme og ændrede på måderne buddhist-ceremonier blev udført på, deriblandt Palgwanhoe (팔관회, 八關會) og Seokdeungnong (석등롱, 石燈籠). Disse overlevede Gung Yes død og Taebongs fald.

Noter

Koreas historie
Etableret i 918
Ophørt i 918

Taebong


	Aikido društvo Zagreb

        	Informacije

	Osnovano:
	1992.
	Dojo-cho:
	Marijan Kudrna
	Sjedište:
	Zagreb   Hrvatska

	Službena stranica:       www.aikidozg.com

Aikido društvo Zagreb je prvi aikido klub u Zagrebu. Društvo slijedi učenje, filozofiju i aikido tehniku Kenjira Yoshigasakija.

Povijest

Sve je započelo 1989. godine kad su se Davor Kudrna i Neven Zoković, vrativši se s aikido seminara u Beogradu zapitali zašto u Zagrebu nema mjesta gdje se može vježbati aikido. Davor, Neven, Davorov brat, Marijan Kudrna, te Dobroslav Jakovljević, četvorica entuzijasta i zaljubljenika zagrebački su pioniri vještine koja je u SFR Jugoslaviji postojala samo u Beogradu i Ljubljani. U Hrvatskoj je naprije stigla u Zadar, a tek onda u Zagreb, gdje je marljivo proučavaju članovi Aikido društva Zagreb. Aikido društvo Zagreb je osnovano 1992. kao prvo aikido društvo u Zagrebu i otada promiče sklad uma i tijela.

U veljači nakon osnutka, osnivači su, u teškim ratnim vremenima kada su zagrebačke športske dvorane bile pune prognanika i izbjeglica, uspjeli organizirati u hladnoj športskoj dvorani u Sjemeništu na Šalati prvi zagrebački aikido seminar u pod vodstvom slovenskog majstora ki aikida iz Ljubljane Aleša Leskovšeka. Cijeli dvodnevni seminar se održao na parketu, a tehnike su se izvodile tako da su se partneri naizmjence bacali na dvije spojene stare smeđe kožne strunjače u sredini dvorane.

Već u svibnju 1992. su prvi puta sudjelovali na svojem prvom ki aikido međunarodnom seminaru u Ljubljani kojeg je vodio Kenjiro Yoshigasaki. Početkom studenog 1992. održali su u prepunoj dvorani Kulturno-informativnog centra u Preradovićevoj predavanje gdje su prvi puta javno prezentirali ki aikido vještinu.

Društvo je 1990-ih godina imalo treninge na raznim lokacijama u gradu: na Kineziološkom fakultetu (tada Fakultetu za fizičku kulturu), u dečjem vrtiću Različak u Palmotićevoj ulici, u Vrtlarskoj ulici u jednom privatnom praznom stanu iznad Vinogradske bolnice, u maloj dvorani osnovne škole u Trnskom, u Palmotićevoj 70 u sjedištu udruge Roterra.

Od 2000. Aikido društvo Zagreb doživljava najveću ekspanziju gdje je težište svojeg rada prebacilo isključivo na Kineziološki fakultet te se zadržalo u prostorima udruge Roterra u Palmotićevoj. Broj aktivnih članova je narastao na oko 150 i treninzi su se održavali po nekoliko termina svaku večer tijekom cijelog tjedna. U to vrijeme iz redova vježbača profilirali su mnogi budući aikido instruktori koji su u svojim prebivalištima otvarali svoje klubove i dojo-e (u Osijeku, Daruvaru, Varaždinu, Bjelovaru, Sisku, Velikoj Gorici, Sesvetama, Puli i Labinu). Marijan Kudrna i Dobroslav Jakovljević su poticali razvoj aikida u dotičnim dojoima održavajući redovite seminare.

Godine 2007. članovi Aikido društva Zagreb ulaze u najam prostora u Draškovićevoj 46, u centru Zagreba, uređuju bivšu stolarsku radionicu i u travnju iste godine otvaraju svoj prvi dojo. Od tada su se treninzi rasporedili na termine u doju "Draška" i na Kineziološkom fakultetu. Od 2010. svi treninzi se održavaju u doju "Draška".

Godine 2013. Društvo je od Grada Zagreba dobilo prostor Paromlina za korištenje. Dotadašnji stanovnici beskućnici koji su se odselili, kroz godine svojeg djelovanja u objekt su dovukli toliku ogromnu masu robe, rabljenih, pa čak i novih zapakiranih stvari, starih dasaka, guma, deka, suđa i drugih zapanjujućih stvari. Hrpe stvari sezale su skoro do stropa šireći neopisiv smrad vlage, truleži i gnjileži. Zgrada je bila u potpunosti uništena. Nije imala nikakvih instalacija struje, vode i kanalizacije. Morali su se kopati kanali da bi se došlo do gradskih mreža vode, struje i kanalizacije. Međutim, Društvo je postepeno uspjelo, uz pomoć svojih članova i donatora, prostor staviti u funkciju. Danas se taj prostor naziva Kuća aikida i predstavlja sjedište Aikido društva Zagreb. Osnovna ideja koja prožima Kuću aikida jest širiti nenasilje u fizičkom svijetu, kako prema sebi, tako i prema drugima te omogućiti kvalitetnije življenje svim pojedincima kroz korištenje neograničenih potencijala uma i tijela.

Programi
Aikido društvo Zagreb sprovodi aikido program s tri glavne komponente:
 Aikido za odrasle
 Aikido za djecu
 Samoobrana za žene

Pored ova tri programa Društvo organizira razne druge aktivnosti, kao što su: druženja uz čaj, promoviranje knjiga, sate japanskog krasopisa, ali i brojne druge sadržaje poput joge, tai chija, kyudo-a, kontemplacije i kettlebell treninga. Također ima svoje nakladništvo, objavljuju knjige o aikidu. Od 2006. godine Društvo svake godine u kolovozu organizira Međunarodni aikido seminar na Velebitu.

Aikido društvo Zagreb čine neovisni članovi, intelektualci i stručnjaci različitih akademskih disciplina, dobi i seksualnosti.

Međunarodni aikido seminar

Aikido društvo Zagreb od 2006. svake godine u mjesecu kolovozu organizira Međunarodni aikido seminar. Seminar se od 2006. godine do 2010. godine organizirao u Baškim Oštarijama, na planini Velebit. Godine 2011. i 2013. seminar se privremeno izmjestio u mjestu Bale, a 2012. na planinu Bjelolasicu, da bi se 2013. na inzistiranje doshu-a Kenjira Yoshigasakija i vodećih shihana Europe vratio na Velebit. Goidine 2020. je zbog pandemije koronavirusa prvi puta seminar otkazan. Prvih godina seminar je trajao pet dana, a od 2015. traje šest dana.

Seminar se od 2014. održava u velikom šatoru, a svake godine sudjeluje oko 120 aikidoka. Rekord je bio 2009. godine kada je sudjelovalo oko 170 aikidoka. Sudionici su aikidoke iz cijele Hrvatske, ali dolaze i iz drugih država kao što su: Slovenija, Italija, Njemačka, Austrija, Mađarska, Bosna i Hercegovina, Srbija, Češka, Francuska, Belgija, Nizozemska, Španjolska, Rusija, Švedska, Finska, Danska, Velika Britanija, Irska, Sjedinjene Američke Države, Argentina i Čile. Prema navodima mnogih majstora, instruktora i samog doshu-a Kenjira Yoshigasakija, koji je voditelj svih seminara, Međunarodni aikido seminar na Velebitu je proglašen kao najbolji europski seminar.

Od 2006. do 2010. broj tatamija za potrebe seminara se povećavao, tako da je 2010. godine bilo 550m2 tatamija u dvorani. Kasnije je u šatoru svake godine prosječno bilo oko 400m2. Seminar je koncipiran tako da su treninzi tri puta dnevno, ranojutarnji, prijepodne i poslijepodne. Svaki trening (osim ranojutarnjeg) ima prvi dio predviđen za sve sudionike, drugi dio za instruktore, voditelje dojo-a i majstore. S obzirom na to da je otvoreno cijeli dan, svatko može doći i vježbati za sebe u bilo koje vrijeme.

Međunarodni aikido seminar na Velebitu je organizacijski izuzetno zahtjevan seminar. Za svakog učesnika osiguraju se obroci a za sve učesnike pored vježbanja i razne zabave. Baške Oštarije su relativno izolirano mjesto, stoga mnogim strancima stvara otežan dolazak na seminar. Iz tog razloga, Aikido društvo Zagreb, članovi i instruktori te članovi drugih dojo-a bivaju na usluzi u dočekivanju i prijevozu stranaca na zračnim lukama u Hrvatskoj i njihovom vraćanju natrag. Tatamiji se osiguravaju tjednima ranije s više lokacija u Zagrebu i od dojo-a iz drugih gradova, pa se sve zajedno sa šleperom vozi na Velebit. Prvo se slaže šator, pa se slažu tatamiji. To zahtjeva koordinaciju velikog broja ljudi. Nakon seminara na isti način se vraćaju tatamiji, što ponekad zna trajati tjednima.

Dojo-cho

Izvori

Vanjske poveznice
Službena stranica Aikido društva Zagreb  (pristupljeno 13. prosinca 2020.)

Aikido u Hrvatskoj

Aikido društvo Zagreb


Piromanii este un film românesc din 1995 regizat de George Sibianu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1995 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1995
Filme dramatice românești

Piromanii


Masashi Miyazawa (født 24 1978) er en japansk tidligere professionel fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Tokyo, Oita Trinita, Vegalta Sendai og FC Gifu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Masashi Miyazawa


''Sektor nejebica'' prvi je studijski album zagrebačkog glazbenog projekta i benda BrudBBB, objavljen 22. studenog 2017. na izdavačkoj kući Fantom Studio Production. Nakon što je bend izdao dva popularna singla i jedan EP, odlučio se po prvi puta snimiti cjeloviti album u Fantom Studiju. Album prate teme preispitivanja, seksa i adolescencije, a bend ga je opisao kao ''konceptualni album koji govori o prolasku života, odrastanju, nepravdi i nemogućnosti, te brutalnosti realnosti.''

Pozadina
U ljeto 2016., BrudBBB i Fantom dogovorili su termin na već dobro poznatoj lokaciji, u Laboratoriju, s namjerom da počnu dogovarati pisanje i snimanje novih pjesama. Na putu prema studiju, tijekom vožnje u tramvaju, Brud piše tri nove pjesme (''Ko sam ja?'', ''Draga'' i ''Želim da mi kažeš''). Tijekom intervjua za portal Underground novosti o statusu zadnje dvije navedene pjesme, koje su do dana današnjeg neobjavljene, Brud je izjavio da ''leže negdje duboko u riznici Fantom Studija''. Nakon pregovora, duo se odlučuje snimati Ko sam ja?. Na pitanje kojeg bi žanra pjesma bila, BrudBBB je odgovorio: ''neki country rock''. Fantom je počeo improvizirati gitarski riff, te je ubrzo pjesma nastala, prateći tekst kojeg je Brud napisao. Snimljena u nekoliko dana, stavljena je sa strane kako bi se duo dogovorio hoće li ovaj put ciljati na kompletno albumsko izdanje, te zaobići dotadašnje izdavanje isključivo singlova. U početku se odlučuju na EP format s nekoliko pjesama.

Vodivši se frazom koja ih je zaintrigirala još otkako ju je izjavio njihov prijatelj Ovčar, duo se odlučuje da će se naziv novog EP-ja bazirati na kasno adolescentskim željama imanja seksualnih odnosa i neuspješnom ostvarivanju istih, zajedno u kombinaciji s do tada već standarnim humorom korištenja imena različitih poznanika i zanimljivih osoba. Ubrzo počinju komponirati i snimati naslovnu istoimenu pjesmu Sektor nejebica u kojoj kombiniraju hip hop sa žestokim rap metalom u stilu Rage Against The Machine. Tekst istražuje provokatniji i vulgarniji teritorij od dotadašnjih pjesama, bazirajući se prvenstveno na seksu i noćnim izlascima mladih.

Istoga ljeta duo snima i svoju prvu obradu, pjesmu Tko je to bio?, zagrebačkog indie rock sastava Big Strip Gorila. Obrada je kasnije doživjela kontroverze zbog žanra u kojem su je snimili, koji je objedinio srpski turbo folk i hard rock / heavy metal u stilu Thompsona. Bend je opovrgnuo ikakve političke poruke, te više dao naglasak na socijalni aspekt današnje mladeži, izjavivši da je dva žanra spojio čisto kao prikaz česte kontradikcije slušanja dvaju kontrirajuća glazbena žanra, glazbeno i svjetonazorski. Fantom je kasnije komentirao da su samo htjeli sprdati Big Strip Gorilu, a žanrom postići šok element.

Ljeto 2017. Brud provodi radno u SAD-u, pripremavši se za dovršavanje EP-ja na jesen. U listopadu 2017. Brud i Fantom nalaze se u Fantom Studiju, gdje nakon razgovora odlučuju napisati i snimiti još pjesama, čime bi Sektor nejebica na kraju postao njihov prvi cijeloviti studijski album, a ne EP kako su originalno planirali. Nastaju pjesme Begsalica (Funky Devil Blues), Svetište, Oda (ne)mogućnosti i Form 27B-6 u kojima se dohvaćaju mješovitih socijalnih tema, depresije, nostalgije ali i daju svoje prve politički nastrojene komentare.

Album je djelomično konceptualne prirode, te je zamišljen kao putovanje dva prijatelja autom po neodređenoj zemlji, tijekom kojeg slušaju različite radio stanice koje im se nude. Time je opravdana i tolika žanrovska šarolikost. Pjesme su odlučili presjeći sa šaljivim skečevima i fitkivnim reklamama koje često aludiraju na proizvode i lokacije iz stvarnog života.

Sektor nejebica izlazi 22. studenog 2017. na izdavačkoj kući Fanom Studio Production.

Stil i uzori
Sektor nejebica žanrovski je mješovit album na kojem BrudBBB pokazuje već od ranije poznat ukus za različitom glazbom. Nakon reggae, hardcore punk i stoner metala na dotadašnjim singlovima, bend se odlučuje proširiti vidike. Ko sam ja? je izrazito melodiozna i glazbeno sofisticirana country rock pjesma u stilu Brenta Masona, Johnnyja Casha i Elvisa Presleya. Sektor nejebica spretno veže tradicionalni hip hop s rap metalom, dok Begsalica (Funky Devil Blues) sadrži jezgru blues rock balade, s hard rock ispadima u instrumentalnim refrenima. Svetište karakterizira pozitivni punk rock sa pjevnim i melodioznim refrenima, formuli kojoj će se bend vratiti i na nekim budućim pjesmama poput Ona mi radi i Burazi.

Teme kojih se tekstovi pjesama na albumu dotiču uključuju kontemplacije smisla života, reflektivno sjećanje događaja iz mladosti, sex i česti besmisao birokracije u sustavu.

Track listing

Produkcija

 BrudBBB - vokal, gitara - track 9
 Fantom – vokal, gitara, bas, bubnjevi
 Kreba - vokal - track 4

 Autor glazbe i teksta: BrudBBB, Fantom
 Produkcija: Fantom
 Miksanje i master: Fantom
 Snimljeno: Laboratorij (Fantom Studio)

Izvori

 Underground novosti - BrudBBB - Godine kreative - intervju
 Bandcamp - Sektor nejebica - zasluge snimanja

Vanjske poveznice

 Bandcamp Službena Bandcamp stranica BrudBBB-a
 #BrudBBB Instagram
 Lyrics.com
 YouTube

Hrvatski glazbeni albumi
Albumi iz 2017.

Sektor nejebica


Granica između Katara i Saudijske Arabije duga je 87 km, a proteže se od obale Bahreinskog zaljeva na zapadu do obale Perzijskog zaljeva na istoku.

Opis
Granica počinje na zapadu u Zaljevu Salwah, nastavlja se kopnom preko 4-5 ravnih linija (karte se razlikuju po točnom prikazu) koje tvore široki luk koji završava na istoku u predjelu Khawr al Udayd.

Granica Katara i UAE

Prije potpisivanja ugovora iz Đžede 1974. između Saudijske Arabije i UAE nije bilo jasno ima li Katar granicu s UAE-om, a karte su obično prikazivale dugačku emiratsku "ručku" koja dodiruje Katar. Ovaj ugovor dao je Saudijskoj Arabiji pristup Khawr al Udaydu, čime je uklonjena svaka mogućnost da Katar dijeli granicu s UAE.

Povijest
Povijesno gledano, u ovom dijelu arapskog poluotoka nije postojala jasno definirana granica. Od 1868. Ujedinjeno Kraljevstvo je kontroliralo Katar kao de facto protektorat što je formalizirano 1916. Unutrašnjost Arabije sastojala se od slabo organiziranih arapskih grupacija, koje su povremeno stvarale emirate, od kojih je najistaknutiji bio emirat Nedžd i Hasa pod vlašću obitelji al-Saud. Britanija i Osmansko Carstvo teoretski su podijelili svoja područja utjecaja putem tzv. "Plave" i "Ljubičaste linije" 1913. – 14.

Tijekom Prvog svjetskog rata arapska pobuna, podržana od Britanije, uspjela je ukloniti Osmanlije s većeg dijela Bliskog istoka; u razdoblju nakon ovoga Ibn Saud je uspio znatno proširiti svoje kraljevstvo, na kraju proglasivši 1932. Kraljevinu Saudijsku Arabiju. Ibn Saud je odbio priznati angloosmanske linije i polagao je pravo na velike dijelove istočnog arapskog zaleđa (tzv. 'Linija Hamza').

Dana 25. studenog 1935. britanski dužnosnici sastali su se s Ibn Saudom u pokušaju da do kraja definiraju granicu između novog kraljevstva i njihovih obalnih protektorata, uključujući Katar. Konferencija se pokazala neuspješnom, a pitanje je ostalo neriješeno. Prema britanskom dokumentu napisanom 1936., glavni uzrok trvenja u teritorijalnom sporu vrtio se oko mjesta gdje bi jugozapadne granice Katara trebale završiti. Vladari i Katara i Saudijske Arabije tvrdili su da postoji povijesni presedan za njihovu kontrolu područja Dohat Salwa, međutim, Ibn Saud je tvrdio da mu je katarski šeik prethodno ustupio ovaj teritorij, što je šeik odlučno porekao. U pismu je stajalo:

Konferencija se pokazala neuspješnom, a pitanje je ostalo neriješeno. Godine 1955., nakon pokušaja Saudijske Arabije da uspostavi svoju kontrolu nad oazom Buraimi na granici između Omana i Trucijskih država, Britanija je izjavila da će od sada jednostrano koristiti malo izmijenjenu verziju 'Rijadske linije' iz 1935. godine.

Granični ugovor između Katara i Saudijske Arabije sklopljen je 1965. godine, no precizni uvjeti njegove provedbe dugo su godina bili predmet spora između dviju država. U rujnu 1992. došlo je do napetosti između tih država kada su saudijske snage navodno napale katarski granični prijelaz, što je rezultiralo smrću dva katarska vojnika i zatvaranjem trećeg. Dogovor o granici postignut je između dvije strane 1999. godine, a konačni ugovor potpisan je 2001.

Nakon ozbiljnog pogoršanja odnosa Saudijske Arabije i Katara 2017. granica je zatvorena. U lipnju 2018. Saudijska Arabija je objavila da planira izgradnju 61 km kanala Salwa koji prolazi uz saudijsku stranu graničnog prijelaza Salwa po cijeni od 745 milijuna dolara. Kanal bi trebao fizički odvojiti Katar od njegove jedine kopnene granice i praktički ga učiniti otokom. Mediji u Saudijskoj Arabiji nagovijestili su mogućnost da saudijska vlada dijelove kanala odvoji za vojne potrebe i za odlagalištu nuklearnog otpada. Granica je ponovno otvorena 4. siječnja 2021.

Granični prijelazi
 Abu Samra

Izvori

Politika Katara
Granice Saudijske Arabije

Katarsko-saudijska granica


Claudio Martelli (* 23. September 1943 in Gessate, Provinz Mailand) ist ein italienischer Journalist und Politiker der Partito Socialista Italiano (PSI) sowie der Nuovo Partito Socialista Italiano, der unter anderem Mitglied der Abgeordnetenkammer (Camera dei deputati), Mitglied des Europäischen Parlaments, Vize-Präsident des Ministerrats sowie Justizminister Italiens war.

Leben

Studium, Parteifunktionär und Abgeordneter
Martelli besuchte wie zuvor Bettino Craxi und später Gerry Scotti das Gymnasium Giosuè Carducci in Mailand, wo der Schriftsteller und Journalist Massimo Fini zu seinen Klassenkameraden gehörte. Nach Abschluss des Gymnasiums studierte er Philosophie und wurde nach Beendigung des Studiums Wissenschaftlicher Assistent an der Philosophischen Fakultät der Universität Mailand.

Seine politische Laufbahn in der Partito Socialista Italiano (PSI) begann er 1966 in der Kommunalpolitik Mailands, ehe er 1976 von Bettino Craxi, der kurz zuvor Generalsekretär der PSI wurde, als Mitarbeiter in die Parteizentrale in Rom geholt wurde.

Bei der Wahl vom 12. Juni 1979 wurde er erstmals für die PSI zum Mitglied der Abgeordnetenkammer gewählt, in der er zunächst bis Juni 1987 den Wahlkreis Mantova und danach bis zum 14. April 1994 den Wahlkreis Palermo vertrat. Während seiner langjährigen Parlamentszugehörigkeit war er unter anderem Mitglied der Ständigen Ausschüsse für Unterricht und schöne Künste, für Inneres und für Auswärtiges.

Auf dem Parteitag der PSI in Palermo wurde er 1981 neben Valdo einer der beiden Vizesekretäre der Partei, und damit Stellvertreter Craxis. Auf dem darauf folgenden Parteitag 1984 in Verona wurde er dann einziger Vizesekretär der PSI.

Europaabgeordneter, Vize-Ministerpräsident und Justizminister
Bei der Europawahl 1984 wurde er darüber hinaus auch zum Mitglied des 2. Europäischen Parlamentes gewählt und gehörte diesem bis 1989 an.

Am 23. Juli 1989 wurde Claudio Martelli von Ministerpräsident Giulio Andreotti zum Vize-Ministerpräsidenten (Vicepresidente del Consiglio dei Ministri) sowie Justizminister (Ministro della Giustizia) in dessen sechstes Kabinett berufen und bekleidete diese Ämter auch in dessen siebter Regierung bis zum 28. Juni 1992. Das Amt des Justizministers übernahm er danach auch im ersten Kabinett von Ministerpräsident Giuliano Amato.

Tangentopoli-Skandal, Mani pulite-Ermittlung und Rücktritt als Minister
In seine Amtszeit fiel der sogenannte Tangentopoli-Skandal, bei dem der damalige Staatsanwalt Antonio Di Pietro im Februar 1992 in Mailand ein System von Korruption, Amtsmissbrauch und illegaler Parteifinanzierung offenlegte. Nachdem dieser Skandal und die darauf folgenden Enthüllungen im Zuge der Mani pulite-Untersuchungen zu massiven Vorwürfen gegen die PSI und andere Parteien kam, bewarb sich Martelli nach dem Rücktritt von PSI-Generalsekretär Craxi im Februar 1993 um dessen Nachfolge.

Als es ihm daraufhin vorgeworfen wurde, selbst in den 1980er Jahren in die Skandale um die Mailänder Banco Ambrosiano verwickelt gewesen zu sein, trat er am 10. Februar 1993 als Justizminister zurück und verzichtete auch auf die Kandidatur für das Amt des PSI-Generalsekretärs, welches dann vorübergehend bis Mai 1993 von Giorgio Benvenuto und danach von Ottaviano Del Turco übernommen wurde.

Er blieb jedoch Mitglied der Camera dei deputati, wobei er am 28. April 1993 aus der PSI austrat und sich der von Marco Pannella geführten Gruppe Federalista Europeo anschloss.

Rückzug aus der Politik und erneute Mitgliedschaft im Europaparlament
Nach seinem Ausscheiden aus dem Parlament am 14. April 1994 war er zunächst in der Privatwirtschaft tätig und gründete 1996 die Hilfsorganisation Opera und die Bürgerorganisation Società Aperta. 1997 wurde er Chefredakteur der 1948 auf Initiative von Pietro Nenni gegründeten kulturpolitischen Zeitschrift MondOperaio. Darüber hinaus war er 1998 Berater der Ministerin für soziale Solidarität, Livia Turco, in Fragen der Einwanderungspolitik.

Nachdem Martelli Mitglied der Socialisti Democratici Italiani (PDI) wurde, wurde er bei der Europawahl 1999 als der Kandidat zum Mitglied des 5. Europäischen Parlamentes gewählt und gehörte diesem bis 2004 an. Am 19. Januar 2001 gründete er gemeinsam mit Gianni De Michelis und Bobo Craxi, dem Sohn Bettino Craxis, die Nuovo Partito Socialista Italiano (NPSI), die jedoch bei weitem nicht an den Einfluss und die Macht der früheren PSI heranreichte.

Fernsehmoderator und Zeitungsredakteur
Nach seinem Ausscheiden aus dem Europaparlament wurde er beim privaten Fernsehsender Canale 5 Moderator der Talkshow Claudio Martelli racconta und dann von September 2005 bis April 2006 der Sendung L'Incudine, des ebenfalls zur Unternehmensgruppe Mediaset von Silvio Berlusconi gehörenden Privatsenders Italia 1. Im Anschluss kehrte er zu Canale 5 zurück, und moderierte dort im Herbst 2006 die Fernsehsendung Flash Back.

Daneben war er von 2005 bis 2008 Redakteur bei den Zeitschriften Osservatorio und Oggi. 2009 kehrte er zu Canale 5 zurück und befasste sich dort als Fernsehjournalist mit Fragen zur Verfassung Italiens.

Bei den Kommunalwahlen 2011 versuchte er vergeblich eine Rückkehr in die Politik als er ohne Erfolg für ein Mandat im Stadtrat von Siena kandidierte.

Literatur

Weblinks
 Eintrag (8. Legislaturperiode) auf der Homepage der Camera dei deputati
 Eintrag (9. Legislaturperiode) auf der Homepage der Camera dei deputati
 Eintrag (10. Legislaturperiode) auf der Homepage der Camera dei deputati
 Eintrag (11. Legislaturperiode) auf der Homepage der Camera dei deputati

Justizminister (Italien)
Mitglied der Abgeordnetenkammer (Italien)
Mitglied des Europäischen Parlaments für Italien
Mitglied des Partito Socialista Italiano
Journalist (Italien)
Fernsehmoderator (Italien)
Italiener
Geboren 1943
Mann

Claudio Martelli


Bell-Northern Research (BNR) was a telecommunications  research and development company  established In 1971 when  Bell Canada and Northern Electric combined their R&D organizations. It was jointly owned by Bell Canada and Northern Telecom. BNR was absorbed into Nortel Networks when that company changed its name from Northern Telecom in the mid-1990s.

BNR was based at the Carling Campus in Ottawa, Ontario, Canada, with campuses at locations around the world, including Research Triangle Park, North Carolina; Richardson, Texas; Ann Arbor, Michigan; and Harlow and Maidenhead, United Kingdom. Bell-Northern Research pioneered the development of digital technology, and created the first practical digital PBX, (SL1), and central office (DMS). Under the direction of then Nortel Chief Officer, John Roth, BNR lost its separate identity in the 1990s, and was folded into the Nortel R&D organization.

History
For much of its early history, Bell Canada operated as the Canadian division of the Bell System. Development and manufacturing of their various telephony products generally took place in the US, and then, to avoid duty, were manufactured in Canada at their Northern Electric subsidiary (which would later become Nortel Networks), the Canadian analog to the US Western Electric.

Pre-1970s
Northern Electric spun off a subsidiary in 1934, Dominion Sound Equipment, originally to develop equipment for sound in movies. Over time, the division evolved in an attempt to use its design talent and manufacturing ability on third party projects. In 1937, this aspect became the Special Products Division. For many years the SPD was used as Bell Canada's R&D arm, although as before, most telephony designs were created at Bell Labs in the US.

In 1949, the United States Justice department attempted to force AT&T to divest itself of its Western Electric subsidiary. As a result of this legal action, Western Electric sold its shares in Northern Electric to Bell Canada.
In 1957, Northern Electric started its own research and development labs in Belleville, Ontario. Two years later, Northern Electric created the Northern Electric Research and Development Laboratories in Ottawa.

1970s

In 1971, Bell Canada and Northern Electric combined their R&D organizations and formed Bell-Northern Research.

BNR's researchers pioneered the view that a telephone switch (PBX or Central Office) was best regarded as a special form of real-time computer, a view that was considered to be highly innovative in the 1970s. Although George Stibitz had foreseen this evolution at AT&T in the 1930s, subsequent generations of engineers, prior to the 1970s, regarded the switch as a piece of hardware, best hard-wired, to handle the basic telephone call where two parties connect, speak and hang up.

In the 1960s, however, this view was coming under a great deal of strain. Increasingly, telephone users wanted to conference call, forward, and record voice greetings, so common today. Such features required more flexibility in the controller, leading to the development of computer-controlled switching machines, notably the Bell Labs − Western Electric 1ESS. These early machines still had an analog, usually electromechanical switching matrix because the technology of the time did not permit the cost-effective dedication of a filter-codec to each subscriber. (Transmission systems had already gone digital, for example the D4 carrier system.)

Northern Electric introduced its first electronic central office system in 1969 with the SP1. The SP1 had a fully computer-based electronic control system, thus the name "SP," short for "stored program." Its switching matrix was still electromechanical. Rather than the reed relay matrix of the 1ESS, it used the minibar, a version of the crossbar switch.

BNR was, with Northern Telecom, a part owner of MicroSystems International a semiconductor manufacturer based in Kanata, outside Ottawa.

The Digital Switch
BNR introduced the Meridian SL-1 in 1975, the world's first all-digital PABX aimed at medium-sized businesses. The SL-1 was fully digital in both control and switching. As such the SL-1 was smaller, much more reliable, and offered many more features than an equivalent electromechanical system. The SL-1 design evolved into Meridian-1, and subsequently the CS1000x as Nortel's private network (or enterprise) flagship offering.

The SP-1 design was superseded by the DMS-100 central office switch and other members of the DMS family of products (DMS: digital multiplex switch). DMS extended the technology by fully integrating switching and transmission. This was a major advance that changed the way systems were built.

BNR's products were architecturally based on Complex Instruction Set (CISC) architectures prevalent in the 1970s, and on a series of underlying technologies. This was greatly influenced by the late 1970s success of the DEC VAX computer, a highly "elegant" and rather layered technology, realizable in a range of power. In the early 1990s, under Nortel CEO Jean Monty, the software for the flagship DMS product was segmented into layers ('Base', 'Telecom', and 'IEC' or Inter-Exchange Carrier) to improve maintainability of the product.  The IEC layers were customer-specific, targeted towards Sprint, MCI, and a large group of small "United Carrier" companies that were subsequently swallowed up by Worldcom.  Once the IEC layer was established, customer-specific releases could occur quarterly, whereas Telecom and Base programming was for baked-in code that only had infrequent, maintenance updates.

1980s
Through the 1980s attention turned from pure hardware to software development. The BNR Toronto lab introduced Meridian Mail in the 1980s, which went on to be a very successful product and forced the introduction of similar products from other telephony vendors. They later added automatic call distribution and other similar services.

At its zenith in the early 1980s, when it opened R&D centers in Mountain View, Ann Arbor and later in Research Triangle Park and Richardson, Texas, BNR's notable American employees included Whitfield Diffie, a noted authority on cryptography, and Robert Gaskins, who invented PowerPoint after leaving BNR, influenced in part by BNR's response to the very cumbersome presentation tools used by his department there. J.W.J. Williams, the inventor of Heapsort was also an influential figure in the development of digital switching.

As part of its internal IT infrastructure, BNR also created an email system called COCOS (COrporate COmmunication System), and a powerful relational database system called GERM (General Entity-Relationship Model).

BNR also had labs in Maidenhead, England, Montreal, Quebec, Edmonton, Alberta, Wollongong, Australia, and Tokyo, Japan; as well as Atlanta, Georgia and Ann Arbor, Michigan.

1990s
With the formation of Bell Canada Enterprises (later shortened to BCE) in 1983 as the parent company of Bell Canada and Northern Telecom, BNR in Canada was jointly owned 50-50 by Bell Canada and Nortel. Nortel assumed a majority share in BNR in 1996, and BNR was gradually folded into Nortel, which acquired the remainder of BNR when BCE divested itself of Nortel. Unfortunately, the collapse in demand for Nortel products in the wake of the bursting of the dot-com bubble, which occurred after aggressive spending on acquisitions and hiring under CEO John Roth, required Nortel to trim its workforce from 96,000 (in 2001) to 35,000 people (as of 2006).

See also
 Nortel Networks
 Bell Canada
 Nortel Retirees and former employees Protection Canada (NRPC)

References

 Knights of the New Technology: The Inside Story of Canada's Computer Elite, Longmans 1983, describes the innovations, and some of the personalities.

 B-NSR

Bell Canada
Companies based in Ottawa
Nortel
Research and development organizations
Research and development in Canada
Telecommunications companies established in 1971
Companies disestablished in the 1990s
Canadian companies established in 1971

Bell-Northern Research