Urbano Barberini (* 18. September 1961 in Rom) ist ein italienischer Schauspieler.

Leben
Barberini, aus der vornehmen römischen Familie Barberini stammend und Sohn der Prinzessin Myrta Barberini Sciarra, wurde früh für den Film engagiert; sein gutes Aussehen – groß, blond, klare Augen – verhalfen ihm zu einer Hauptrolle in Carlo Lizzanis Fernsehfilm Nata d'amore nach der Autorin Liala. Danach spielte er in einigen Horror- und Fantasyfilmen, aber auch für Franco Zeffirelli. Nach einer mehrjährigen Pause, in der er sich der Theaterarbeit und Fernsehengagements widmete, kehrte Barberini ab 1996 wieder auf die Kinoleinwände zurück, wenn er auch weiterhin häufig auf dem Bildschirm zu sehen blieb.

Filmografie (Auswahl)
 1985: Dämonen 2 (Demoni)
 1986: Otello (Otello)
 1987: Gor (Gor)
 1987: Miss Arizona (Miss Arizona)
 1987: Terror in der Oper (Opera)
 1987: Until Death (Brivido giallo: Per sempre) (Fernsehfilm)
 1988: Der Geächtete von Gor (Outlaw of Gor)
 1989: Dead Eyes (Il gatto nero)
 1989: Wenn die Masken fallen (Torrents of Spring)
 1995: Die Bibel – Moses
 2011: Cinderella – Ein Liebesmärchen in Rom

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Italiener
Geboren 1961
Mann

Urbano Barberini (Schauspieler)


"Cântec oriental" este o poezie alcătuită din două strofe cu câte opt versuri, scrisă de George Coșbuc și publicată pentru prima dată în 1893 în volumul Balade și idile.

Vezi și

Poezii de George Coșbuc

Cântec oriental


روي بيدرو دوس سانتوس باتريسيو  ، من مواليد 15 فبراير 1988 في ليريا في البرتغال، لاعب كرة قدم برتغالي، يلعب حاليًا لصالح نادي روما في الدوري الإيطالي.

بدأ مسيرته الكروية مع نادي سبورتينغ لشبونة في عام 2006 وغادر عام 2018.

بدأ باللعب مع منتخب البرتغال لكرة القدم في عام 2008.

يلعب في مركز الحراسة.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية برتغاليون
لاعبو كرة قدم رجالية برتغاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ليريا
رياضيون برتغاليون مغتربون في إنجلترا
رياضيون برتغاليون مغتربون في إيطاليا
رياضيون من محافظة ليريا
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري البرتغالي الممتاز
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2012
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2016
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2020
لاعبو روما
لاعبو سبورتينغ لشبونة
لاعبو كأس العالم 2014
لاعبو كأس العالم 2018
لاعبو كأس العالم 2022
لاعبو كأس القارات 2017
لاعبو كرة قدم برتغاليون
لاعبو كرة قدم برتغاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو منتخب البرتغال تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب البرتغال لكرة القدم
لاعبو منتخب البرتغال لكرة القدم للشباب
لاعبو وولفرهامبتون واندررز
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مواليد 1988
نادي الفيفا المئوي
لاعبو كرة قدم من محافظة ليريا

روي باتريسيو


Stefan Dietrich Güttel (né le ) est un mathématicien allemand, spécialiste d'analyse numérique. Il est professeur de mathématiques appliquées au département de mathématiques de l'université de Manchester.

Formation et carrière
Güttel est né à Dresde et a fait ses études à l'Université des mines et de technologie de Freiberg, d'où il a obtenu son M.Sc. en mathématiques appliquées (2006) et son doctorat en Mathématiques appliquées (2010). Sa thèse de doctorat, intitulée Rational Krylov Methods for Operator Functions, a été dirigée par Michael Eiermann. Il a travaillé comme chercheur postdoctoral à l'université de Genève (2010-2011) et à l'université d'Oxford (2011-2012). En 2012, il a été nommé maître de conférences en mathématiques à l'université de Manchester, puis promu maître de conférences et lecteur. En 2021, il est promu professeur de mathématiques appliquées.

Travaux
Güttel est surtout connu pour ses travaux sur les algorithmes numériques pour les problèmes à grande échelle posés par les équations différentielles et en science des données, en particulier les méthodes du sous-espace de Krylov. Il a travaillé avec des sociétés telles que Intel, Schlumberger et Arup.

Prix et distinctions
Depuis 2018, Güttel est membre de l', l'institut national du Royaume-Uni pour la science des données et l'intelligence artificielle. En 2018, il a reçu un prix d'excellence en enseignement de l'Université de Manchester. En 2021, il a reçu le prix James-Wilkinson d'analyse numérique et de calcul scientifique de la Society for Industrial and Applied Mathematics (SIAM) pour « ses contributions à l'analyse, à la mise en œuvre et à l'application des méthodes rationnelles et par blocs de Krylov » (laudatio), qui sont devenues populaires pour la solution numérique efficace de grands problèmes de valeurs propres, d'équations matricielles et de réduction d'ordre de modèle.

Güttel a été secrétaire et trésorier élu de la section Royaume-Uni et République d'Irlande du SIAM (2016-2018) et est membre du comité des membres du SIAM (depuis 2020). Il a siégé aux comités de rédaction du SIAM Journal on Scientific Computing (2015-2021) et des Electronic Transactions on Numerical Analysis (depuis 2020).

Publications (sélection)
 avec M. Afanasjew, M. Eiermann, O. G. Ernst: Implementation of a restarted Krylov subspace method for the evaluation of matrix functions, Linear Algebra and its Applications, vol 429, 2008, p. 2293–2314
 avec P. Gonnet, L. N. Trefethen: Robust Padé approximation via SVD, SIAM Review, vol 55, 2013, p. 101–117
 Rational Krylov approximation of matrix functions: Numerical methods and optimal pole selection, GAMM Mitteilungen, vol 36, 2013, p. 8–31
 avec M. J. Gander: PARAEXP: A parallel integrator for linear initial-value problems, SIAM Journal on Scientific Computing, vol 35, 2013, p. C123–C142
 avec R. Van Beeumen, K. Meerbergen, W. Michels: NLEIGS: A class of robust fully rational Krylov methods for nonlinear eigenvalue problems, SIAM Journal on Scientific Computing, vol 36, 2014, p. A2842–A2864
 avec F. Tisseur: The nonlinear eigenvalue problem, Acta Numerica, vol 26, 2017, p. 1–94.

Références

Liens externes

 Page personnelle de Stefan Güttel

Mathématicien allemand du XXIe siècle
Professeur à l'université de Manchester
Analyse numérique
Lauréat du prix Wilkinson
Naissance en novembre 1981

Stefan Güttel


Mesleki Yeterlilik Kurumu (MYK), meslek standartlarını temel alarak, teknik ve meslekî alanlarda ulusal yeterliliklerin esaslarını belirlemek; denetim, ölçme ve değerlendirme, belgelendirme ve sertifikalandırmaya ilişkin faaliyetleri yürütmek üzere 21 Eylül 2006 tarihli ve 5544 sayılı "Mesleki Yeterlilik Kurumu Kanunu" ile kurulmuştur. Çalışma ve Sosyal Güvenlik Bakanlığının ilgili kuruluşu olan Kurum; 5544 sayılı Kanunda belirtilen hususlar dışında özel hukuk hükümlerine tabi olmak üzere kurulmuş kamu tüzel kişiliğini haiz, idari ve mali özerkliğe sahip, özel bütçeli bir kamu idaresidir.

8 Aralık 2006 tarihinde gerçekleştirilen MYK ilk Genel Kurulunda MYK Yönetim Kurulu üyeleri seçilmiş, 26 Aralık 2006 tarihinde Kurulun kendi üyeleri arasından Yönetim Kurulu Başkanını ve Başkan Vekilini seçmesiyle MYK hukuken faaliyete başlamıştır.

Kurumun temel görevi; Avrupa Birliği ile uyumlu "ulusal mesleki yeterlilik sistemi"ni kurmak ve işletmektir.

Sektör Komiteleri; Kurum tarafından görevlendirilen kurum ve kuruluşlarca hazırlanan meslek standartlarının ulusal meslek standardı olarak kabul edilebilmesi için inceleme yapan, önerilerde bulunan ve karar veren komitelerdir. Sektör Komiteleri; Türkiye Cumhuriyeti Millî Eğitim Bakanlığı, ÇSGB, YÖK, meslekle ilgili diğer bakanlıklar, Genel Kurulda temsil edilen işçi, işveren ve meslek kuruluşları ile Kurumun birer temsilcisinden oluşur. Hangi sektör komitelerinin kurulacağı ve bu komitelerde hangi mesleklerin görüşüleceği ulusal ve uluslararası normlara uygun olarak Yönetim Kurulu tarafından tespit edilir.

Bağlı birimler
Meslek Standartları Dairesi Başkanlığı
Sınav ve Belgelendirme Dairesi Başkanlığı
Uluslararası İlişkiler ve Avrupa Birliği Dairesi Başkanlığı
Denetim Dairesi Başkanlığı
Türkiye Yeterlilikler Çerçevesi Dairesi Başkanlığı
Hukuk Müşavirliği
Strateji Geliştirme Dairesi Başkanlığı
Personel ve Destek Hizmetleri Dairesi Başkanlığı

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkiye Cumhuriyeti Çalışma ve Sosyal Güvenlik Bakanlığı
Türk kamu kurumları
Meslek kuruluşları
2006'da kurulan oluşumlar

Mesleki Yeterlilik Kurumu


El Gran Premio de la Somme (oficialmente: Grand Prix de la Somme «Conseil Général 80») es una carrera ciclista profesional de un día francesa que se disputa en el departamento de la Somme.

Creada en 1986, como carrera por etapas, sus primeras ediciones fueron amateur (1996-1998 categoría 2.6). Cuando subió al profesionalismo en 1999 fue de categoría 2.5 (categoría open).

Durante su historia ha tenido otros nombres diferentes como Prix du Conseil Général-Tour de la Somme (cuando fue carrera de un día de categoría 1.5) y anteriormente Tour de la Somme (cuando fue carrera de varios días de categoría 2.5). Desde la creación de los Circuitos Continentales UCI en 2005 entró a formar parte del UCI Europe Tour, dentro la categoría 2.2 (categoría open del profesionalismo) cuando fue carrera por etapas y posteriormente en 2007 a la categoría 1.1 cuando se convirtió en carrera de un día. Ya en 2008 se renombró por el nombre actual.

El número de etapas fue variando con hasta 4 en 3 días en sus inicios como carrera profesional. Progresivamente fue perdiendo días de competición hasta quedarse en una carrera de un solo día en 2002 y a partir del 2007.

Palmarés
En amarillo, edición amateur.

Palmarés por países

Referencias

Enlaces externos
 Gran Premio de la Somme (sitiodeciclismo.net)
 Gran Premio de la Somme (cqranking.com)

Somme
Somme
Somme
Somme
Deporte en Picardía
Ciclismo en 1986
Deporte en Francia en 1986

Gran Premio del Somme


Zev Wolf of Zbaraz (died 3 Nisan (25 March) 1822) was a Hasidic rabbi. He was the third son of Rabbi Yechiel Michel of Zlotshov, known as "The Maggid of Zlotshov".

See also
Zev Wolf (disambiguation page)

References

1822 deaths
Year of birth missing
People from Zbarazh
Clergy from the Kingdom of Galicia and Lodomeria
Ukrainian Jews
Jews from Galicia (Eastern Europe)

Zev Wolf of Zbaraz


Chilobrachys é um gênero de aranha pertencente à família Theraphosidae (tarântulas). É presente exclusivamente na Ásia.

Descrição
Os membros desse gênero têm órgãos estridulantes especiais em suas quelíceras, que podem ser usados para a produção de som, uma característica diagnóstica do grupo. Os olhos anteriores formam uma linha quase reta. Suas pernas têm escápulas mais estreitas na ponta do metatarso.

Espécies

 Chilobrachys andersoni
 Chilobrachys annandalei
 Chilobrachys assamensis
 Chilobrachys bicolor
 Chilobrachys brevipes
 Chilobrachys dyscolus
 Chilobrachys femoralis
 Chilobrachys fimbriatus
 Chilobrachys flavopilosus
 Chilobrachys fumosus
 Chilobrachys guangxiensis
 Chilobrachys hardwickei
 Chilobrachys himalayensis
 Chilobrachys huahini
 Chilobrachys hubei
 Chilobrachys khasiensis
 Chilobrachys liboensis
 Chilobrachys nitelinus
 Chilobrachys oculatus
 Chilobrachys paviei
 Chilobrachys pococki
 Chilobrachys sericeus
 Chilobrachys soricinus
 Chilobrachys stridulans
 Chilobrachys subarmatus
 Chilobrachys thorelli
 Chilobrachys tschankhoensis

Aranhas
Terafosídeos

Chilobrachys


An Amorphophallus discophorus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Cornelis Andries Backer ngan Cornelis Rugier Willem Karel van Alderwerelt van Rosenburgh. An Amorphophallus discophorus in nahilalakip ha genus nga Amorphophallus, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Amorphophallus

Amorphophallus discophorus


L'onde circumpolaire antarctique (ACW) est une onde couplée océan / atmosphère qui fait le tour de l'océan Austral en environ huit ans à 6-8 cm/s. Puisqu'il s'agit d'un phénomène d'onde 2 (il y a deux crêtes et deux creux dans un cercle de latitude), à chaque point fixe de l'espace, un signal d'une période de quatre ans est observé. La vague se déplace vers l'est avec les courants dominants.

Histoire du concept
Bien que la "vague" soit identifiée via la température, la pression atmosphérique, la glace de mer et la hauteur de l'océan, les variations sont difficiles à voir dans les données brutes et doivent être filtrées pour devenir apparentes. Parce que l'enregistrement fiable des données de l'océan Austral existe depuis peu de temps (depuis le début des années 1980), et qu'un traitement du signal est nécessaire pour révéler son existence, certains climatologues doutent de l'existence réelle de la vague. D'autres acceptent son existence mais disent que sa force varie au fil des décennies.

La vague a été découverte simultanément par  et . Depuis lors, les idées sur la structure des vagues et les mécanismes de maintenance ont changé et se sont développées: selon certains, elle doit maintenant être considérée comme faisant partie d'une vague ENSO mondiale.

Voir aussi
 Cercle antarctique
 Convergence antarctique

Références

Sources

Liens externes
 Description des vagues circumpolaires antarctiques
 L'onde circumpolaire antarctique : un effet bêta dans le couplage océan-atmosphère au-dessus de l'océan Austral

Océanographie physique
Environnement en Antarctique
Circulation atmosphérique

Onde circumpolaire antarctique


Puttur (en canarés: ಪುತ್ತೂರು ) es una ciudad de la India en el distrito de Dakshina Kannada, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 99  a 314 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 64 187 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Puttur


An Octarrhena uniflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni André Schuiteman ngan De Vogel. An Octarrhena uniflora in nahilalakip ha genus nga Octarrhena, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Octarrhena

Octarrhena uniflora


Allan Linguet, né le  à Sèvres, est un footballeur français. Il évolue au Valenciennes Football Club au poste de défenseur.

Biographie
Allan Linguet rejoint le centre de formation du Valenciennes FC en 2017 en provenance du SM Caen. Il fait ses débuts avec les professionnels le 16 novembre 2018 lors d'un match de Coupe de France face à l'USL Dunkerque où il est titulaire et joue l'intégralité du match. Il fait ses débuts en championnat de Ligue 2 le 26 avril 2019 face aux Chamois niortais FC. Il entre en jeu à la  à la place de Frédéric Bong.

Lors de la saison 2019-20, il ne participe à aucune rencontre avec l'équipe professionnelle en raison d'une blessure tibia-péroné. Il doit attendre le 17 octobre 2020 pour porter à nouveau le maillot valenciennois. Le 10 avril 2021, il inscrit son premier but face au FC Chambly. Handicapé par plusieurs blessures au cours de la saison, il termine l'exercice dans la peau d'un titulaire lors des sept derniers matchs. Il est élu joueur du mois d'avril par les supporters.

En juillet 2021, Linguet prolonge son contrat avec le VAFC jusqu'en 2024.

Statistiques

Notes et références

Liens externes

Naissance à Sèvres
Naissance en août 1999
Footballeur français
Joueur du Valenciennes FC

Allan Linguet


No armazenamento de dados de computador, a distribuição de dados é a técnica de segmentação de dados sequenciais lógicos, como um arquivo, para que segmentos consecutivos sejam armazenados em diferentes dispositivos de armazenamento físico.

A distribuição é útil quando um dispositivo de processamento solicita dados mais rapidamente do que um único dispositivo de armazenamento pode os fornecer. Ao espalhar segmentos por vários dispositivos que podem ser acessados simultaneamente, a taxa de transferência total de dados é aumentada. Também é um método útil para balancear a carga de entrada/saída (E/S) em um arranjo de discos. A distribuição é usada em armazenamento em unidades de disco de arranjo redundante de discos independentes (RAID), controladores de interface de rede, arranjos de discos, computadores diferentes em sistemas de arquivos agrupados e armazenamento orientado à rede e memória de acesso aleatório (RAM) em alguns sistemas.

Método
Um método de distribuição é feito intercalando segmentos sequenciais em dispositivos de armazenamento de forma round-robin desde o início da sequência de dados. Isso funciona bem para transmissão de dados, mas os acessos aleatórios subsequentes exigirão o conhecimento de qual dispositivo contém os dados. Se os dados forem armazenados de forma que o endereço físico de cada segmento de dados seja atribuído a um mapeamento um-para-um para um dispositivo específico, o dispositivo para acessar cada segmento solicitado pode ser calculado a partir do endereço sem conhecer o deslocamento dos dados dentro da sequência completa.

Outros métodos podem ser empregados nos quais segmentos sequenciais não são armazenados em dispositivos sequenciais. Tal intercalação não sequencial pode trazer benefícios em alguns esquemas de correção de erros.

Vantagens e desvantagens
As vantagens da distribuição incluem desempenho e taxa de transferência. A intercalação de tempo sequencial de acessos a dados permite que a menor taxa de transferência de acesso a dados de cada dispositivo de armazenamento seja cumulativamente multiplicada pelo número de dispositivos de armazenamento empregados. O aumento da taxa de transferência permite que o dispositivo de processamento de dados continue seu trabalho sem interrupção e, assim, conclua seus procedimentos mais rapidamente. Isso se manifesta no desempenho aprimorado do processamento de dados.

Como diferentes segmentos de dados são mantidos em diferentes dispositivos de armazenamento, a falha de um dispositivo causa a corrupção de toda a sequência de dados. Com efeito, a taxa de falha di arranjo de dispositivos de armazenamento é igual à soma da taxa de falha de cada dispositivo de armazenamento. Essa desvantagem do striping pode ser superada pelo armazenamento de informações redundantes, como paridade, para fins de correção de erros. Em tal sistema, a desvantagem é superada ao custo de exigir armazenamento extra.

Terminologia
Os segmentos de dados sequenciais gravados ou lidos de um disco antes que a operação continue no próximo disco são geralmente chamados de pedaços, passos ou unidades de trilha (faixa, tira, listra), enquanto seus grupos lógicos que formam operações de trilha única são chamados de trilhas (faixas ou tiras ou listras). A quantidade de dados em um pedaço (unidade de trilha), muitas vezes denominada em bytes, é chamada de tamanho do pedaço, tamanho do passo, tamanho da trilha, profundidade da trilha ou comprimento da trilha. O número de discos de dados no arranjo às vezes é chamado de largura da distribuição (stripe width), mas também pode se referir à quantidade de dados em uma trilha/distribuição (stripe).

A quantidade de dados em um passo multiplicado pelo número de discos de dados no arranjo (ou seja, profundidade da trilha vezes largura da trilha, que na analogia geométrica resultaria em uma área) às vezes é chamada de tamanho da trilha ou largura da trilha. A distribuição ampla ocorre quando pedaços de dados são distribuídos em vários arranjos, possivelmente em todas as unidades do sistema. A distribuição estreita ocorre quando os pedaços de dados são distribuídos pelas unidades em um único arranjo.

Aplicações
A distribuição de dados é usada em alguns bancos de dados, como o Sybase, e em determinados dispositivos de arranjo redundante de discos independentes (RAID) sob controle de software ou hardware, como o subsistema do arranjo de método de acesso aleatório de contabilidade e controle 9394 (9394 RAMAC array) da corporação internacional de máquinas de negócios (IBM). Os sistemas de arquivos agrupados também usam distribuição. O gerenciamento automático de armazenamento (ASM) da Oracle permite que os arquivos do ASM sejam distribuídos em trilhas grossas ou finas.

 Arranjo redundante de discos independentes (RAID)
Em algumas configurações de arranjo redundante de discos independentes (RAID), como o RAID 0, a falha de uma única unidade membro do arranjo faz com que todos os dados armazenados sejam perdidos. Em outras configurações de arranjo redundante de discos independentes (RAID), como um RAID 5 que contém paridade distribuída e fornece redundância, se uma unidade membro falhar, os dados poderão ser restaurados usando as outras unidades no arranjo.

 Gerenciamento de volume lógico 2 (LVM2)
A distribuição de dados também pode ser obtida com o gerenciamento de volume lógico (LVM) do Linux. O sistema do gerenciamento de volume lógico (LVM) permite o ajuste da aspereza do padrão de distribuição. As ferramentas do gerenciamento de volume lógico (LVM) permitirão a implementação de distribuição de dados em conjunto com espelhamento. O gerenciamento de volume lógico (LVM) oferece o benefício adicional de cache de leitura e gravação no expresso de memória não volátil (NVM express, NVMe) para armazenamento de giro lento. O gerenciamento de volume lógico (LVM) tem outras vantagens que não estão diretamente relacionadas à distribuição de dados (como instantâneos (snapshots), redimensionamento dinâmico, etc).
 Btrfs e ZFS
Tem recursos semelhantes ao arranjo redundante de discos independentes (RAID), mas com a segurança da integridade do pedaço para detectar blocos defeituosos e a flexibilidade adicional de adicionar números arbitrários de unidades extras. Eles também têm outras vantagens que não estão diretamente relacionadas à distribuição de dados (copiar na gravação, etc).

Ver também
 Agregação de links

Administração de dados
Tolerância a falhas

Distribuição de dados


VN or Vn may refer to:

Vietnam (ISO 3166-1 alpha-2 country code VN)
.vn, the country code top-level domain (ccTLD) for Vietnam
Visual novel, a type of interactive fiction game
Vestibular nuclei, collections of neurons in the brain of humans and primates
Holden VN Commodore, an automobile introduced by Holden in 1988
Kawasaki VN "Vulcan", motorcycle series
Vanadium(III) nitride, an inorganic chemical compound
Vanilla Ninja, a popular Estonian girl group
Vault Network, a group of gaming websites and message boards
Vietnam Airlines (IATA airline designator VN)

VN


La carrera ciclista Gante-Wevelgem 2008, inscrita en el circuito UCI ProTour 2008, tuvo lugar el 9 de abril del 2008.

La carrera perteneció al UCI ProTour 2008.

Clasificación final

Enlaces externos
 Sitio oficial

2008
UCI ProTour 2008
Bélgica en 2008

Gante-Wevelgem 2008


Harry Cobb Rooney (* 23. März 1900 in Virginia, Minnesota, USA; † 14. Mai 1973 in Bremerton, Washington) war ein US-amerikanischer American-Football-Spieler. Er spielte als Blocking Back in der National Football League (NFL). Rooney und seine beiden Brüder Joe und Bill spielten in den Jahren 1924 und 1927 gleichzeitig für die Duluth Kelleys/Eskimos. Sie sind damit die einzigen drei Brüder, die zeitgleich für dieselbe Footballmannschaft in der NFL aufliefen.

Spielerlaufbahn
Cobb Rooney wuchs zusammen mit seinen Brüdern Joe und Bill in Virginia, Minnesota auf. Sie besuchten dort die High School. Im Jahr 1924 wurde er Footballprofi bei den Duluth Kelleys, die von Dewey Scanlon trainiert wurden. Die Mannschaft aus Duluth stand zunächst im Besitz von deren Spieler. Seine beiden Brüder hatten sich bereits in der Vorsaison dem Team angeschlossen. Im Jahr 1926 konnten die Eskimos die späteren Mitglieder in der Pro Football Hall of Fame Walt Kiesling, John McNally und Ernie Nevers an das Team binden. An der Erfolglosigkeit der Mannschaft änderte sich jedoch nichts. Obwohl Nevers 1927 auch das Traineramt übernommen hatte, mussten die Eskimos nach dieser Saison ihren Spielbetrieb aufgrund finanzieller Probleme einstellen. Coob Rooney wechselte daraufhin zu den  New York Yankees um das Team nach einem Spieljahr zu den Chicago Cardinals zu verlassen, die 1929 von seinem ehemaligen Trainer Dewey Scanlon betreut wurden. 1930 übernahm Nevers das Traineramt bei der Mannschaft aus Chicago. Auch mit seiner neuen Mannschaft gelang Rooney kein Titelgewinn. Er beendete nach zwei Spieljahren in Chicago seine Laufbahn.

Weblinks
 Kurzbiografie von Cobb Rooney

Quellen
 Jens Plassmann, NFL American Football, Hamburg 1995
 Chuck Frederick, Leatherheads of the North, the true Story of Ernie Nevers & the Duluth Eskimos, Duluth 2007, ISBN 1-887317-32-5

Einzelnachweise

American-Football-Spieler (Duluth Eskimos)
American-Football-Spieler (New York Yankees)
American-Football-Spieler (Chicago Cardinals)
US-Amerikaner
Geboren 1900
Gestorben 1973
Mann

Cobb Rooney


هانس فان بروكيلين  ، من مواليد 4 أكتوبر 1956 ، لاعب كرة قدم هولندي سابق.

لعب مع منتخب هولندا لكرة القدم.

له شهرته خصيصاً في مصر بسبب إستقبال شباكه هدف من اللاعب المصرى مجدى عبد الغنى من ركلة جزاء في مباراته أمام منتخب مصر في كأس العالم 1990 في إيطاليا على إستاد باليرمو حيث أُعتبر هذا الهدف وقتها واحد من ثلاثة أهداف سجلتهم مصر في كأس العالم على مر التاريخ

مسيرته الكروية

لعب هانس فان بروكيلين خلال مسيرته الاحترافية مع 3 أندية في تسعة عشر موسمًا ولم يسجل خلالها أي هدف ضمن 511 مباراة. حيث فاز في ثلاثة مواسم بالكأس وفي ستة مواسم بالدوري.

خاض هانس فان بروكيلين مسيرته مع نادي أوترخت في موسم 1976–77 ليلعب معه سبعة مواسم، مشاركًا في 142 مباراة ولم يسجل أي هدف. ثم انتقل إلى نادي نوتينغهام فورست في موسم 1982–83 ولمدة موسمين، حيث شارك في 61 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. لينتقل بعدها إلى نادي آيندهوفن في موسم 1984–85 ليلعب معه عشرة مواسم، مشاركًا في 308 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا.

مراجع

روابط خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية هولنديون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم رجالية هولنديون
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من دي بيلت
رياضيون من مقاطعة أوترخت
رياضيون هولنديون مغتربون في إنجلترا
طاقم بي إس في آيندهوفن غير اللاعبين
لاعبو بي إس في آيندهوفن
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1980
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1992
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم من مقاطعة أوترخت
لاعبو كرة قدم هولنديون
لاعبو كرة قدم هولنديون مغتربون
لاعبو منتخب هولندا لكرة القدم
لاعبو نادي أوتريخت
لاعبو نوتنغهام فورست
لاعبون فازوا بدوري أبطال أوروبا
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مدراء أندية كرة قدم في هولندا
مواليد 1956
مواليد في أوترخت

هانس فان بروكيلين


Estádio Municipal de Chaves Portekiz'in Chaves belediyesinde çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum

stadyum Çoğunlukla futbol müsabakaları yapılmaktadır. Portekiz'in G. Desportivo de Chaves takımının maçlarını yaptığı stadyum 19.000 seyirci kapasitelidir.

Portekiz'deki stadyumlar

Chaves Belediye Stadyumu


Asociația Fotbal Club Agnita, cunoscut sub numele de AFC Agnita sau pur și simplu ca Agnita, este un club de fotbal românesc cu sediul în orașul Agnita, județul Sibiu, care evoluează în prezent în Liga a IV-a Sibiu, al patrulea eșalon al sistemului de ligi ale fotbalului românesc.

Istoric
Carpați Agnita a reușit să ajungă până în faza șaisprezecimilor Cupei României de două ori. În sezonul 1987–88, 0–1 în fața echipei Sportul Studențesc pe Stadionul Orășenesc din Agnita și în sezonul 1990–91, 0–1 cu FC Bacău.

Palmares
Liga a IV-a Sibiu
Campioană (2): 1987–88, 1974–75

Alte performanțe
Cupa României
 16-imi (2): 1987–88, 1990–91

Referințe

Cluburi de fotbal din Sibiu

AFC Agnita


Grouchy (or de Grouchy) is a French surname.
 Johannes de Grocheio (Johannes de Grocheio) (c. 1255 – c. 1320),  French musical theorist
 Jean de Grouchy (1354 - 1435), knight at the time of the Hundred Years' War
 Sophie de Condorcet (Sophie de Condorcet) (1764 - 1822), born Marie-Louise-Sophie de Grouchy, French writer and wife of Nicolas de Condorcet
 Emmanuel de Grouchy (1768-1847), soldier and Marshal of France

Surnames of French origin

Grouchy


علي عطيف لاعب كرة قدم سعودي ، في مركز لاعب وسط .

مسيرة اللاعب
وقد مثل نادي الشباب السعودي ونادي الرائد السعودي ونادي الاتفاق السعودي و نادي العروبة السعودي ونادي الشعلة .

الحياة الشخصية
هو من عائلة رياضية فهو شقيق اللاعبين عبده عطيف وأحمد عطيف وصقر عطيف وعبد الله عطيف.

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سعوديون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو دوري الدرجة الأولى السعودي
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو كرة قدم سعوديون
لاعبو نادي الاتفاق (السعودية)
لاعبو نادي الرائد
لاعبو نادي الشباب (السعودية)
لاعبو نادي الشعلة (السعودية)
لاعبو نادي العروبة (السعودية)
مواليد 1408 هـ
مواليد 1988
مواليد في السعودية

علي عطيف


Rečice su naseljeno mjesto u općini Olovo, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Povijest

Do potpisivanja Daytonskog mirovnog sporazuma bilo je dio istoimenog naseljenog mjesta u sastavu općine Han Pijesak koja je ušla u sastav Republike Srpske.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 46

 Srbi - 45
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 1

2013.

Prema popisu iz 2013. godine bilo je bez stanovnika.

Izvori

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Olovo (Bosna i Hercegovina)

Rečice (Olovo, BiH)


Den kongelige kro i Skanderborg var beliggende, hvor de nuværende ejendomme Adelgade 6A – 18, Louisenlund 2A – 8 og Borgergade 34 - 38 ligger.

Den meget præcise placering og størrelse er veldokumenteret via Christian IV´s udstykning af den gamle kro i 1620.

Kroen var et meget stort trefløjet anlæg med krostuer og værelser. Det skønnes, at kroen kunne huse 90 gæster i bekvemme højloftede rum. Inde i det trefløjede anlæg opførtes stalde til ca. 90 heste, udhuse og brønde m.v.

Baggrunden for kroens opførelse fremgår af Frederik II`brev af 4. marts 1581 til lensmanden på Skanderborg Slot, Claus Nielsen Glambech (1573-1589):

Da kongen noksom har erfaret, hvor ringe og ubekvem lejlighed der er ved Skanderborg Slot, så hverken kongens hofsinder og andre ærinde til kongen, kunne få behørigt logi, er han selv bleven hoftjenere eller hans undersotter og fremmede, der komme did i enig med Baltzer Tømmermand om, at denne til sommer på egen bekostning og underholdning skal hugge og bygge en ny kro ved slottet og forsyne den med kamre, døre, lofter, lægter og alt andet tømmerværk, således som  kongen selv nærmere har anvist ham, hvorfor han skal have 1.200 Dlr., 1 læst korn, 1 læst sild og 2 tdr. smør. Claus Gambeck derfor straks til foråret lade tage fat på bygningen af kroen, skaffe Baltzer hvad han behøver dertil og efterhånden levere ham ovennævnte penge og fetalje.
Når krohusene ere tilhugne og opsatte, skal han lade dem mure og forsyne med vinduer, skorstene og andet tilbehør.

Al udgiften skal han lade indskrive i regnskabet.

Brevet igangsætter byggearbejdet på den kongelige kro i sommeren 1581 og anviser en del af finansieringen.

Det fremgår af brevet til Lensmanden, at Frederik II personligt har givet den kongelige tømrer, Baltzar Tømmermand, nærmere anvisninger omkring opførelse af den nye kro ved Skanderborg Slot. Vi kan kun gisne om disse anvisninger, der som ved andre byggerier kan have drejet sig om byggegrunden og bygningernes placering herpå, byggeriets størrelse, udformning og materialer.

Det omfattende byggearbejde skrider fremad, men som så ofte i byggesager er der merudgifter.
Den 17. februar 1583 befaler kongen, at der skal udbetales 50 Dlr. til kongens tømmermand Baltzer for nogle skillerum, udskure og karnapper samt tømrerarbejdet ved skorstenene, der ikke var omfattet af den første kontrakt om kroens bygning.

Primo 1584 afsluttes byggearbejdet, og kromand Christoffer Jensen får som den første bestalling til at drive kroen den 26. maj 1584 frem til 1587.

Personale/folkehold, drift og vedligeholdelse  af  bygningskomplekset må have været meget store, og Frederik II giver  kromanden helt ekstraordinære privilegier og tilskud til driften:
Tiende af Framlev og Skivholme sogne uden afgift.
Jord til udsæd af 4 ørt korn.
Eng til 20 læs hø.
Fri olden til 50 hjemmefødte svin i kronens skove.
Fri brændsel i kronens skove.
Frit fiskeri i søen med små garn og ruser.
Fri græsning til 10 køer, 40 får og 6 øg.
1 læst afgiftsfri Rostockøl til aftapning i kroen. (1 læst = 14 tønder = 1.840 l.)

Til gengæld skal kromanden sørge for god indkvartering af hoffolk, fremmede og deres heste til en rimelig pris, og vedligeholde  de mange bygninger.

Efter Christoffer Jensen var de øvrige kromænd:
Urban Null	1587 – 1603
Knudt Rollii	1603 – 1607
Melchior Smed	1607 – 1609
Claus Henriksen	1509 – 1620

Fredrik II udvidede Skanderborg Slot til et stort 4-fløjet renæssanceanlæg.
Kongen elskede jagt og opsatte et plankeværk omkring dyrehaven, så de vildsvin han fik udsat, blev holdt inde  – og krybskytterne ude.

På den kongelige kro tæt ved slottet kunne jagtvenner og andre bekvemt indkvarteres.

Kroens indretning og udseende er stort set ukendt – ud fra de kendte kilder er det eneste vi ved, at den var opført i bindingsværk med karnapper og murede tavl og skorstene samt fuldt indrettet med inventar – men hvilket og hvor meget vides ikke.

Det store 3-fløjede anlæg må have haft en del porte, så heste og foder kunne føres ind til staldene i den indre gård, der ligeledes må have haft flere vandbrønde, som der måske kan findes rester af?

Det er nu ca. 400 år siden, at kroen blev nedlagt. De ejendomme, som kroen bestod af oprindeligt, blev omdannet til private beboelser, ombygget, nedrevet og genopbygget mange gange, så sporene efter Fredrik II´s store kro er vanskelige at finde.

Den må imidlertid have været et imponerende syn i 1584 med sine flere hundrede meter lange bindingsværksfader med porte og karnapper.

Sidehuset til Louisenlund 6 kan med sit høje slanke bindingsværk og tegltag  måske give et indtryk af den kongelige renæssancekro.

Litteratur

Kancelliets brevbøger vedrørende Danmarks indre forhold 1580-1583 v. L. Lauersen (1903) s. 237 (Brev til Lensmand på Skanderborg Slot, Claus Gambech af 4. marts 1581 om opførelse af en ny kro  i Skanderborg. og s. 636 om ekstraarbejdet)
Kancelliets brevbøger vedrørende Danmarks indre forhold 1616-1620 v. L. Lauersen (1919) s. 765-766 (Brev af 11. januar 1620 til lensmand på Skanderborg Slot, Laurits Ebbesen om at udbyde den gamle kro)
Blade af Skanderborg Bys Historie, Chr. Holtet, 1933, s. 36 -41.

Kroer i Danmark
Etableret i 1584
Ophørt i 1620
Skanderborg

Den kongelige kro (Skanderborg)


An Arthraxon depressus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Otto Stapf ngan Cecil Ernest Claude Fischer. An Arthraxon depressus in nahilalakip ha genus nga Arthraxon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Arthraxon

Arthraxon depressus


era dois é o primeiro álbum de estúdio do cantor e compositor brasileiro Bemti. Foi lançado em 3 de agosto de 2018. O álbum foi produzido por Luis Calil. É o primeiro álbum solo do cantor após quatro anos na banda Falso Coral.

Composição e gravação
Em 2015, Bemti deu início a sua carreira musical com a criação da banda Falso Coral junto com Bela Moschkovich e Guilherme Giacomini. O processo de escrita e gravação das primeiras mixagens do era dois começaram durante o Festival Bananada em Goiânia, no estúdio Casa do Chá, com a canção "Gostar de Quem". De acordo com Bemti, o álbum tomou sonoridade à partir da primeira música, onde usaria "a viola caipira misturada com vários layers de synths". As gravações do álbum se deram em São Paulo no estúdio Traquitana, estúdio do Bixiga 70, e o estúdio Flap.

Para o Canal Curta!, Bemti afirmou sobre o titulo do álbum ter duplo sentido, atrelado a uma segunda era, segundo momento ou estar junto a outra pessoa, em um relacionamento. Ainda ele continua dizendo que o álbum vêm para incentivar artistas a preencherem um local ainda pouco explorado na música brasileira com estilo folk-pop sobre temas gays.

Ainda sobra a temática do era dois, Bemti descreveu para a Revista UBC, como sendo a tentativa de resumir os seus anos durante o Falso Coral com o uso da viola caipira dos avós sendo herdada e se tornando o instrumento entrando no contexto atual da vida de Bemti. Da mesma forma, usar a voz e elementos eletronicos para "falar sobre temas universais sob o ponto de vista gay".

O primeiro single do álbum, foi a canção "Gostar de Quem" lançado em 22 de janeiro de 2018. Entre as participações do era dois estão Johnny Hooker no single de divulgação "Tango" lançado em 28 de julho de 2018. Para promoção do álbum, Bemti realizou seu primeiro show solo em 22 de novembro de 2018.

Após seu lançamento e destaque no cenário independente, era dois foi incluído na lista dos 50 melhores álbuns brasileiros pela Revista Rolling Stones Brasil, que o descreveu como "Um trabalho emotivo de Bemti, que une a viola caipira a elementos programados e eletrônicos. Mas, acima de tudo, um disco cheio de alma. Uma alma que passa por transformações e despedidas".

Em 3 de agosto de 2018 o álbum foi lançado digitalmente, tendo depois sua versão em CD.

era dois (20,20)
Em 2020, durante a pandemia de Covid-19, Bemti relançou o álbum em 2 de junho, com uma versão especial incluindo a canção inédita "Vira Sol" com participação de Gaê para celebrar os primeiros anos em carreira solo. Bemti daria início a uma turnê pelo nordeste e incluindo passagem em Portugal, porém tendo de ser cancelada.

Alinhamento de faixas
Todas as faixas escritas por Bemti, exceto onde notado.

Referências

Álbuns de 2018

Era dois (Álbum de Bemti)


Nicoleta Coica () este o fostă înotătoare din Republica Moldova. Ea s-a calificat pentru cursa feminină de 100 de metri liber la Jocurile Olimpice de vară din 2004.

Note

Legături externe

Nașteri în 1982
Nașteri pe 25 iunie
Sportivi moldoveni în viață
Înotători la Jocurile Olimpice de vară din 2004

Nicoleta Coica


Fernanda Pontífice est une universitaire et femme politique de santoméenne, née en 1955. Elle est députée en 1975 et a ensuite occupé la fonction de ministre de l'Éducation et de la Culture de 2002 à 2003.

Biographie
Maria Fernanda Pontífice de Jesus Bonfim naît en 1955. Elle est diplômée en littérature de l'université de Lisbonne. En décembre 1975, à la suite de la dissolution de l'Assemblée constituante, elle est nommée à l'Assemblée nationale. Elle devient l'une des six premières femmes à siéger au Parlement, au sein de la .

Après avoir travaillé comme conseillère au ministère de l'Éducation et de la Culture, elle est nommée ministre de l'Éducation et de la Culture dans le gouvernement Gabriel Costa en , puis reconduite au sein du gouvernement Maria das Neves en . Elle est réélue à l'Assemblée nationale aux élections législatives de 2006 sous l'étiquette de la coalition MDFM-PCD, mais, nommée la même année doyenne de l'université Lusíada de Sao Tomé et Principe, elle démissionne. En 2008, elle est élue présidente de l'organisation féminine du PCD, Parti de convergence démocratique - Groupe de réflexion.

Notes et références

Universitaire santoméen
Femme politique santoméenne
Pionnière en politique
Personnalité du Mouvement pour la libération de Sao Tomé-et-Principe – Parti social-démocrate
Personnalité du Parti de convergence démocratique – Groupe de réflexion
Député de la Ire législature de Sao Tomé-et-Principe
Député de la VIIIe législature de Sao Tomé-et-Principe
Ministre santoméen de l'Éducation
Ministre santoméen de la Culture
Étudiant de l'université de Lisbonne
Naissance en 1955

Fernanda Pontífice


Arianna (ital.: Ariadne) steht für folgende Opern:

 L'Arianna, Claudio Monteverdi
 Arianna (Marcello), Benedetto Marcello
 Arianna in Creta, Georg Friedrich Händel
 Arianna (Goehr), Alexander Goehr

Siehe auch:
 Ariana

Arianna


An Gomesa planifolia in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann Friedrich Klotzsch och Heinrich Gustav Reichenbach. An Gomesa planifolia in nahilalakip ha genus nga Gomesa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Gomesa

Gomesa planifolia


Torre de Coelheiros Portekiz'de Évora belediyesine bağlı olan, 226,23 km2 yüzölçümüne sahip, 817 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Évora

Torre de Coelheiros


Terramare, terramara ou terremare é um complexo tecnológico principalmente do vale central do Pó, em Emilia, norte da Itália, que data da Idade do Bronze Médio e Final c. 1700-1150 a.C. Leva o nome do resíduo de "terra negra" dos montes de assentamento. Terramare é de terra marna, "terra-marga", onde a marga é um depósito lacustre. Pode ser de qualquer cor, mas em terras agrícolas é mais tipicamente preto, dando origem à identificação de "terra negra. A população dos sítios de terramare é chamada de terramaricoli. Os locais foram escavados exaustivamente em 1860-1910.

Acreditava-se comumente que esses locais antes da segunda metade do século XIX eram usados para ritos sepulcrais gauleses e romanos. Eles eram chamados de terramare e marnier pelos fazendeiros da região, que extraíam o solo para adubar. O estudo científico começou com Bartolomeo Gastaldi em 1860. Ele estava investigando turfeiras e antigos locais de lagos no norte da Itália, mas fez algumas investigações do marnier, reconhecendo-os finalmente como locais de habitação, não funerários, semelhantes às palafitas mais ao norte.

Seus estudos atraíram a atenção de Pellegrino Strobel e seu assistente de dezoito anos, Luigi Pigorini. Em 1862 eles escreveram uma peça sobre o Castione di Marchesi em Parma, um sítio Terramare. Eles foram os primeiros a perceber que os assentamentos eram pré-históricos. Partindo da teoria de Gaetano Chierici de que as habitações de pilha mais ao norte representavam uma população romana ancestral, Pigorini desenvolveu uma teoria do assentamento indo-europeu da Itália a partir do norte.

Bibliografia
 See specifically pp. 721–726.

História da Itália

Terramare


Basil "Manenberg" Coetzee (2 February 1944 – 11 March 1998) was a South African musician, perhaps best known as a saxophonist.

Biography
Coetzee was born in District Six, Cape Town, South Africa. Mountain Records describes Coetzee thus: His distinctive raunchy tenor sound and the untiring commitment to his cultural roots made him one of the best known jazzmen to come out of South Africa. He earned the nickname "Manenberg" after the hugely successful collaboration with Dollar Brand in the late seventies. Basil toured and recorded extensively with Brand (Abdullah Ibrahim). Together with Robbie Jansen they created the unique brass sound of the group The Pacific Express inspiring many younger cape jazz musicians in Cape Town.

He is probably best known for his recording work with Abdullah Ibrahim (previously known as Dollar Brand). Ibrahim recorded his composition "Mannenberg" with Coetzee – it became an enormous hit in the townships and impressed musicians as the recording is reputed to have been made in just one take.

Abdullah Ibrahim is quoted by the BBC as saying, "Even Basil himself said that in later years he would use that solo as a study exercise. We also use it now in our teaching as a required solo that young musicians have to play."

The composition "Manenberg" became a South African jazz classic, and is also internationally renowned (indeed, a visit to the Cape Town waterfront will still today reward the jazz enthusiast with the "Manenberg" jazz venue).

An article in The Scotsman records that "Coetzee developed a soulful, gospel-influenced instrumental voice which had a raw, impassioned urgency at its core. He often explained that his sound was reflection of the life around him, a product of the fact that 'there's a lot of poverty in the townships, and people are frustrated, and my sound is created within that environment.'"

Coetzee was signed to the Cape Town based Mountain Records label for a large part of his recording career and made his only solo albums for the label.

In 1988 he toured Europe, and released the album Sabenza, with Robbie Jansen, Paul Abrahams (bassist) and Jack Momple, who had all left American-influenced jazz in search of their Cape roots. Recorded in one week, this album changed perceptions about local jazz and includes some Cape Jazz jewels. It was followed by the album Monwabisi, Coetzee's second solo project. It was recorded in difficult times for the artist as he sought to establish his name away from previous successful associations. In the period between leaving his former Pacific Express associates and playing only sporadically for Ibrahim, Coetzee and bass player Paul Abrahams worked together as a duo. Many of the works on this album were arranged and written by them.

After Abdullah Ibrahim's return to South Africa from exile, Coetzee regularly performed in Ibrahim's various ensembles. The band Sabenza was active on the local scene, and regularly featured bassist Paul Abrahams, guitarist James Kibby, and drummer Vic Higgins.

B: was Coetzee's third solo album, released at about the time of his death in March 1998. This album contains some of his best work and includes contributions from players who worked with him for many years.

Basil Coetzee died during the night of 11 March 1998, after a long struggle with cancer, survived by five children and six grandchildren. His funeral took place on Saturday 14 March 1998 in Mitchell's Plain, and he is buried in the Garden of Eden in Ottery. Abdullah Ibrahim was one of those who paid tribute to Basil's memory at his funeral, announcing plans for the establishment of a Basil Manenberg Coetzee Music Academy in his memory. Coetzee's son, Basil Coetzee, Jr., played saxophone in the service.

Albums

Basil Coetzee's recording years spanned 1962–97, playing both tenor saxophone and flute. He has 18 recording sessions to his name, but his own compositions appear only on his Mountain Records releases. These albums include:

Sabenza MOU522 - 1988
Monwabisi MOU592 - 1993
B: MOU7522 - 1998
Passport - The Best of Basil Coetzee - 2014 (Digital only)

References

External links
 South African Music
 Mountain Records

1944 births
1998 deaths
Musicians from Cape Town
Cape Coloureds
South African people of Dutch descent
South African jazz saxophonists
20th-century saxophonists

Basil Coetzee


Takashi Aizawa (født 5. januar 1982) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kawasaki Frontale, Cerezo Osaka, FC Machida Zelvia, Shimizu S-Pulse og Tokushima Vortis.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takashi Aizawa


El clásico de Auckland (Super City Derby en inglés) es una rivalidad futbolística entre los dos equipos originales de la región de Auckland de la Premiership de Nueva Zelanda, el Auckland City de la ciudad del mismo nombre y Waitakere United de la ciudad homónima.

La rivalidad entre estos dos equipos de Nueva Zelanda se debe principalmente a que han definido entre sí la mayoría de los torneos del New Zealand Football Championship. Desde la formación de la liga en 2004, hasta que el Team Wellington ganó la Charity Cup 2014, habían sido los únicos dos equipos neozelandeses que lograron al menos un título en la actual liga local, la Charity Cup y la Liga de Campeones de la OFC.

Historia
El primer partido lo disputaron el 21 de noviembre de 2004 por la Temporada 2004/05 del NZFC con un resultado favorable para el Auckland City FC por 3-1. Ese mismo año definieron el título y en la gran final los de Auckland se coronaron con un 3-2 a favor. Éste fue el primer hecho que comenzó a provocar la rivalidad, aunque en ese entonces no era más que un partido entre dos grandes equipos de Nueva Zelanda. En la temporada 2006/07 definieron nuevamente el título, otra vez el resultado coronó al Auckland, fue 3 tantos contra 2. En 2007 se cruzaron por la Liga de Campeones de la OFC de ese año, empatando los 2 partidos por 2-2. En 2008/09 definieron el título, quedándoselo Auckland por 2 a 1. Luego de definir dos títulos y de ganar las cuatro temporadas disputadas del Campeonato neozelandés (3 veces el Auckland y 1 vez Waitakere), quedó claro que las dos mejores franquicias del nuevo sistema eran justamente los dos de la Región de Auckland. Justamente fue esto lo que intensificó la rivalidad. Considerando que el Waitakere ganó 2 veces la O-League, algo que Auckland City lograría tres veces en los años posteriores. Además, en ese temporada se enfrentaron la Liga de Campeones de la OFC que más tarde ganaría el Auckland City. En la OFC Champions League de la temporada 2009/10 el Waitakere eliminó a su eterno rival para luego conseguir el subtítulo. La ASB Premiership 2010/11 la definieron los dos equipos de la región de Auckland, para que Waitakere ganase 3-2 y consiguiera su tercer título.

Nuevamente se vieron las caras en la final de la ASB Premiership 2012/13. En un partido muy trabado, en el cual se mostraron 12 tarjetas amarillas, 10 de ellas para el Auckland, y una roja, también para el Auckland City, el Waitakere obtuvo su cuarto título consecutivo y quinto en toda su historia en la liga neozelandesa, tras vencer en tiempo extra. Un mes después, definieron la Liga de Campeones de la OFC, en esta ocasión fue el Auckland City que se impuso, que ganó el encuentro por 2-1 sobre el Waitakere United.

Posteriormente la rivalidad comenzó a distenderse. Entre 2014 y 2016 el Auckland ganó nueve partidos consecutivos incluidos resultados abultados como 5-1, 4-0 y 4-1. En esos años el Waitakere comenzó a tener un declive; en la temporada 2015-16 inclusive no clasificó a los playoffs. En su lugar como competidor principal del Auckland City terminaría surgiendo el Team Wellington, que se volvería protagonista tanto de la liga neozelandesa como de la Liga de Campeones de la OFC durante esos años.

Estadísticas

Datos actualizados al 27 de febrero de 2021.

Títulos

Referencias

Campeonato de Fútbol de Nueva Zelanda
Clásicos de fútbol
Fútbol en Nueva Zelanda
Waitakere United
Auckland City FC

Clásico de Auckland


Metroland Julian Barnes'ın ilk romanıdır. 1980'de İngilizce olarak yayınlanan bu roman ile Barnes 1981 yılında Somerset Maugham ödülünü kazanmıştır.
Roman, baş karakteri olan Christopher Lloyd'un Londra'nın banliyölerinde geçirdiği ergenlik günlerini (bu sebeple Metroland ismini almıştır.), Paris'teki üniversite yıllarını ve evliliğinin ilk zamanlarını konu almaktadır. Üç bölümden oluşan romanın ilk bölümünde Christopher ve çocukluk arkadaşı Toni'nin Londra'nın bir banliyösünde burjuvaziden tiksinerek geçirdikleri ilk gençlikleri anlatılır. İkinci bölümde ise, Christopher'ın,  1968 olayları sırasında, olaylardan çok uzak bir şekilde geçirdiği Paris'teki üniversite yılları konu edilir. Son bölümde Christopher ülkesine döner, sabit bir iş bulur, evlenir ve çocuk sahibi olur. Evliliğinin ve hayatının mükemmel olmadığını düşünen Christopher Paris günlerini ve oradaki sevgilisi Annick'i özlemektedir. Fakat yine de karısı ve çocuklarını çok sevmektedir.
Metroland 1997 yılında, Phillip Saville tarafından filme çekildi. Filmde başrolü Christian Bale oynadı.

Çevirileri

Hollandaca
 Metroland (Else Hoog, Uitgeverij de Arbeiderspers, 1992, Amsterdam, 199 sayfa)

Almanca
 Metroland (Gertraude Krueger, Haffmans Verlag, 1989, Zürih, 231 sayfa)

İspanyolca
 Metrolandia (Editorial Anagrama, Enrique Juncosa, 1989, Barselona, 236 sayfa)

Türkçe
 Metroland (Serdar Rifat Kırkoğlu, Mitos, 1996, İstanbul)
 Metroland (Serdar Rifat Kırkoğlu, Ayrıntı Yayınları, 2005, İstanbul, 204 sayfa)

Dış bağlantılar
 Julian Barnes Resmi Sitesinde Metroland

Julian Barnes romanları
1980 romanları
İngiliz romanları
İngilizce romanlar
İlk romanlar

Metroland


São Gonçalo do Amarante se poate referi la:

 Gonçalo de Amarante, sfânt portughez
 São Gonçalo do Amarante, Ceará, municipiu din Brazilia
 São Gonçalo do Amarante, Rio Grande do Norte, municipiu din Brazilia
 , district din Brazilia

Vezi și
 São Gonçalo
 Amarante

Toponime

São Gonçalo do Amarante


Diese Liste enthält alle Auszeichnungen und Ehrentitel, die die Stadt Marburg sowie deren Institutionen und Initiativen bisher erhalten haben. Hierbei wird nach Jahren unterschieden.

1984
 Beim Bundeswettbewerb "Bauen und Wohnen in alter Umgebung" wird die Stadt Marburg für die vorbildliche Sanierung der Oberstadt mit einer Goldmedaille ausgezeichnet.

2005
 Beim Wettbewerb "Ab in die Mitte! Die Innenstadt-Offensive Hessen" ist die Stadt Marburg mit dem Projekt "Innen - Gewinnen! Ab in die Mitte: Familien erobern Marburg" einer von 15 Preisträgern. Veranstaltet wird der Wettbewerb vom Hessischen Ministerium für Wirtschaft, Verkehr und Landesentwicklung.

2006
 Beim Wettbewerb "Luftqualität verbessern – Mobilität sichern" ist die Stadt Marburg einer von 11 Bundessiegern. Hierbei wird sie unter anderem wegen ihrer besonderen Förderung von Erdgasfahrzeugen ausgezeichnet. Veranstaltet wird der Wettbewerb vom ADAC mit Förderung durch das Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung.
 Beim Wettbewerb "Bundeshauptstadt im Klimaschutz" erreicht die Stadt Marburg mit 100 Punkten den 47. Rang von 78 teilnehmenden Kommunen. Für ihr vorbildliches Verhalten zum Schutz des Klimas wird ihr in diesem Zusammenhang der Titel "Klimaschutzkommune 2006" (ab 50 Punkten) verliehen. Veranstaltet wird der Wettbewerb von der Deutschen Umwelthilfe.

2007
 Beim Wettbewerb "Bundeshauptstadt im Naturschutz" erreicht die Stadt Marburg den mit 99 Punkten den 43 Rang von 115 teilnehmenden Kommunen. Für ihr vorbildliches Verhalten zum Schutz der Natur wird ihr in diesem Zusammenhang der Titel "Naturschutzkommune 2007" (ab 75 Punkten) verliehen. Veranstaltet wird der Wettbewerb von der Deutschen Umwelthilfe.
 Beim Bundeswettbewerb "Hauptstadt des Fairen Handels 2007" belegt die Stadt Marburg zusammen mit der Stadt Bonn den 2. Platz. Beide Kommunen tragen somit für die folgenden zwei Jahre den Titel Vize-Hauptstadt des Fairen Handels. Veranstaltet wird der Wettbewerb von der Deutschen Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit mit Förderung durch das Bundesministerium für wirtschaftliche Zusammenarbeit und Entwicklung.

2008
 Die Stadt Marburg erhält den "Deutschen Solarpreis 2008" in der Kategorie "Preis für herausragende politische Initiativen" für das Projekt "Satzung zur verbindlichen Nutzung der Solarenergie in Gebäuden" (Solarsatzung). Verliehen wird der Preis von Eurosolar.

2009
 Die Stadt Marburg wird von der deutschen Bundesregierung als Ort der Vielfalt ausgezeichnet.
 Beim Wettbewerb Mission Olympic wird das Projekt "Sportförderung" der Marburger Erich-Kästner-Schule als Initiative des Jahres in der Kategorie 3 "Initiativen, die sich für die Förderung von Integration durch Bewegung und Sport engagieren" ausgezeichnet. Veranstaltet wird der Wettbewerb vom Deutschen Olympischen Sportbund.
 Beim "Deutschen Solarpreis 2009" ist die GeWo Bau Marburg (die Stadt Marburg ist Anteilseigner mit 94,82 %) einer von 14 Plaketten-Preisträger in der Kategorie "Eigentümer oder Betreiber von Anlagen zur Nutzung Erneuerbarer Energien". Sie wird für das Projekt "Photovoltaiküberdachung Ortenbergsteg" ausgezeichnet. Verliehen wird der Preis von Eurosolar.
 Beim Bundeswettbewerb "Kommunaler Klimaschutz 2009" ist die Stadt Marburg einer von 3 Preisträgern in der Kategorie 1 "Innovative technische und/oder bauliche Maßnahmen für den Klimaschutz in kommunalen Gebäuden und Einrichtungen". Sie wird für das Projekt "Neubau der Kinderkrippe Marbach" ausgezeichnet. Veranstaltet wird der Wettbewerb vom Bundesumweltministerium in Zusammenarbeit mit der Servicestelle Kommunaler Klimaschutz beim Deutschen Institut für Urbanistik.
 Beim Hessischen Tourismuspreis ist die Stadt Marburg einer von 6 Preisträgern. Sie wird für den anlässlich des Themenjahres "Literaturland Hessen 2009" geschaffenen Grimm-Dich-Pfad ausgezeichnet. Verliehen wird der Preis vom Hessischen Tourismusverband e. V. in Zusammenarbeit mit der HA Hessen Agentur GmbH unter der Schirmherrschaft des hessischen Ministers für Wirtschaft, Verkehr und Landesentwicklung.
 Die Stadt Marburg wird als Fairtrade-Town ausgezeichnet. Verliehen wird der Titel von TransFair e. V.
 Beim Bundeswettbewerb "Hauptstadt des Fairen Handels 2009" belegt die Stadt Marburg den 1. Platz. Sie trägt somit für die folgenden zwei Jahre den Titel Hauptstadt des Fairen Handels. Veranstaltet wird der Wettbewerb von der Deutschen Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit mit Förderung durch das Bundesministerium für wirtschaftliche Zusammenarbeit und Entwicklung.

2010
 Beim Vergleich der aktuellen Haushaltsdaten der hessischen Städte zwischen 50.000 und 100.000 Einwohnern ist die Stadt Marburg Bester mit der Note 1,3. Ermittelt wurden die Daten vom Bund der Steuerzahler Hessen.
 Beim Wettbewerb "Preis Soziale Stadt 2010" erhält das Netzwerk Richtsberg e. V. eine der Anerkennungen für ihr gemeinsam mit der Richtsberggemeinde veranstaltetes "Internationales Suppenfest". Verliehen wird der Preis vom Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung.
 In der Solar-Bundesliga erreicht die Stadt Marburg den 1. Platz unter Hessens Städten über 40.000 Einwohnern. Ermittelt werden die Daten von der Deutschen Umwelthilfe.
 Beim Deutschen Solarpreises 2010 ist die Stadt Marburg einer von 8 Plaketten-Preisträger in der Kategorie "Eigentümer oder Betreiber von Anlagen zur Nutzung Erneuerbarer Energien". Sie wird für das Projekt "Solarinstallation am Parkhaus Pilgrimstein" (SolarGlasKunst an der Parkhausfassade) ausgezeichnet. Verliehen wird der Preis von Eurosolar.

2011
 Im Rahmen des Wettbewerbs "Bundeshauptstadt der Biodiversität" erhält die Stadt Marburg einen der zwei Sonderpreise "Umweltbildung und Umweltgerechtigkeit" für das Projekt "Wohnumfeldverbesserung Richtsberg und Stadtwald". Hierbei wurden sogenannte interkulturelle Gärten gebaut. Veranstaltet wird der Wettbewerb von der Deutschen Umwelthilfe.
 Beim europaweiten Wettbewerb "Access City Award 12 – EU-Preis für behindertenfreundliche Städte" ist die Stadt Marburg einer der vier Finalisten. Veranstaltet wird der Wettbewerb von der Europäischen Kommission in Zusammenarbeit mit dem Europäischen Forum für Menschen mit Behinderung.
 Die Marburg Tourismus und Marketing GmbH (MTM), 100-prozentige "Tochter" der Stadt Marburg, erhält das Qualitätssiegel "Service Qualität Deutschland". Verliehen wird das Siegel vom Hessischen Tourismusverband e. V. in Zusammenarbeit mit der IHK-Arbeitsgemeinschaft Hessen, der DEHOGA Hessen, dem Hessischen Heilbäderverband und der HA Hessen Agentur GmbH sowie dem Handelsverband Mitte (Hessen – Rheinland-Pfalz – Saarland).

2012
 Das Marburger Bündnis für Familie – eines der deutschlandweiten "Lokalen Bündnisse für Familien" – wird vom Bundesministerium für Familie, Senioren, Frauen und Jugend als Bündnis des Monats – Januar 2012 ausgezeichnet.
 Die Stadtbücherei Marburg wird mit dem Hessischen Bibliothekspreis 2012 ausgezeichnet. Verliehen wird der Preis von der Sparkassen-Kulturstiftung Hessen-Thüringen und dem hessischen Landesverband des Deutschen Bibliotheksverbands.
 Das Projekt "Bildungspartnerschaften Marburg" des Fachbereichs Kinder, Jugend und Familie der Stadt Marburg wird als "Lernort der Zukunft Hessen 2012" ausgezeichnet. Verliehen wird der Titel vom Hessischen Sozialministerium in Zusammenarbeit mit der Karl Kübel Stiftung für Kind und Familie.
 Beim Wettbewerb "Preis Soziale Stadt 2012" wird das Projekt "Helfende Hände am Berg" der Stadt Marburg ausgezeichnet. Das Projekt unterstützt ältere und pflegebedürftige Menschen sowie deren Familien. Die "Helfenden Hände" kümmern sich um Einkäufe, helfen im Haushalt, begleiten die Menschen zum Arzt, oder leisten einfach nur Gesellschaft. Verliehen wird der Preis vom Bundesministerium für Verkehr, Bau und Stadtentwicklung.

2013
 Beim Bundeswettbewerb "Vorbildliche Strategien kommunaler Suchtprävention – Alkoholprävention im öffentlichen Raum 2012/13" belegt die Stadt Marburg in der Kategorie kreisangehörige Kommunen den 1. Platz und wird für ihr Projekt "suPPOrdJu" ausgezeichnet. Im Projekt "suPPOrdJu" kooperieren die Polizei, das Ordnungsamt und das Jugendamt der Stadt Marburg, um mit präventiven und repressiven Maßnahmen zu einer Verbesserung der Situation im Jugendschutz und beim Alkoholmissbrauch am sogenannten "Marktdreieck" in der Marburger Innenstadt beizutragen. Veranstaltet wird der Wettbewerb von der Bundeszentrale für gesundheitliche Aufklärung (BZgA).
 Die beiden Kindertagesstätten Friedrich-Fröbel-Straße und Am Waldacker der Stadt Marburg werden als Haus der kleinen Forscher zertifiziert. Verliehen wird das Zertifikat vom Netzwerk Forscherkids der Industrie- und Handelskammer Kassel. Diese ist der für die Zertifizierung im Landkreis Marburg-Biedenkopf zuständige regionale Partner der Stiftung Haus der kleinen Forscher.

2015
 Die Grundschule Marbach erhält die Gesamtzertifizierung "Gesundheitsfördernde Schule". Verliehen wird das Zertifikat vom Hessischen Kultusministerium.
 Die Stadt Marburg erhält den Titel "Reformationsstadt Europas". Sie gehört damit zum europaweiten Netzwerk von 42 "Reformationsstädten". Verliehen wird der Titel anlässlich des 500 Jubiläums der Reformation im Jahre 2017 von der Gemeinschaft Evangelischer Kirchen in Europa.
 Der Hauptbahnhof Marburg wird als "Bahnhof des Jahres 2015" in der Kategorie Alltagsmobilität ausgezeichnet. Verliehen wird der Titel von der Allianz pro Schiene.

Einzelnachweise

Marburg
!Auszeichnungen und Ehrentitel

Liste der Auszeichnungen und Ehrentitel Marburgs


An Tolumnia prionochila in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Guido Jozef Braem. An Tolumnia prionochila in nahilalakip ha genus nga Tolumnia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tolumnia

Tolumnia prionochila


Jan Albert Michaelis (* 1968 in Heilbronn) ist ein deutscher Autor.

Von 1990 bis 1992 machte Michaelis eine Buchhändlerlehre in Heilbronn, in dieser Zeit gab er auch erste Lesungen, bekam Leseförderungen und hatte Briefwechsel mit Holger Benkel und Oskar Pastior. Im Anschluss war er mehrere Male Buchhändler und hatte mehrere Auftritte im Düsseldorfer Kom(m)ödchen. Seit 1997 ist er als freier Journalist tätig und schreibt für Zeitungen Theaterkritiken und Kurzgeschichten.

Jan Michaelis lebt in Düsseldorf.

Veröffentlichungen  (Auswahl)
 2006: Poesie im Kopf. Gedichte
 2007: Altweibermorde. Kurzgeschichten
 2007: Das Meer am Tor. Kurzgeschichten
 2008: Ernest Flatter – Ein Vampir in Prag. Kinderbuch
 2009: Palazzo der Beredsamkeit. Kurzgeschichten
 2009: Frag nie zuviel – Ein St. Petersburg Krimi. Kriminalroman
 2010: Derendorfer. Kurzgeschichten
 2011: Ernest Flatter – Ein Vampir in St. Petersburg. Kinderbuch
 2013: Mord in Heilbronn. Kriminalroman
 2022: Der Killer von Kempen. Kriminalroman
 2023: Mord in Mönchengladbach. Kriminalroman

Preise / Stipendien
 1999: Otto-Rombach-Stipendium der Stadt Heilbronn 1999.
 2008: Literaturpreis der Fortbildungsakademie der Wirtschaft (FAW) gGmbH
 2011: Literaturpreis Recovery Geschichte erster Platz der deutschsprachigen Beiträge
 2011: Anerkennungspreis Literaturwettbewerb "Kleist und ich" des Freien Deutschen Autorenverbandes

Weblinks

 Selbstdarstellung

Autor
Literatur (Deutsch)
Deutscher
Geboren 1968
Mann

Jan Michaelis (Autor)


شركة رينولدز العالمية للقلم  أو ببساطة راينولدز (Reynolds). شركة أمريكية مختصة في صناعة الأقلام ومنها اللبدية.
تنتمي راينولدز للمجموعة الأمريكية نوال ريبار مايد Newell Rubbermaid.

مراجع

أدوات محمولة
أقلام
شركات إنتاج أفلام أمريكية
شركات متعددة الجنسيات
قرطاسية

شركة القلم العالمية رينولدز


The Diocesan Boys' School (DBS) is a day and boarding Anglican boys' school in Hong Kong, located at 131 Argyle Street, Mong Kok, Kowloon. The school's mission is "to provide a liberal education based on Christian principles". Having run as a grant-aided school since it was founded, the school commenced operation in the Direct Subsidy Scheme in September 2003. It uses English as the medium of instruction.

History

The first foundation
In 1860, Mrs Lydia Smith (wife of the Bishop of Victoria) and the Society for the Promotion of Female Education in the Far East (Also known as Female Education Society, or "FES") set up the Diocesan Native Female Training School, a day-school turned boarding school for native girls, affiliated with the Diocese of Victoria. As stated in its first annual report, the purpose of the school was "to introduce among a somewhat superior class of native females the blessings of Christianity and of religious training". The school sat on Bonham Road, a small concrete house on a paddy field. Lady Robinson (the Governor's wife) became the patron.

The school had a difficult existence. The Second Opium War aroused strong anti-British sentiment and so it was very unpopular for Chinese girls to learn English. The school was closed and then reopened under the name "Diocesan Female School", but its finances did not improve. In 1868, Bishop Charles Alford took the school under his immediate superintendence.

The second foundation

19th century

On 30 January 1869, in a bid to gain popular support, Bishop Alford issued an appeal to admit boys into the school and to turn it into an orphanage. The appeal was well received by the public. In September, the Diocesan Home and Orphanage, for boys and girls, both foreign and Chinese, was established.

In July 1870, William Arthur, formerly of the Garrison School, was appointed as the headmaster and Mrs Arthur as the matron.

In 1878, the school was placed in the grant-in-aid scheme by the Education Department.

In March 1878, Arthur resigned. Bishop Burdon proposed to stop admitting boys into the school and to bring it under the FES. In July, he withdrew his proposal following pressure from William Beswick, honorary treasurer of the DHO, although the Bishop still thought it inappropriate to have boys and girls boarding in the same school campus.

On 1 November 1878, George Piercy, then master of the Government Central School, was appointed to be the new headmaster. Piercy focused on the students' academics, and the school attained satisfactory results in the Cambridge and Oxford Local Examinations scholarships.

On 31 May 1879, the school committee resolved to stop accepting girls as boarders.

In 1891, the school was renamed the Diocesan School and Orphanage. In 1892, the remaining girls were transferred to Fairlea Girls' School (a forerunner of Heep Yunn School). The Diocesan School and Orphanage was transformed into a boys' school.

Early 20th century
In 1902, the school was renamed the Diocesan Boys' School and Orphanage. It is unclear when the school was renamed the Diocesan Boys' School, although the name was used as early as 1918.

Rev. William Featherstone, headmaster from 1918 to 1931, introduced the prefects' system, a house system and Speech Day. He also moved the school from Bonham Road to a hill site in Mong Kok. Construction was completed in 1926. In February 1927, the British military authorities took the school for use as a hospital for one year.

When war broke out in China in 1937, the school showed its support towards the Chinese Nationalist Party. In January 1938, a shoe-shining club was organised under the permission of Rev. Christopher Sargent to raise funds for the Nationalist government. Boys went to schools around Hong Kong and polished shoes for teachers and students. In 1939, there was a school strike when a student with Japanese citizenship was appointed as head prefect.

During the Japanese occupation of Hong Kong, most of the school staff, including then-headmaster Gerald Goodban, were imprisoned. The school building was transformed into a military hospital for soldiers of the Imperial Japanese Army.

Post-war years
Imperial Japan surrendered in August 1945. The school remained under the control of the Kempeitai until November, when all the Japanese soldiers were captured.

On 21 March 1946, J. L. YoungSaye, a senior teacher, got the school to run again. Oswald Cheung and B. J. Monks took up the post of acting headmaster successively. Goodban returned from England on 19 November 1947. Repairs started during the Christmas holidays.

In 1949, Goodban introduced a new house system in which houses were named after former headmasters, along with the Piercy Challenge Shield.

In early 1950s, construction plans for a gymnasium, a Carnegie Hall (the old art room beside the demolished gymnasium) and a science wing were proposed.

In 1955, Canon George Zimmern, also known as George She, was appointed the next headmaster, the first Hong Kong-born old boy to be given the role. As headmaster, Canon She welcomed students from poor households and affirmed the Chinese language in school culture. Canon She also introduced the Garden Fête in 1955.

It was decided that the primary classes should be dropped for lack of space and that a completely new primary school - Diocesan Preparatory School - would be built, although the decision was only implemented in 1969.

James Lowcock became headmaster in 1961. Based on his previous experience in the school, he restructured the administration to improve efficiency and appointed more teachers to posts with designated duties.

In 1983, Jacland Lai succeeded Mr. Lowcock as headmaster. A language laboratory and a demonstration room were built. The electrics and alarm installations were renovated, the school walls repainted, and the facilities were computerised throughout the school.

2000s
In 2002, Lai was succeeded by Terence Chang, an old boy and then-headmaster of Jockey Club Ti-I College.

On 4 October 2002, the school committee proposed to join the Direct Subsidy Scheme (DSS) with effect from September 2003. The application was accepted by the Education and Manpower Bureau in March 2003. The DSS was fiercely debated within the School throughout 2002. Chang was highly in favour of joining the DSS, but some students and most teachers opposed the DSS because they were afraid it would shut out students from poorer families. Alumni on the whole were slightly inclined towards the DSS. The school claimed that parents were in favour, though its findings have since been criticised as biased.

A primary school was built beside the secondary school campus. The project was financed by the government as part of the deal that saw the school join the DSS. The Diocesan Boys' School Primary Division (DBSPD) had its first, partial intake of students in 2004 and expanded its intake with students aged between 6 and 12 over the following years.

In April 2012, Diocesan Boys' School became the first secondary school in Hong Kong to have a school app on iOS and Android.

In September 2012, Chang retired and Ronnie Kay Yen Cheng – an alumnus who had been the conductor of the school choirs – succeeded him as headmaster.

In May 2020, the school became the world's No.1 International Baccalaureate school, with an average mark of 42.

Heads and houses

Roster of heads

Campus

The school is located on Kadoorie Hill in Ho Man Tin, Kowloon City District. The school campus houses a variety of different facilities.

Buildings
 The Main Building was built in 1926. It houses many classrooms, the school hall, the general office, the covered playground, the George She Christian Centre, the Music Room, the canteen and the tuck shop. It is shaped like the Chinese character "主". Between the horizontal strokes of the character, there is a parking lot (for staff), a grass field in front of the tuck shop, a rock garden (built in 1926, redesigned in 1955 by former art teacher Mr Y. T. Kwong, and subsequently redesigned again in 2020), and a glass dining hall pavilion for boarding students. The top floor of the main building formerly served as the boarding house for students until 2007, when all boarders moved to the Samuel Tak Lee Building and the premises was repurposed.
 The Science Wing, the New Wing, and the New New Wing, built in the 1956, 1961, and 1968 respectively, to house more classrooms and laboratories. The New Wing houses the NSS library and lecture hall. The New New Wing has some laboratories and classrooms for G8 and G9.
 The Gymnasium, built in 1951, was demolished in the late 2000s to make way for the auditorium (see below). The small barbecue pit next to the building was kept and now sits next to the auditorium.
 The Headmaster's Residence, built in 1952, was demolished in the late 1990s to make way for the Primary Division (see below).
Five new buildings were built between 2004 and 2012, when Terence Chang was headmaster. The buildings were designed by architect Thomas Chow (an old boy of the class of 1975), who won three awards from the Hong Kong Institute of Architects: two "Medal of the Year" awards (for his work on the Primary Division and on the Samuel Tak Lee Building respectively) and one "Merit Award – Community Building" (for his work on the Michiko Miyakawa Building and the Yunni and Maxine Pao Auditorium).
The Primary Division was opened in 2004. It includes, among other facilities, thirty classrooms, computer rooms, an assembly hall, a covered playground, two basketball courts, and an outdoor amphitheater.
The Mrs Tsai Ming Sang Building (a.k.a. the S.I.P. (School Improvement Project Building), built in 2005, houses a sky garden, 10 more classrooms for G7 and G8, laboratories, 3 multi-media learning centers, and a large staff room. "S.I.P." stands for "School Improvement Programme".
The Samuel Tak Lee Building (a.k.a. the Sports and Dormitory Complex), named after a wealthy donor (an old boy of the class of 1958), was opened in 2008 to house dormitories and common rooms for boarders, as well as a 25-metre indoor swimming pool, a new gymnasium, weight lifting facilities and additional classrooms for day boys.
The Michiko Miyakawa Building (a.k.a. the I.B. Building) opened in 2011 to provide classrooms for the newly introduced International Baccalaureate section. It contains St Augustine's Chapel and the Ronald J. Chao Library amongst labs and classrooms for the IB students.
The Yunni and Maxine Pao Auditorium, built on the site of the old gymnasium, opened in 2012. It houses the 800-seat Yip Kit Chuen Concert Hall, a couple of art galleries, and several other multi-purpose rooms.

Curriculum

The school uses English as the main language for instruction, although certain subjects (other than Chinese itself) use Chinese as the medium of instruction. Currently, both the Primary and Secondary Division follow the Hong Kong Examinations and Assessment Authority's curriculum. Students start off with a common curriculum in Grades 7 to 9. After then, most students of Grade 10 or above fall into the New Secondary System (also known as "334"), and they will take the Hong Kong Diploma of Secondary Education examinations. Another batch of Grade 10 students fall into the Pre-International Baccalaureate (Pre-IB) programme if they choose. After they complete the Pre-IB programme, they will enter the International Baccalaureate Diploma Programme (IBDP), and will graduate if they pass the IB Finals.

In March 2009, the school received media attention when a Form 4 student complained that he had had a nude female model as a subject in his art class, and alleged embarrassment. The visual arts teacher, employed for 27 years, told reporters that he had been inviting nude models without any complaint for nearly ten years. Then-Headmaster Terence Chang said it was a "big fuss about nothing".

National security education
In December 2022, DBS said that it had already implemented national security education into its curriculum. The school stated that "The objective is to deepen students' understanding of the country's development and national security, enhance their sense of national identity and nurture them as good law-abiding citizens."

Extracurricular activities

School teams have been crowned Overall Champions in archery, athletics (13 Grand Slams), badminton (Grand Slam in 2009/10 & 2010/11 in the Kowloon area), basketball (Grand Slam in 2013/14 in the Kowloon area), beach volleyball (Grand Slam in 2016/17, 2018/19 & 2022/23), cross country (Grand Slam in 2017/18, 2018/19 & 2022/23), fencing (Grand Slam in 2015/16, 2016/17 & 2023/23), football (Grand Slam in 2017/18 & 2018/19), Handball (Grand Slam in 2017/18), hockey, indoor rowing (Grand Slam in 2013/14, 2018/19 & 2022/23), life saving (24 Grand Slams), rugby sevens, softball, squash, swimming (11 Grand Slams), table tennis (Grand Slam in 1960/61, 2017/18 & 2021/22), tennis, tenpin bowling and volleyball (Grand Slam in 1977/78 in the Kowloon area, in 2017/18, 2018/19 & 2022/23).

The Diocesan Boys' School Music Department contains six choirs, a symphony orchestra, string and wind orchestras, a Chinese orchestra, and many chamber ensembles.

Recent achievements

2019
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Mixed Choir of the Year

2018
 World Choir Games
 Male Choirs World Champion; Gold Medal
 Mixed Choirs World Champion; Gold Medal
 Musica Sacra with Accompaniment 3rd Place; Gold Medal
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 臺灣國際管樂節 2018
 國際管樂菁英大賽 室內樂(青少年組)
 金牌獎(木管樂五重奏)
 金牌獎(薩氏管四重奏)

2017
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 Best Mixed Choir of the Year
 Best Junior Choir of the Year
 Most Outstanding Secondary Choir of the Year
 Church Music Choir 1st Place

2016
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 Best Mixed Choir of the Year
 Church Music Choir 1st Place

2015
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 Best Mixed Choir of the Year
 Most Outstanding Secondary Choir of the Year
 Church Music Choir 1st Place

2014
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 Best Junior Choir of the Year
 World Choir Games
 Young Male Choirs World Champion; Gold Medal
 Musica Sacra with Accompaniment 2nd Place; Gold Medal
 Mixed Youth Choirs 2nd Place; Gold Medal

2013
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 Best Mixed Choir of the Year

2012
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 Best Mixed Choir of the Year
 Most Outstanding School Award
 World Choir Games
 Young Male Choirs World Champion; Gold Medal
 Musica Sacra 2nd Place; Gold Medal

2011
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 Best Mixed Choir of the Year
 Most Outstanding Secondary Choir of the Year
 Most Outstanding School Award
 International Brahms Choir Competition
 Brahms Grand Prize
 Mixed Voice Champion; Gold Medal
 Male Choirs Champion; Gold Medal

2010
 Hong Kong Schools Music Festival
 Best Boys' Choir of the Year
 Best Mixed Choir of the Year
 Most Outstanding Secondary Choir of the Year
 World Choir Games
 Young Male Choirs World Champion; Gold Medal
 Musica Sacra World Champion; Gold Medal

By 2022, DBS counts a total of 16 winners of the Hong Kong Outstanding Students Awards, ranking sixth among all secondary schools in Hong Kong.

Exam results
DBS has 16 perfect scorers "10As" in the history of Hong Kong Certificate of Education Examination (HKCEE) and 2 "Top Scorers" and "Super Top Scorers" in the history of Hong Kong Diploma of Secondary Education Examination (HKDSE). Prior to 1987, the upper limit for the number of subjects is nine.

7 x 5** "Top Scorers" are candidates who obtained perfect scores of 5** in each of the four core subjects and three electives.

8 x 5** "Super Top Scorers" are candidates who obtained seven Level 5** in four core subjects and three electives, and an additional Level 5** in the Mathematics Extended (M1/M2) module.

Alumni by field

Politics and civil service

 Sun Yat-sen (孫中山) (1866-1925), Chinese revolutionary and statesman, "Father of Modern China"
 Sir Robert Kotewall (羅旭龢) (1880-1949), colonial businessman and politician
 Yeung Kai-yin (楊啟彥) (1941-2007), chairman and chief executive of Kowloon-Canton Railway Corporation (KCRC), Secretary for Education and Manpower, Secretary for Transport and Secretary for the Treasury
 James Tien Pei Chun (田北俊), former chairman of the Liberal Party and member of the Legislative Council
 Michael Tien Puk Sun (田北辰), member of the Legislative Council and former chairman of the board of the KCRC
 Tommy Cheung, Leader of the Liberal Party and member of the Legislative Council
 Dominic Lee, member of the Legislative Council and former member of the Sham Shui Po District Council
 Kenneth Chen Wei-on, Secretary-General of the Legislative Council and former Undersecretary for Education
 Eddie Yue Wai-man (余偉文), Chief Executive of the Hong Kong Monetary Authority
 Patrick Ho, former Secretary for Home Affairs, convicted of bribery offences in a U.S. federal court in 2018
 Timothy Tong, former Commissioner of the ICAC and Commissioner of Customs and Excise
 Joshua Law Chi-kong, Former Secretary for the Civil Service, Permanent Secretary for Security, Permanent Secretary for Constitutional and Mainland Affairs, and Permanent Representative to the World Trade Organization

Law
 William Ngartse Thomas Tam (1900-1976), barrister, magistrate, member of the Legislative Council
 Rev. G. S. Zimmern (施玉麒) (1904-1979), barrister, magistrate, headmaster of DBS
 Sir Cho-yiu Kwan (關祖堯) (1907-1971), judge, member of the Executive and Legislative Councils
 Sir Yuet-keung Kan (簡悅強) (1913-2012), solicitor, member of the Executive and Legislative Councils, banker
 Sir Oswald Cheung (張奧偉) (1922-2003), barrister, member of the Executive and Legislative Councils, acting headmaster of DBS
 Aarif Barma (鮑晏明), Justice of Appeal of the Court of Appeal
 Pang Kin-kee (彭鍵基), former High Court judge and former chairman of the Electoral Affairs Commission (EAC)

Commerce
 Lam Kin Ming (林建名), chairman of Lai Sun Group
 Henry Fan (范鴻齡), Chairman of the Hospital Authority, former Unofficial Member of the Executive Council, former managing director of CITIC Pacific and former vice-chairman of Cathay Pacific
 Canning Fok (霍建寧), group managing director of Hutchison Whampoa
 Daryl Ng (黃永光), deputy chairman of Sino Group
 V-Nee Yeh (葉維義), founder of Value Partners (asset management) and member of the Executive Council

Education and academia
 Chan Wing Tsit (陳榮捷) (1901-1994), sinologist, professor of philosophy at Dartmouth College and Columbia University
 Tam Sheung Wai (譚尚渭), president emeritus of the Open University of Hong Kong.
 Robert Chung Ting Yiu (鍾庭耀), director of the Public Opinion Programme at HKU
 Chan Hing-yan (陳慶恩), chair of the Department of Music at HKU
 Lai Ching Lung (黎青龍), professor of medicine at HKU
 Benny Tai Yiu-ting (戴耀廷), associate professor of law at HKU, initiator of Occupy Central

Arts and entertainment
 George Lam (林子祥), Cantopop star
 Li Chuan Yun (李傳韻), violinist
 Andrew Hin Yau Ling (凌顯祐), violinist, violist, conductor
 Aristo Sham, pianist
 Chapman To (杜汶澤), actor and entertainer
 Vivek Mahbubani, stand-up comedian
 Hubert Wu (胡鴻鈞), Cantopop singer
 Lo King-man (盧景文), performing artist and director, "Father of Hong Kong Opera"
 Byron Mann (文峰), actor

Mass culture and journalism
 Alex Law Kai-yui (羅啟銳), film director
 Josiah Lau Ka Kit (劉家傑), host of "One Minute's English" (RTHK)

Sports
 Roy Lamsam (伍劭雄), cricketer
 William Hill, Olympic sprinter (1964)
 Denis Cunningham, Olympic fencer (1976, 1984), chairman of Hong Kong Fencing Association
 Lai Chun Ho (黎振浩), Olympic sprinter (2008, 2012)
 Chan Ming Tai (陳銘泰), Olympic long jumper (2016), holder of the Hong Kong record
 Ng Ka Long (伍家朗), Olympic badminton player (2016, 2020)
 Tan Chun Lok (陳俊樂), footballer, member of Hong Kong National Football Team, current plays for Chinese Super League club Guangzhou City
 Timothy Stephen Chow (周子謙) footballer, member of the Hong Kong national under-23 football team, currently plays for Hong Kong Premier League club HKFC.
 Yue Tze Nam (茹子楠), footballer, member of Hong Kong National Football Team, current plays for Chinese Super League club Meizhou Hakka
 Sun Ming Him, footballer, member of Hong Kong National Football Team, current plays for Hong Kong Premier League club Eastern Sports Club.
 Lawrence Ng Lok Wang (吳諾弘), Olympic foil fencer (2020)

 Coleman Wong Chak Lam (黃澤林), tennis player, winner of the Boys' Doubles titles at 2021 US Open and 2022 Australian Open
 Viking Wong (黃維俊), Brazilian jiu-jitsu practitioner and fashion designer

See also
Education in Hong Kong
List of secondary schools in Hong Kong

References

Further reading
Rev. W. T. Featherstone, The Diocesan Boys School and Orphanage, Hong Kong: The History and Records 1869–1929 (Hong Kong: Ye Olde Printerie Ltd, 1930)
W. J. Smyly, A History of the Diocesan Boys' School (unpublished manuscript circa 1967)
The GS Book Editors, A Tribute to Rev. Canon George She Headmaster 1955–1961 Diocesan Boys' School (Hong Kong: The Green Pagoda Press, 2004)
 E. J. Eitel's letter to the Colonial Secretary in 1889, CO 129/342, quoted in Vicky Lee, Being Eurasian: Memories Across Racial Divides (Hong Kong University Press, 2004), p. 21
 Steps, Diocesan Boys' School, various years
 Y.W. Fung and M.W. Chan-Yeung, To Serve and To Lead – A History of the Diocesan Boys' School Hong Kong (Hong Kong: Hong Kong University Press, 2009)

External links

Official Homepage of Diocesan Boys' School
Diocesan Boys School Seventy Years Ago, by W. J. Howard

Educational institutions established in 1869
1869 establishments in the British Empire
Boys' schools in Hong Kong
Boarding schools in Hong Kong
Direct Subsidy Scheme schools
Anglican schools in Hong Kong
Protestant secondary schools in Hong Kong
International Baccalaureate schools in Hong Kong
Grade II historic buildings in Hong Kong
Mong Kok
Kowloon City District

Diocesan Boys' School


La Mezquita Pul-e Khishti es la mezquita más grande de Kabul, la capital de Afganistán. Está situada en el centro del viejo Kabul y su elemento más característico es su gran cúpula azul.

La mezquita fue construida originalmente en el siglo XVIII, pero en gran parte fue reconstruida por Zahir Shah (el Padre de la Patria de Afganistán), en la década de 1960. La Mezquita Pul-e Khishti ha sido dañada durante los recientes combates en la zona, pero es uno de los pocos edificios de la ciudad que han tenido frecuentes trabajos de restauración y acondicionamiento.

Referencias
 Kabul, ciudad vieja

Mezquitas de Afganistán
Edificios y estructuras de Kabul
Pulekhishti
Religión en Kabul
Arquitectura de Afganistán del siglo XVIII
Mezquitas con cúpula

Mezquita Pul-e Khishti


Conchagüita je vulkanski otok u zaljevu Fonseca, istočni Salvador.

U listopadu 1892. potres je izazvao veliko klizište na vulkanu, a za nastali oblak prašine prvo se mislilo da je novi vulkanski pepeo. No, istraživanje  Instituta Smithsonian je pokazalo da se 1892. ipak nije dogodila vulkanska erupcija.

Povezani članci
 Dodatak:Popis vulkana u Salvadoru
 Dodatak:Popis stratovulkana

Izvori

Salvadorski otoci
Vulkanski otoci
Otoci u Tihom oceanu (Sjeverna Amerika)

Conchagüita


Muzeul Pergamon (în ) este situat pe Insula Muzeelor din Berlin. Clădirea a fost proiectată de Alfred Messel si Ludwig Hoffmann și a fost construită pe o perioadă de douăzeci de ani, din 1910 până în 1930. Muzeul Pergamon adăpostește clădiri monumentale precum Altarul Pergamon, Poarta Iștar din Babilon, Poarta Pieței din Milet reconstruită din ruinele găsite în Orientul Mijlociu, precum și Fațada Mshatta.

Muzeul este împărțit în colecția de antichități, colecția de obiecte din Orientul Mijlociu și colecția de artă islamică. Este vizitat de aproximativ 1.135.000 de turiști în fiecare an, ceea ce-l face să fie cel mai vizitat muzeu de artă din Germania (2007) și este una dintre cele  mai mari muzee de artă din țară.

Origine

Odată cu deschiderea Kaiser-Friedrich-Museum pe Insula Muzeelor (astăzi Bodemuseum) în 1904, era evident că edificiul nu era suficient de mare pentru a găzdui toate obiectele de artă și comorile arheologice care erau excavate sub supravegherea germană. Săpături erau în curs de desfășurare în zonele localităților antice Babilon, Uruk, Assur, Milet, Priene și în Egiptul Antic, iar obiectele descoperite în aceste locuri nu puteau fi expuse în mod corespunzător în cadrul sistemului muzeal german existent. Wilhelm von Bode, director al Kaiser-Friedrich-Muzeu, a inițiat planurile de construcție ale unei clădiri noi a muzeului în apropiere pentru a adăposti obiectele vechi de arhitectură, obiectele de artă din Germania din perioada post-antichitate și obiectele de artă islamică și din Orientul Mijlociu.

Alfred Messel a început să proiecteze o clădire mare cu trei aripi în 1906. După moartea lui în 1909 prietenul lui Ludwig Hoffman a preluat sarcina de a continua proiectul și construcția clădirii a început în 1910, continuând în cursul Primului Război Mondial (1918) și a marii inflații din 1920. Clădirea a fost finalizată și inaugurată în 1930.

Muzeul Pergamon a fost grav avariat în timpul atacurilor aeriene asupra Berlinului de la sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial. Multe dintre obiectele expuse au fost depozitate în locuri sigure, iar unele dintre cele mai mari exponate au fost zidite pentru protecție. În 1945 Armata Roșie a adunat toate obiectele din muzeu fie ca pradă de război, fie, aparent, pentru a le salva de numeroasele jafuri și incendii ce aveau loc pe atunci la Berlin. Abia în 1958 majoritatea obiectelor confiscate de ruși au revenit în Germania de Est. Părți semnificative din colecție au rămas în Rusia. Unele dintre ele sunt în prezent depozitate în Muzeul Pușkin din Moscova și la Muzeul Ermitaj din Sankt Petersburg. Returnarea acestor elemente a fost stabilită printr-un tratat încheiat între Germania și Rusia, dar, din iunie 2003, este blocată de legea rusă a restituirii.

Expoziție

Printre piesele expuse în muzeu sunt:
 Altarul Pergamon
 Poarta Pieței din Milet
 Poarta Iștar și Drumul Procesiunii, Babilon
 Fațada Mshatta
 Fragmentul Meissner din Epopeea lui Ghilgameș

Colecția de Antichități (Antikensammlung)

Colecția de antichități a fost inițiată de prinții electori, sau Kurfürsten, de Brandenburg, care au adunat obiecte din antichitate; la baza ei se află o colecție achiziționată de un arheolog roman în 1698. Ea a devenit accesibilă (în parte) publicului în 1830, când a fost deschis Altes Museum. Colecția a fost extinsă foarte mult cu obiectele descoperite în urma săpăturilor din Olympia, Samos, Pergam, Milet, Priene, Magnesia, Cipru și Didyma.

Această colecție este împărțită între Muzeul Pergamon și Altes Museum.

Colecția conține sculpturi din perioada străveche până în epoca elenistă, precum și opere de artă ale antichității grecești și romane: arhitectură, sculpturi, inscripții, mozaicuri, bronzuri, bijuterii și ceramică.

Principalele exponate sunt Altarul Pergamon Altar din secolul 2 î.Hr., cu o friză sculpturală lungă de 113 metri care prezintă lupta dintre zei și giganți, și Poarta din Milet ce datează din Epoca Romană.

Ca urmare a faptului că Germania a fost împărțită în două țări după al Doilea Război Mondial, colecția a avut aceeași soartă. Muzeul Pergamon a fost redeschis în 1959 în Berlinul de Est, în timp ce obiectele rămase în Berlinul de Vest au fost expuse în Castelul Charlottenburg.

Muzeul de Artă Islamică (Museum für Islamische Kunst)
Când a fost deschis Muzeul Bode în 1904, a fost deschisă o secțiune de artă islamică, care a fost inclusă mai târziu în Muzeul Pergamon (1950).

Pe lângă opere de artă islamică din secolul al VIII-lea până în secolul al XIX-lea, colectate din Spania până în India, principalul punct de atracție este Fațada Mshatta, care provine de la un palat neterminat din deșert din perioada islamică timpurie situat la sud de Amman, în Iordania. Acest exponat a fost un cadou oferit de sultanul otoman Abdul Hamid al II-lea împăratului Wilhelm al II-lea al Germaniei. Porțiuni din partea de est a fațadei și ruinele structurii din care a făcut parte au rămas în Iordania.

Un alt exponat unic este camera Alep, care a fost inițial o cameră de primire din casa unui negustor din Alep, Siria, amenajată în timpul Perioadei Otomane.

Muzeul de Artă Islamică găzduiește, de asemenea, în mod regulat expoziții temporare de artă modernă din lumea islamică, precum Turkish Delight (design turcesc contemporan) și Naqsh (Omul în Societatea și Arta Iraniană) din 2008.

În 2008, o parte a colecției Keir a lui Edmund de Unger, adăpostită inițial în casa lui din Ham, Surrey, a fost împrumutată Muzeului Pergamon pentru o perioadă inițială de 15 ani. Una dintre cele mai importante colecții particulare postbelice de artă islamică, aceasta acoperă întreaga lume islamică din epoca medievală până în secolul al XVIII-lea și include covoare, textile, manuscrise, coperte de cărți, ceramică, produse din metal și din sticlă.

Muzeul Orientului Mijlociu (Vorderasiatisches Museum)

Muzeul Orientului Mijlociu expune obiectele găsite de arheologii germani în zonele culturale asiriană, sumeriană și babiloniană. În plus, există clădiri istorice, basoreliefuri, alte obiecte culturale și bijuterii.

Principalul exponat este Poarta Iștar și Drumul de Procesiune de la Babilon, împreună cu fațada sălii tronului a lui Nabucodonosor al II-lea.

Vorderasiatisches Museum expune, de asemenea, fragmentul Meissner al Epopeii lui Ghilgameș.

Planuri
Planul cuprinzător al autorităților germane pentru Insula Muzeelor include o extindere a Muzeului Pergamon către Neues Museum, Bodemuseum și Alte Nationalgalerie și un nou centru pentru vizitatori, Galeria James Simon.

Un concurs de arhitectură desfășurat în anul 2000 a fost câștigat de Oswald Mathias Unger din Köln. Muzeul Pergamon va fi reamenajat în conformitate cu planul său, care presupune modificări controversate ale clădirilor rămase neschimbate din 1930. Clădirea actuală de intrare în Curtea de Onoare va fi înlocuită cu o a patra aripă, iar o alee subterană (Archäologische Promenade, promenada arheologică) va uni patru din cele cinci muzee.

De la sfârșitul lunii septembrie 2014 muzeul este parțial închis pentru renovare. Sala ce conține Altarul Pergamon va rămâne închisă pentru publicul larg. Redeschiderea era programată inițial pentru anul 2019. În noiembrie 2016 s-a dezvăluit faptul că renovarea nu se va putea încheia înainte de 2023, iar costurile estimate ale proiectului vor fi aproape duble, ajungând la 477 milioane de euro. Au fost descoperite două stații de pompare construite în pământ în perioada 1910-1930, ceea ce a cauzat creșterea costurilor și întârzieri în derularea lucrărilor. Cel puțin 60 de milioane de euro din creșterea costurilor se datorează în mod direct creșterii costurilor de construcție din ultima perioadă. De asemenea, s-a anunțat că un spațiu temporar de expoziție va fi construit vizavi de Insula Muzeelor, la mică distanță de Muzeul Pergamon. Acesta va găzdui o panoramă a vechiului oraș Berlin realizată de artistul berlinez Yadegar Asisi, o reconstrucție 3D a celebrului altar Pergamon de către Institutul Fraunhofer pentru cercetări în domeniul graficii computerizate și alte părți ale altarului printre care Friza Telephos. Clădirea temporară este programată a fi deschisă în primăvara anului 2018.

Note

Bibliografie
 , distributed by Chicago University Press

Legături externe
 Site-ul oficial
 Tur virtual

Pergamon
Artă islamică
Fondări în 1910

Muzeul Pergamon


Antonio da Montefeltro (né à Urbino le  et mort à Gubbio en ) est un fils illégitime de Federico III da Montefeltro, duc d'Urbino.

Biographie
Antonio est né à Urbino et en 1458 a hérité du titre de comte de Cantiano après la mort de son frère Buonconte. En 1464, il abandonne les études pour la carrière militaire, à la suite de son père contre l'armée papale dirigée par Alessandro Sforza. En 1470, il participe à la bataille de Mulazzano et deux ans plus tard, il prend part au siège de Volterra, toujours comme lieutenant de Frederic III. Les deux étaient au service d' dans le royaume de Naples en 1474.

Son épouse  Emilia Pia di Carpi est la fille du comte Marco II de Carpi et Sassuolo  qui a probablement   été représentée par Raphaël en 1504-1505. Antonio da Montefeltro est mort à Gubbio en 1508, probablement de la syphilis.

Articles connexes
 Portrait d'Emilia Pia de Montefeltro

Notes et références

Liens externes

Naissance à Urbino
Naissance en 1445
Décès à Gubbio
Décès en août 1508
Mort de la syphilis
Maison Montefeltro

Antonio da Montefeltro


بليريم جيمايلي  (مواليد 12 أبريل 1986 في تيتوفو - مقدونيا) لاعب كرة قدم سويسري ذو أصول مقدونية وألبانية يلعب حاليا لصالح نادي مونتريال امباكت الأمريكي في مركز الوسط المدافع .

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية سويسريون
لاعبو كرة قدم رجالية سويسريون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الصين
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في كندا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبو دوري السوبر السويسري
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون سويسريون مغتربون في إنجلترا
رياضيون سويسريون مغتربون في إيطاليا
رياضيون سويسريون مغتربون في تركيا
رياضيون سويسريون مغتربون في كندا
رياضيون من تيتوفو
سويسريون من أصل ألباني
سويسريون من أصل مقدوني
لاعبو الدوري الأمريكي لكرة القدم
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو الدوري الصيني لكرة القدم الدرجة الأولى
لاعبو إمباكت مونتريال
لاعبو بارما
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2016
لاعبو بولتون واندررز
لاعبو بولونيا
لاعبو تورينو
لاعبو جنوى
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو زيورخ
لاعبو غلطة سراي
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كأس العالم 2014
لاعبو كأس العالم 2018
لاعبو كرة قدم ألبان من مقدونيا الشمالية
لاعبو كرة قدم سويسريون
لاعبو كرة قدم سويسريون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في الصين
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في كندا
لاعبو منتخب سويسرا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب سويسرا لكرة القدم
لاعبو منتخب سويسرا لكرة القدم للشباب
لاعبو نابولي
لاعبو يونغ فيلوز يوفنتوس
مواليد 1406 هـ
مواليد 1986
مواليد في تيتوفو
يوغوسلافيون مهاجرون إلى سويسرا

بليريم جمايلي