In philosophy, ethical dilemmas, also called ethical paradoxes or moral dilemmas, are situations in which an agent stands under two (or more) conflicting moral requirements, none of which overrides the other. A closely related definition characterizes ethical dilemmas as situations in which every available choice is wrong. The term is also used in a wider sense in everyday language to refer to ethical conflicts that may be resolvable, to psychologically difficult choices or to other types of difficult ethical problems. This article is about ethical dilemmas in the strict philosophical sense, often referred to as genuine ethical dilemmas. Various examples have been proposed but there is disagreement as to whether these constitute genuine or merely apparent ethical dilemmas. The central debate around ethical dilemmas concerns the question of whether there are any. Defenders often point to apparent examples while their opponents usually aim to show their existence contradicts very fundamental ethical principles. Ethical dilemmas come in various types. An important distinction concerns the difference between epistemic dilemmas, which give a possibly false impression to the agent of an unresolvable conflict, and actual or ontological dilemmas. There is broad agreement that there are epistemic dilemmas but the main interest in ethical dilemmas takes place on the ontological level. Traditionally, philosophers held that it is a requirement for good moral theories to be free from ethical dilemmas. But this assumption has been questioned in contemporary philosophy.

Definition
Ethical dilemmas are situations in which an agent stands under two (or more) conflicting ethical requirements, none of which overrides the other. Two ethical requirements are conflicting if the agent can do one or the other but not both: the agent has to choose one over the other. Two conflicting ethical requirements do not override each other if they have the same strength or if there is no sufficient ethical reason to choose one over the other. Only this type of situation constitutes an ethical dilemma in the strict philosophical sense, often referred to as a genuine ethical dilemma. Other cases of ethical conflicts are resolvable and are therefore not ethical dilemmas strictly speaking. This applies to many instances of conflict of interest as well. For example, a businessman hurrying along the shore of a lake to a meeting is in an ethical conflict when he spots a drowning child close to the shore. But this conflict is not a genuine ethical dilemma since it has a clear resolution: jumping into the water to save the child significantly outweighs the importance of making it to the meeting on time. Also excluded from this definition are cases in which it is merely psychologically difficult for the agent to make a choice, for example, because of personal attachments or because the knowledge of the consequences of the different alternatives is lacking.

Ethical dilemmas are sometimes defined not in terms of conflicting obligations but in terms of not having a right course of action, of all alternatives being wrong. The two definitions are equivalent for many but not all purposes. For example, it is possible to hold that in cases of ethical dilemmas, the agent is free to choose either course of action, that either alternative is right. Such a situation still constitutes an ethical dilemma according to the first definition, since the conflicting requirements are unresolved, but not according to the second definition, since there is a right course of action.

Examples
Various examples of ethical dilemmas have been proposed but there is disagreement as to whether these constitute genuine or merely apparent ethical dilemmas. One of the oldest examples is due to Plato, who sketches a situation in which the agent has promised to return a weapon to a friend, who is likely to use it to harm someone since he is not in his right mind. In this example, the duty to keep a promise stands in conflict with the duty to prevent that others are harmed. It is questionable whether this case constitutes a genuine ethical dilemma since the duty to prevent harms seems to clearly outweigh the promise. Another well-known example comes from Jean-Paul Sartre, who describes the situation of one of his students during the German occupation of France. This student faced the choice of either fighting to liberate his country from the Germans or staying with and caring for his mother, for whom he was the only consolation left after the death of her other son. The conflict, in this case, is between a personal duty to his mother and the duty to his country. The novel Sophie's Choice by William Styron presents one more widely discussed example. In it, a Nazi guard forces Sophie to choose one of her children to be executed, adding that both will be executed if she refuses to choose. This case is different from the other examples in which the conflicting duties are of different types. This type of case has been labeled symmetrical since the two duties have the same type.

Types
Ethical dilemmas come in different types. The distinctions between these types are often important for disagreements about whether there are ethical dilemmas or not. Certain arguments for or against their existence may apply only to some types but not to other types. And only some types, if any, may constitute genuine ethical dilemmas.

Epistemic vs ontological
In epistemic ethical dilemmas, it is not clear to the agent what should be done because the agent is unable to discern which moral requirement takes precedence. Many decisions in everyday life, from a trivial choice between differently packaged cans of beans in the supermarket to life-altering career-choices, involve this form of uncertainty. But unresolvable conflicts on the epistemic level can exist without there actually being unresolvable conflicts and vice versa.

The main interest in ethical dilemmas is concerned with on the ontological level: whether there actually are genuine dilemmas in the form of unresolvable conflicts between moral requirements, not just whether the agent believes so. The ontological level is also where most of the theoretical disagreements happen since both proponents and opponents of ethical dilemmas usually agree that there are epistemic ethical dilemmas. This distinction is sometimes used to argue against the existence of ethical dilemmas by claiming that all apparent examples are in truth epistemic in nature. In some cases, this can be shown by how the conflict is resolved once the relevant information is obtained. But there may be other cases in which the agent is unable to acquire information that would settle the issue, sometimes referred to as stable epistemic ethical dilemmas.

Self-imposed vs world-imposed
The difference between self-imposed and world-imposed ethical dilemmas concerns the source of the conflicting requirements. In the self-imposed case, the agent is responsible for the conflict. A common example in this category is making two incompatible promises, for example, to attend two events happening at distant places at the same time. In the world-imposed case, on the other hand, the agent is thrown into the dilemma without being responsible for it occurring. The difference between these two types is relevant for moral theories. Traditionally, most philosophers held that ethical theories should be free from ethical dilemmas, that moral theories that allow or entail the existence of ethical dilemmas are flawed. In the weak sense, this prohibition is only directed at the world-imposed dilemmas. This means that all dilemmas are avoided by agents who strictly follow the moral theory in question. Only agents who diverge from the theory's recommendations may find themselves in ethical dilemmas. But some philosophers have argued that this requirement is too weak, that the moral theory should be able to provide guidance in any situation. This line of thought follows the intuition that it is not relevant how the situation came about for how to respond to it. So e.g. if the agent finds themselves in the self-imposed ethical dilemma of having to choose which promise to break, there should be some considerations why it is right to break one promise rather than the other. Utilitarians, for example, could argue that this depends on which broken promise results in the least harm to all concerned.

Obligation vs prohibition
An obligation is an ethical requirement to act in a certain way while a prohibition is an ethical requirement to not act in a certain way. Most discussions of ethical dilemmas focus on obligation dilemmas: they involve two conflicting actions that the agent is ethically required to perform. Prohibition dilemmas, on the other hand, are situations in which no course of action is allowed. It has been argued that many arguments against ethical dilemmas are only successful in regard to obligation dilemmas but not against prohibition dilemmas.

Single-agent vs multi-agent
Ethical dilemmas involve two courses of action that are both obligatory but stand in conflict with each other: it is not possible to perform both actions. In regular single-agent cases, a single agent has both conflicting obligations. In multi-agent cases, the actions are still incompatible but the obligations concern different people. For example, two contestants engaged in a competition may have both the duty to win if that is what they promised to their families. These two obligations belonging to different people are conflicting since there can be only one winner.

Other types
Ethical dilemmas can be divided according to the types of obligations that are in conflict with each other. For example, Rushworth Kidder suggests that four patterns of conflict can be discerned: "truth versus loyalty, individual versus community, short term versus long term, and justice versus virtue". These cases of conflicts between different types of duties can be contrasted with conflicts in which one type of duty conflicts with itself, for example, if there is a conflict between two long-term obligations. Such cases are often called symmetric cases. The term "problem of dirty hands" refers to another form of ethical dilemmas, which specifically concerns political leaders who find themselves faced with the choice of violating commonly accepted morality in order to bring about some greater overall good.

Existence of ethical dilemmas
The problem of the existence of ethical dilemmas concerns the question of whether there are any genuine ethical dilemmas, as opposed to, for example, merely apparent epistemic dilemmas or resolvable conflicts. The traditional position denies their existence but there are various defenders of their existence in contemporary philosophy. There are various arguments for and against both sides. Defenders of ethical dilemmas often point to apparent examples of dilemmas while their opponents usually aim to show their existence contradicts very fundamental ethical principles. Both sides face the challenge of reconciling these contradictory intuitions.

Arguments in favor
A common way to argue in favor of ethical dilemmas is to cite concrete examples. Such examples are quite common and can include cases from everyday life, stories, or thought experiments, like Sartre's student or Sophie's Choice discussed in the section on examples. The strength of arguments based on examples rests on the intuition that these cases actually are examples of genuine ethical dilemmas. Opponents of ethical dilemmas often reject this argument based on the claim that the initial intuitions in such cases are misleading. For example, it may turn out that the proposed situation is impossible, that one choice is objectively better than the other or that there is an additional choice that was not mentioned in the description of the example. But for the argument of the defenders to succeed, it is sufficient to have at least one genuine case. This constitutes a considerable difficulty for the opponents since they would have to show that our intuitions are mistaken not just about some of these cases but about all of them. Some opponents have responded to this difficulty by arguing that all these cases merely constitute epistemic but not genuine dilemmas, i.e. that the conflict merely seems unresolvable because of the agent's lack of knowledge. This position is often defended by utilitarians. Support for it comes from the fact that the consequence of even simple actions are often too vast for us to properly anticipate. According to this interpretation, we mistake our uncertainty about which course of action outweighs the other for the idea that this conflict is not resolvable on the ontological level. Defenders of ethical dilemmas usually agree that there are many cases of epistemic dilemmas that are resolvable but seem unresolvable. However, they reject that this claim can be generalized to apply to all examples.

The argument from moral residue is another argument in favor of ethical dilemmas. Moral residue, in this context, refers to backward-looking emotions like guilt or remorse. These emotions are due to the impression of having done something wrong, of having failed to live up to one's obligations. In some cases of moral residue, the agent is responsible herself because she made a bad choice which she regrets afterward. But in the case of an ethical dilemma, this is forced on the agent no matter how she decides. Going through the experience of moral residue is not just something that happens to the agent but it even seems to be the appropriate emotional response. The argument from moral residue uses this line of thought to argue in favor of ethical dilemmas by holding that the existence of ethical dilemmas is the best explanation for why moral residue in these cases is the appropriate response. Opponents can respond by arguing that the appropriate response is not guilt but regret, the difference being that regret is not dependent on the agent's previous choices. By cutting the link to the possibly dilemmatic choice, the initial argument loses its force. Another counter-argument allows that guilt is the appropriate emotional response but denies that this indicates the existence of an underlying ethical dilemma. This line of argument can be made plausible by pointing to other examples, e.g. cases in which guilt is appropriate even though no choice whatsoever was involved.

Arguments against
Some of the strongest arguments against ethical dilemmas start from very general ethical principles and try to show that these principles are incompatible with the existence of ethical dilemmas, that their existence would therefore involve a contradiction.

One such argument proceeds from the agglomeration principle and the principle that ought implies can. According to the agglomeration principle, if an agent ought to do one thing and ought to do another thing then this agent ought to do both things. According to ought implies can, if an agent ought to do both things then the agent can do both things. But if the agent can do both things, there is no conflict between the two courses of action and therefore no dilemma. It may be necessary for defenders to deny either the agglomeration principle or the principle that ought implies can. Either choice is problematic since these principles are quite fundamental.

Another line of argumentation denies that there are unresolvable ethical conflicts. Such a view may accept that we have various duties, which may conflict with each other at times. But this is not problematic as long as there is always one duty that outweighs the others. It has been proposed that the different types of duties can be ordered into a hierarchy. So in cases of conflict, the higher duty would always take precedent over the lower one, for example, that telling the truth is always more important than keeping a promise. One problem with this approach is that it fails to solve symmetric cases: when two duties of the same type stand in conflict with each other. Another problem for such a position is that the weight of the different types of duties seems to be situation-specific: in some cases of conflict we should tell the truth rather than keep a promise, but in other cases the reverse is true. This is, for example, W. D. Ross's position, according to which we stand under a number of different duties and have to decide on their relative weight based on the specific situation. But without a further argument, this line of thought just begs the question against the defender of ethical dilemmas, who may simply deny the claim that all conflicts can be resolved this way.

A different type of argument proceeds from the nature of moral theories. According to various authors, it is a requirement for good moral theories that they should be action-guiding by being able to recommend what should be done in any situation. But this is not possible when ethical dilemmas are involved. So these intuitions about the nature of good moral theories indirectly support the claim that there are no ethical dilemmas.

See also
 Abortion debate
 Adultery
 Euthanasia
 Execution
 Graded absolutism
 Samaritan's dilemma
 Situational ethics
 Suicide
 The Right and the Good
 Trolley problem
 Value theory

References

External links
 A database of user-contributed moral dilemma questions
 The Generalized Structure of Ethical Dilemmas
 The Stanford Encyclopedia of Philosophy entry
 Saxe (MIT) Do the Right Thing

dilemma
Dilemmas

Ethical dilemma


Antonio Arnaiz Villena es un inmunólogo español que ha realizado investigaciones sobre la historia genética de los grupos étnicos e hipótesis lingüísticas alternativas. Arnaiz fue presidente de la Sociedad Española de Inmunología desde 1991 a 1995, fundador del Área de Inmunología de las Facultades biomédicas de la Universidad Complutense y director del Departamento de Microbiología e Inmunología. Desde 2012 es catedrático en el mismo Departamento. Ha publicado más de trescientos artículos en revistas internacionales y varios libros. También ha sido jefe de inmunología del Hospital 12 de Octubre, donde continúa en Servicios Especiales en el Centro de Transfusión de la Comunidad de Madrid. Ha sido invitado a impartir conferencias por la Academia Francesa (College de France) y por la Academia Británica (The Royal Society, Londres). Recibió en octubre de 2014 el premio del Estado español por ser redactor y promotor de la Ley de Trasplantes española hoy en vigor, entregado por la reina Sofía en el Senado.

Teorías lingüísticas heterodoxas
Arnaiz-Villena junto con Jorge Alonso-García han usado el euskera moderno para descifrar lenguas antiguas del área mediterránea y Oriente Medio con la metodología descrita en su trabajo, aduciendo que las interpretaciones previas de los textos epigráficos son erróneas. Ambos autores ignoran la filología generalmente aceptada sobre un buen número de lenguas, que ha demostrado que esas lenguas pertenecen a familias no relacionadas con el euskera. Entre las lenguas que estos dos autores consideran emparentadas con el euskera sobre la base de sus trabajos están: el antiguo egipcio, el hitita, el sumerio, el hurrita, el ugarítico, el akkadio, el fenicio y el elamita. Aunque el dogma dice que el hitita es claramente una lengua indoeuropea, que el acadio, el fenicio y el ugarítico son lenguas semíticas, los autores afirman que los textos se han traducido incorrectamente. Naturalmente las evidencias e hipótesis aportadas por Arnaiz-Villena y Alonso-García en favor de tan extraordinarias afirmaciones respalda sus conclusiones." Las traducciones del egipicio de Arnaiz-Villena, por ejemplo, incluyen fragmentos de la inscripción bilingüe contenida en la Piedra de Rossetta, diferentes a los trabajos de Jean-François Champollion, que fue el primero en identificar el nombre de Ptolemeo. Pero según Arnaiz-Villena y Alonso-García esa parte del texto no incluye un nombre propio. De manera similar, la interpretación de Arnaiz-Villena del código de Hammurabi no contiene nada sobre leyes sino que se trata de un texto funerario en una lengua emparentada con el euskera. Arnaiz y Alonso además afirman ser capaces de poder traducir lenguas mal conocidas como el etrusco, el ibérico, el tartésico, guanches y el minoico, que hasta la fecha nadie ha podido descifrar satisfactoriamente.

Arnaiz y Alonso postulan que todas esas lenguas forman una rama "usko-mediterránea", de la hipotética macrofamilia dené–caucásica, que ellos extienden para incluir a las lenguas bereberes del norte de África, que son clasificadas casi universalmente por los lingüistas como lenguas afroasiáticas. Los trabajos de Arnaiz y Alonso contradicen la investigación corriente de la egiptología, los estudios indoeuropeos, la filología semítica, sumeria y mesoamericana.

De Hoz ha afirmado que el trabajo de Arnaiz y Alonso «carece del más mínimo valor y es contrario no sólo al método científico sino al sentido común», y «es un desastre sin palativos que no debería tenerse en consideración», pero que sin embargo ha sido editado usando fondos públicos por parte de la Editorial Complutense, que se ha ganado un amplio descrédito publicando esos trabajos. Lakarra, tomando una muestra de treinta y dos formas léxicas sacadas de un apéndice "Lenguaje religioso-funerario de los pueblos mediterráneos", usado por Arnaiz-Villena y Alonso como evidencia de su desciframiento, calcula que de las raíces euskeras propuestas por Arnaiz-Villena y Alonso, un 85 % son erróneas o espurias, a veces «rayando en la más torpe falsificación».

Igualmente, el trabajo de Arnaiz-Villena sobre el "desciframiento" del alfabeto guanche de las inscripciones de las Islas Canarias ha sido severamente criticado. Arnaiz-Villena y Alonso-García usan en sus traducciones palabras del euskera que de hecho son préstamos latinos, como bake (del latín pace(m) 'paz').

La reciente aparición de la Mano de Irulegui   en Navarra escrita  en caracteres ibéricos y con una traducción directa al Euskera,deja invalidadas las críticas de hace 20 años de Javier de Hoz y Lakarra de los párrafos anteriores contra Arnaiz: según lo afirmado este mes  (Noviembre de 2022) por el Prof Gorrotxategi,

Genética de los palestinos
El grupo de Arnaiz-Villena conjuntamente con el Hospital de Gaza, tras una visita institucional de palestinos al Hospital 12 de Octubre, publicó un artículo sobre el origen de los palestinos modernos y su relación con otras poblaciones mediterráneas.

El artículo fue ampliamente criticado y finalmente retirado de la revista sin el permiso de los autores y eliminado de las bases de datos científicas. También, los científicos que habían recibido ya una copia de la revista, fueron requeridos para arrancar físicamente las páginas correspondientes al artículo.

Libros publicados

Referencias

Enlaces externos
 La epidemia del miedo o el fin de la medicina científica
 Antonio Arnaiz-Villena personal page
  Publicaciones internacionales
 Citaciones científicas de Antonio Arnaiz Villena.

Genetistas de España del siglo XX
Catedráticos de la Universidad Complutense de Madrid
Inmunólogos

Antonio Arnaiz Villena


Ćojluk (Udbina, Hrvatska)
Ćojluk (Bosanska Krupa, BiH)
Ćojluk (Srebrenik, BiH)
Ćojlučko Polje

Ćojluk


Squash tennis is an American variant of squash, but played with a ball and racquets that are closer to the equipment used for lawn tennis, and with somewhat different rules.  For younger players the game offers the complexity of squash and the speed of racquetball.  It also has exercise and recreational potential for older players.

Court
Squash tennis is played in various four-walled courts.  The front wall (against which the ball is served) features a telltale (usually clad in tin) at the bottom couple feet from the floor, a service line about  from the floor, and an out-of-bounds line around  from the floor.  The back wall out line is  from the floor.  There are two required lines on the floor: a service line about  from the back wall, and a center court line running at least from the front wall to the service line.  Unlike a squash racquets court, there are no service boxes.  There are four types of courts:

North American squash court
A North American squash court is .  Originally designed for the related game of squash racquets, by the early 1930s the National Squash Tennis Association (NSTA) approved play on this kind of court.  The dimensions are quite similar to the official squash tennis court.  The only required modifications are the addition of a  back wall line (in N. American squash the back wall line is  from the floor) and the center court line on the floor. Temporary lines can easily be added with blue painter's tape. The problem today is that as the North American version of squash becomes less popular, new courts are not being built, and many old ones are being converted to other uses.

Squash tennis court
In 1910 the NSTA adopted a standard court size of .  Although many of these were built in the New York area, after play was authorized on a North American squash court they began to disappear.  It did not make economic sense to maintain a specialty court when a more versatile one was acceptable.

International squash court
An International squash court is .  The additional lines will need to be added.  The extra width of the court makes the various multi-walled shots more difficult or impossible, so experienced players prefer to use a North American court.  However, a  court is often the only one generally available, particularly outside North America.

Non-standard courts
Originally the game was played on a racquets court, then on fives courts.  Before 1911 there were no standards for court size, and ones constructed specifically for squash tennis varied from each other somewhat.  They were constructed at private estates and clubs.  At least one of these courts survives today in a playable condition.  The court at Plum Orchard was fully restored in 2008 with the tins in place and working electric lights.  It was added to George Lauder Carnegie's "Plum Orchard" estate on Cumberland Island, Georgia, in the winter of 1903/04, and is now owned by the National Park Service. An exhibit on squash tennis history has recently been installed in the mansion, which is occasionally open for public tours.

Equipment
Required equipment is fairly simple and inexpensive: junior tennis racquets and standard lawn tennis ball.  In decades past, modified tennis balls were manufactured for the game.  They had higher pressure and were slightly smaller than tennis balls.  The last specially manufactured ball was green, so that it could be more easily seen against white walls.  Early courts had dark wood walls so that white tennis balls could be seen.  Players now either use a marker to darken a yellow ball, or use colored tennis balls (such as the pink ball sold on a limited basis by Penn to raise money for breast cancer research).  Blue painter's tape can be used to add the additional lines on the floor and back wall of squash racquets courts.

Manner of play
Squash tennis is played by two players.  An illustrated playing guide with rules was published by the NSTA in 1968 (see external links below).

Serve
At the beginning of the first game, a spin of the racquet is used to decide who serves first. In subsequent games of a match, the player who won the previous game serves first.

The server stands behind the floor service line, either to the left or right of the center line.  Tossing the ball in the air, he strikes it with the racquet before the ball hits the ground.  The service is good if the ball:
 first hits the front wall above the service line and below the out line (touching the lines is prohibited),
 without hitting the back wall, lands in front of the service line on the opposite side of the court, left or right (depending on the side the server).

This is the major difference between squash tennis and squash racquets.  In the latter sport the ball must go beyond the floor service line into the receiver's box.  But it is similar to lawn tennis, as the ball is served diagonally and lands in front of the service line.  In squash racquets the server also stands in toward the side wall, rather than in the center of the court.

At the beginning, the server can choose which side he starts, left or right.  One fault is allowed if the ball does not go out (i.e. does not hit or go above the out lines, strikes the telltale, nor hits the floor before hitting the front wall).  If the server wins the point he must then switch to the opposite side of the court (left or right) before serving again, alternating each serve.

The standard serve is a gently hit ball that strikes just below the front wall out line, comes back in a high arc, then bounces just in front of the floor service line where it meets the side wall.  Slight cut will help the ball hug the wall.  A high bounce along the wall is more difficult to return.  The receiver cannot strike the ball before it bounces on the floor.

Rally

After a fair serve the receiver strikes the ball so that it either directly or indirectly hits the front wall before hitting the floor a second time, goes out of bounds, or strikes the tin.  Players thus alternate hitting the ball until one fails to make a fair return.  The ball can only be played off the back wall if the ball first hits the back wall.  A ball may hit anywhere on the back wall if it first bounces off the floor—otherwise it must stay below the back wall out line.  Unintentional interference results in a "let"—the point is replayed.

Scoring

A game is played until one player reaches 15 points, except if the score first reaches 13/13 or 14/14.  When 13/13 is reached, the receiver decides if the game should go to 15, 16, or 18 points.  If it reaches 14/14 (without having been 13/13) the receiver decides on either 15 or 17.  One does not have to win by two points.  Originally only the server could score; if he lost the rally he would lose the right to serve.  Current rules give the point and the serve to the winner of a rally.

A match is best three out of five games.

History

The games of squash racquets and its parent sport, racquets, spread to America in the 1880s with the nation's first courts built at St. Paul's School, in Concord, New Hampshire. Due to a delay in shipping the proper racquets' equipment, the boys used balls and racquets for the game of lawn tennis that had also been recently introduced to the country.  Even after the proper equipment arrived, some still continued to use tennis equipment on both kinds of courts.

In the 1890s both squash racquets and squash tennis had spread to adults in Boston, and play started to become more formalized.  In 1898, after the construction of a court at the Tuxedo Club in Tuxedo Park, New York, squash tennis became popular among members of New York society.  Private courts were built on estates owned by such millionaires as William C. Whitney, J. P. Morgan, and Andrew Carnegie's nephew George Lauder Carnegie.  By 1905, the Racquet and Tennis Club, Harvard, Princeton, and Columbia Clubs in Manhattan had courts, as did Brooklyn's Crescent A. C. and the Heights Casino.

In 1911 the National Squash Tennis Association was founded and organized by the banker, John W. Prentiss, Harvard Club of New York.  Rules, equipment, and court dimensions became formalized.

Briefly the sport gained popularity and some limited play in other cities such as Detroit, Buffalo, Chicago, Boston, Philadelphia, but soon squash racquets overshadowed squash tennis.  But in New York City the game maintained a strong following during the 1920s and 1930s.  A decision to introduce a highly pressurized ball hastened the decline of the sport.  A faster ball was preferred by advanced players, but it discouraged novices.  In an effort to make the game more accessible, tournament play was authorized on squash racquets courts.  But for many years the sport attracted few new players.  During World War II the special ball was no longer manufactured, so advanced players started to lose interest.

Two outstanding champions of the fifties were Robert Reeve and Trudy Porter. League play and tournaments continued with energy supplied by Norman F. Torrance in the 1950s. The sixties saw a revival as younger players took up the game and Jim Prigoff became National Champion and later President of the Squash Tennis Association and Richard C. "Dick" Squires became active when a special ball was once again available to players. Prigoff dominated the Nationals in the 1960s beating both Squires and Bacallao until he retired from the game in 1969. But competition by the new game of racquetball prevented these later attempts from making any headway with the public.  The annual nationals became the only formal tournament, but became the virtual private property of two men, Pedro A. Bacallao (1969–1980, 1986) and Gary Squires (1982–1983, 1985, 1987–2000) son of Dick Squires.

Squash tennis status

The game is virtually extinct.  There are no organized tournaments. The game is played on a regular basis only by about a dozen players at the Harvard Club in New York City; although longtime enthusiast Bill Rubin stated that there are a few young, very talented, new players.  The NSTA has not held a meeting in several years.

The basic equipment is inexpensive, however, and for those with access to a squash court it can easily be enjoyed for its recreational and exercise value.  Dick Squires published a guide to the sport in 1968.  The booklet was not copyrighted, and is available online at Project Gutenberg.  The guide includes pointers on how to play the game, history, rules, and a list of all national champions.

See also

Table squash
Volley squash

External links

 The Atlantic – The Last Squash Tennis Player
 The "Lost" Court of Cumberland Island
 Rules of Box Tennis, a sport that is derived from Squash Tennis

Individual sports
Indoor sports
Wall and ball games
Racket sports
Squash (sport)
Forms of tennis
Sports originating in the United States

Squash tennis


بلدية فالي دي مينا , هي إحدى بلديات مقاطعة برغش, التي تقع في منطقة قشتالة وليون, والتي تقع في شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 3.704 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007). وتبلغ مساحتها 263.18 كم2, وبذلك تكون الكثافة السكانية 14.07 نسمة/كم2. وتقع على ارتفاع 450 م عن سطح البحر.

مراجع

أماكن مأهولة في مقاطعة برغش
بلديات برغش

فالي دي مينا


Società in accomandita Ceirano Giovanni Battista & C. war ein italienischer Hersteller von Fahrrädern und Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Giovanni Battista Ceirano, der bereits seit 1886 Fahrräder herstellte, gründete 1898 zusammen mit Graf Emanuele Cacherano di Bricherasio, Attilo Calligaris, Pietro Fenoglio und Cesare Goria Gatti das Unternehmen in der Corso Vittorio Emanuele 9 in Turin. 1899 begann die Produktion von Automobilen. Konstrukteur des Automobils war Aristides Faccioli. Der Markenname lautete Welleyes. 1899 endete die Produktion, als die Produktionsanlagen, die Patentrechte an dem Automobil und eines der hergestellten Automobile an Fiat verkauft wurden. Auch Ceirano, Faccioli und di Bricherasio wechselten zu Fiat.

Automobile
Das einzige Modell verfügte über einen Zweizylindermotor mit 663 cm³ Hubraum im Heck. Die offene Karosserie bot Platz für zwei Personen. Ein Fahrzeug nahm am Autorennen Turin-Pinerolo-Piossasco-Avigliana-Turin teil und belegte den zweiten Platz.

Literatur

 George Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 1 A–F. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch).
 Autorenkollektiv: Enzyklopädie des Automobils. Marken · Modelle · Technik. Weltbild Verlag, Augsburg 1989.

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Turin)
Ceirano
Gegründet 1898
Aufgelöst 1899

Ceirano Giovanni Battista & C.


În prima parte a anului 2014, profitând de pe urmă insurgențelor și războaielor civile, rețeaua teroristă islamică Daesh a ocupat teritorii din Siria și Irak și a proclamat crearea Califatului Islamic sau a Statului Islamic al Irakului și Siriei (ISIS). Guvernele Siriei și Irakului au început să riposteze și să intervină împotriva teroriștilor în Războiul Civil Sirian și în Războiul Civil Irakian.  Dar rețeaua teroristă s-a extins prin grupări afiliate în Nigeria și Libia.
Pe 10 iunie 2014, trupele ISIL au capturat Mosul.
Iran a trimis trupe în Irak împotriva teroriștilor ISIS. Statele Unite ale Americii au început intervenția internațională prin a trimite mici contingente în Irak în ajutorarea trupelor guvernamentale.
În august 2014, SUA și Iran au inițiat campanii aeriene separate pentru bombardarea   țintelor ISIS în Irak.

La 1 februarie 2015, ministrul de externe al Irakului Ibrahim al-Jaafari a declarat că războiul împotriva ISIL este Al Treilea Război Mondial , datorită proclamării  ISIL drept califat mondial,  cu scopul să cucerească lumea și să extindă conflictul  în mai multe țări din afara regiunii Siriei și Irakului.

În septembrie 2015, forțele Federației Ruse, cu permisiunea guvernului sirian, au debutat campania aeriană de bombardare a țintelor ce aparțineau Statului Islamic, Frontului al-Nusra și al Armatei Siriene Libere, rebeli care lupta împotriva regimului sirian Bashar al-Assad din 2011.

În lunile următore, Statul Islamic și-a pierdut teritoriile în Irak și Siria, rezultând însă multiple victime civile colaterale în urma bombardamentelor aeriene din anii 2015-2016.

Pe 9 decembrie 2017, Irakul și-a proclamat victoria în lupta împotriva Statului Islamic, pretinzând că războiul din Irak s-a încheiat.  Pe 23 martie 2019, regimul sirian și forțele armatei ruse au susținut că au învins definitiv Statul Islamic în Bătălia de la Baghuz Fawqani.

Statul Islamic continuă să reprezinte o amenințare   în Afghanistan, Pakistan, Mali, Iran, Pakistan, Somalia, Bangladesh, Indonezia și Filipine.  Rețeaua teroristă este responsabilă pentru uciderea unor jurnaliști, civili și militari de diferite naționalități, de crime împotriva umanității ,  distrugerea patrimoniului cultural local și pentru multiplele atentate teroriste comise în state ale Uniunii Europene, precum Franța, Regatul Unit, Germania, Olanda,Belgia și Spania, precum și în Turcia, Australia, Canada, Rusia și Statele Unite, având în continuare adepți și susținători în toată lumea.

Apariția Statului Islamic

Statul Islamic este o  mișcare jihadista teocratică ce se proclamă drept un proto-stat și un grup salafist/wahhabi.  Ideologia Statului Islamic este reprezentată de Salafismul radical islamist, o formă puritană a islamului sunnit. Ca și rețeaua al-Qaida,  Statul Islamic promovează violență religioasă și persecută nu doar non-musulmanii, ci și musulmanii care nu  sunt de acord cu interpretările sale, fiind catalogați drept "infideli" sau "apostați". Simbolul mișcării este steagul negru al lui Mahomed, cu sigiliul profetului într-un cerc alb, cu fraza scrisă "Nu este niciun alt zeu în afară de Allah".
Singurul lucru ce-i diferențiază de al-Qaeda și alte mișcări jihadiste, este empatia membrilor acestui grup pentru eschatologie și apocaliptică. Adepții cred  că Ziua Judecății lui Allah și venirea lui Imam Mahdi se apropie și că armata islamică jihadista trebuie să cucerească Roma pentru a îndeplini profeția, iar după al-Baghdadi, autoproclamat drept calif, vor mai veni încă patru califi legitimi până la îndeplinirea profeției conform interpretariilor asupra Hadithului celor 12 succesori.

Din 2004, membrii grupării au avut drept obiectiv principal fondarea Califatului, un stat islamic care să fie condus de un grup de autorități religioase sub comanda liderului suprem, califul, care se declara drept succesorul profetului Mahomed.
Al doilea obiectiv reprezintă cucerirea lumii și uciderea tuturor oamenilor considerați "infideli".

Fiind o mișcare salafista, aceștia militează pentru revitalizarea sunnismului islamist, un concept creat în Egiptul secolului al XIX-lea că răspuns la imperialismul european, iar azi împotriva globalizării.
Adepții salafisti susțîn întoarcerea la tradițiile salafului, la primele trei generații musulmane, care includ generațiile profetului Mahomed și al companionilor săi "sahabah", al succesorilor lor "tabi'un" și al succesorilor succesorilor "taba tabi'în". Doctrina salafista respinge inovația și susține implementarea legii islamice "sharia".

Grupul Daesh sau Statul Islamic a fost fondat în 1999 de către salafitul iordanian jihadist  Abu Musab al-Zarqawi, fiind numit atunci Organizația Monoteismului și Jihadului. După intervenția militară americană în Irak, Zarqawi, că lider al sectei războinice,  a condus o serie de atacuri împotriva musulmanilor șiiți din bridada Badr și mișcarea Ba'ath . Acesta a condus atacuri sinucigașe în moscheele siitie, precum și atentate cu bombă  împotriva civililor, instituțiilor guvernamentale irakiene și armatei americane.

În 2004, Zarqawi a jurat loialiate lui Osama bin Laden și al-Qaeda, redenumind grupul în "Baza Organizației Jihadului din Mesopotamia", cunoscută ca "al-Qaeda în Irak" sau Statul Islamic din Irak (ISI).  A coordonat atacuri împotriva civililor, forțelor guvernamentale irakiene, diplomaților străini, convoaielor militare americane și soldaților. Acesta plănuia alungarea forțelor americane din Irak și instaurarea califatului.
Dar în 2006, Zarqawi a fost ucis într-un bombardament american și a fost succedat de militantul egiptean   Abu Ayyub al-Masri care a unit trei grupuri și șase triburi sunnite pentru a formă coaliția   Mutayibeen  pentru a oprimă  musulmanii șiiți și "ocupanții cruciați" amplasați în Irak.  În 2007, gruparea a plănuit preluarea puterii în vestul și centrul Irakului și formarea califatului, cu capitală la Baqubah. Insurgență împotriva trupelor americane s-a intensificat, soldându-se cu capturari și ucideri.
Pe 16 mai 2010,Abu Bakr al-Bagdadi a fost numit drept lider al mișcării teroriste, care a servit regimului Saddam Hussein.  Acesta a recapturat fortărețele pierdute în 2007-2008 și a declarat o nouă ofensivă numită "Distrugerea Zidurilor", prin care își ajuta membrii să fie eliberați din penitenciarele irakiene.  Violențele în Irak au escaladat în 2012, cu atentate ce includeau mașini-capcană, rezultând peste 1000 de victime în 2013.
Din 2011, pe fondul războiului civil din Siria dus de rebeli   împotriva regimului Bashar al-Assad, al-Baghdadi a trimis membri ISI în operațiuni de gherilă în Siria pentru a crea Frontul al-Nusra în Raqqa,Idlib, Deir ez-Zor și Aleppo, condusă de   Abu Muhammad al-Julani.
Al-Nusra a crescut și a câștigat popularitate printre sirieni.
Pe 8 aprilie 2013, al-Baghdadi a anunțat că al-Nusra are sprijinul deplin al organizației ISI și că cele două grupuri s-au  combinat  în ISIL/ISIS - Statul Islamic al Irakului și Levantului/Siriei.
Liderul frontului al-Nusra și al-Qaeda,  Abu Mohammad al-Julani  si  Ayman al-Zawahiri, s-a opus unificării celor două grupări, la fel și Al-Juliani. Baghdadi a transmis că respinge conducerea lui Zawahiri și că combinarea celor două grupuri va continuă.  În 2014, al-Qaeda a transmis public că a încheiat relațiile cu ISIS.
Baghdadi a condus atacuri pentru a eliberra 500 de prizonieri, mulți veterani din insurgență irakiană.  Rebelii afiliați frontului Islamic și ai Armatei Siriene Libere au lansat ofensive împotriva militanților ISIL din Aleppo, însă au fost învinși. Cei care s-au predat au fost executați cu cruzime prin decapitări filmate.
Pe parcursul aniilor 2014-2015, jurnaliști și militari americani  au fost prinși și executați prin decapitare sau incinerare, acte ce au fost filmate și transmise autorităților guvernamentale, șocând opinia publică.

Între timp, teroriștii ISIL au ocupat și întărit fortărețele din Raqqa și Aleppo și în același timp au lansat operațiuni de ofensivă în provincia Deir ez-Zor, la granița cu Irakul.
În ianuarie  2014, ISIL  a capturat Fallujah, iar în iunie 2014 a capturat Moșul. După lupte ce au durat sase zile,   trupele irakiene guvernamentale in numar de 60 000  s-au retras de spaima  de la granița irakiană-saudită la comandă prim-ministrului irakian Nouri al-Maliki pentru a presa Arabia Saudită  . 4000 de prizonieri irakieni capturati de ISIL au fost executati, iar alti 2500 au fost ucisi in lupta. Trupele ISIL, in numar de numai 1500, au pierdut doar 105 de luptatori si propriul comandant Abu Abdulrahman al-Bilawi .    ISIL a continuat seria de masacre la Sinjar, rezultând 2000-4000 de morți.   Aceștia au continuat să captureze orașele precum Tikrit, Baiji, Ramadi, Fallujah și Palmyra.

Pe 29 iunie 2014, liderul grupării ISIL, Abu Bakr al-Baghdadi, îmbrăcat în straie tradiționale de culoare neagră , a ținut un discurs printr-o transmisiune televizată în care s-a proclamt  calif  al Statului Islamic și instaurarea Califatului, cu autoritate asupra  lumii musulmane.  Conceptul califatului și al statului islamic a fost respins de guvernele și liderii musulmani din toată lumea.

Baghdadi, ca lider suprem, dispunea de doi  lideri deputați, Abu Muslim al-Turkmani în Irak și Abu Ali al-Anbari în Siria, amândoi de etnie turcmena, precum și de un cabinet de lideri seniori. Posesiunile teritoriale din  Irak și Siria erau controlate de "emiri" locali.
Aceștia au creat un serviciu secret cunoscut ca "Emni", care a devenit o combinație dintre poliția internă și directoratul operațiunilor externe cu bransele regionale, condus de operativul sirian și șeful propagandei  Abu Mohammad al-Adnani.  Peste 8 milioane de oameni  trăiau sub controlul Statului Islamic în 2014, ai cărui brigăzi, curți judiciare, forțe polițienești și miliții   le domina fiecare aspect al vieții precum educația și stilul de viață  prin teroare, îndoctrinare și supunere către liderii religioși, încălcând drepturile omului.
ONU, dar si un lider kurd au  specificat ca ISIS avea deja 200 000 de recruti in toata lumea.

Aceștia foloseau arme convenționale capturate din depozitele regimului irakian Saddam Hussein, precum și cele capturate de la luptătorii din opoziția siriană.  Au capturat mitraliere și puști (majoritatea de proveniență rusească),  rachete sol-aer, aeronave, vehicule blindate, rachete anti-tanc și drone de la forțele saudite și americane, precum  explozibili și echipamente militare.
Aceștia au folosit și arme non-convenționale precum camioane ,  mașini-capcană și prizonieri sau voluntar echipați cu bombe și dinamită în atentate sinucigașe.

Cele mai periculoase arme folosite au fost cele chimice. În iulie 2014, aceștia au capturat materiale nucleare de la universitatea din Moșul, însă n-au putut să prepare armament nuclear.
Dar au putut fabrica gazul mustard.

Aceștia au folosit și apă drept armă de război, prin a închide porțile barajului Nuaimiyah în Fallujah în aprilie 2014, ducând la inundarea regiunilor înconjurătoare și tăind aprovizionarea cu apă către regiunea sudică dominată de șiiți.  Peste 12 000 de familii și-au pierdut locuințele și o suprafață de 200 km pătrați ce includea sate și câmpii au fost inundate, afectând economia regiunii, distrugând recoltele și provocând pene de curent.

S-au folosit și de civili în toate părțile globului pentru a duce războiul sfânt, recrutandu-i și instruindu-i că "mujhaheedini, majoritatea s-au retras însă dezamăgiți că trebuiau să curețe toaletele sau să aibă interdicția de a folosi telefoane mobile pe durata antrenamentelor.

Și femeile au jucat un rol major în menținerea grupului terorist, acordându-le prim ajutor, gatindu-le mâncare și învățând să devină "nevestele bune ale Jihadului". 550 de femei au fost recrutate din țări străine. Multe dintre ele au fost constrânse să se alăture jihadului.  Locuiau în case mici și mizerabile, infestate de viermi și private de provizii alimentare corespunzătoare.
S-a creat și o brigada de femei militare  numită "Al-Khanssaa", militând pentru sedentarismul și devotarea față de bărbat și datoria divină maternală. Educația între sexe era respinsă de ideologia salafita a grupării.

ISIS s-a folosit de propagandă media pentru a-și propaga mesajul și a recruta tot mai mulți adepți prin postere, CD-uri , DVD-uri cu transmisiuni audio-vizuale, pamflete, site-uri web propagandistice și declarații oficiale, ceea ce a dus la crearea Fundației Al-I'tisam Media și Fundației Ajnad for  Media Production, având angajați specializați în creare de conținut audio. Aceștia au creat apoi  Al Hayat Media Center care să transmită mesaje și materiale audienței occidentale în limba engleză, germană, rusă și franceză. Au publicat chiar și reviste digitale în limba turcă, franceză și arabă, și au emis transmisiuni radio în arabă, rusă și engleză în Siria, Irak și Libia.

Teroriștii s-au folosit de rețelele de socializare ce aparțineau companiilor americane, precum Twitter și Facebook pentru a transmite mesaje criptate cu poze și clipuri video cu executarea prizonierilor, decapitarile, impuscarile, incinerarea prizonierilor de vii încuiați în cuști, inecarea acestora.
Prin brutalitatea sa, ISIS speră să transmită un mesaj prin care se consideră drept un loc emoțional și atractiv pentru  toți oamenii  de felul teroristilor, care sunt respectați și numiți "frați" și "surori", să lupte ca jihadiști ca  să-și asigure răsplata de după moarte și intrarea în Rai.  Aceștia postau imagini pe social-media cu "jihadiști morți ce zâmbeau, salutul ISIS cu  mâna dreapta pe indexul ce evidenția in scris răsplată cerească".

ISIS și-a asigurat veniturile din ocuparea teritoriilor, precum controlul asupra băncilor, rezervelor de petrol, jafuri, răpiri pentru răscumpărare, donații de la diverși emiri ai Arabiei Saudite, Qatar și statele din golf, mascate sub forma unor "acte caritabile umanitare" , suportul materian și financiar oferit de luptători străini, fonduri dinspre  rețele de comunicații moderne.  In total, a acumulat o suma de 2 miliarde de dolari.
ISIS a creat de asemenea o moneda proprie, dinarul de aur modern, fabricat din aur topit, precum și dinarul de argint și cel din bronz, după modelul celor folosite în Califatul Omeiad în secolul al VII-lea. Însă gruparea islamistă și-a păstrat economia bazată pe dolar.

Tratamentele aplicate civililor de către ocupanții ISIL  au fost pline de cruzime.   Au ucis bărbați, femei, bătrâni și copii.  Au instaurat Sharia în Mosul pe durata ocupației, interzicând școlilor să predea arta, muzica, istoria națională ,literatura și religia creștină, precum și teoria evoluționistă, chiar dacă nu a fost predată niciodată în școlile irakiene.
Cântecele patriotice și picturile au fost catalogate drept blasfemii.
Au impus stilul vestimentar tradițional și au atenționat femeile să se acopere de tot, inclusiv chipul, sau vor suferi pedepse severe.  Au ordonat că toate manechinele din magazinele vestimentare să fie acoperite.
Au interzis în totalitate alcoolul și tigarine cu tutun, de asemenea i-au pedepsit cu moartea pe cei acuzați de sodomie, adulter, posesiune de produse de contrabandă, viol, blasfemie, vrăjitorie, renunțarea la islam și crimă. Execuțiile au fost brutale, prin bătaie cu pietre, crucificări, incinerari, aruncarea condamnaților de pe clădiri înalte, spânzurare și decapitări.    I-au pedepsit cu amputarea pe cei acuzați de furt.
Au interzis muzica ascultată în mașini, petreceri, magazine și în public, precum și fotografierea oamenilor.
Teroriștii ISIL s-au inspirat după practicile din Arabia Saudită, forțând populația să ia parte la rugăciuni zilnice, introducând pedeapsa cu moartea și distrugând bisericile creștine și moscheile sunnite.

Au recrutat copii ca să lupte pentru cauza jihadismului salafit. Mulți au fost folosiți în atacuri sinucigașe cu bombă. De asemenea,  au folosit violul ca armă de război, chiar dacă conform shariei este interzis și au vândut femei ca sclave sexuale. Au persecutat și executat jurnaliști precum jurnalistul japonez    Kenji Goto pentru care au cerut răscumpărare de 200 milioane de dolari.

În nordul Irakului, au folosit arme chimice  precum gazul mustard asupra kurzilor în august 2015 și au intoxicat oameni la Kobani cu   gaz de clor.

Intervenția coaliției CJTF–OIR

Intervenția în Irak

Din iunie-iulie 2014, Iordan și Arabia Saudită și-au trimis trupele la granița cu Irak, pentru a ajuta guvernul irakian să-și recapete controlul asupra teritoriului ocupat de teroriști.
În iulie 2014,ISIL avea 6300 de luptători recrutați, mulți dintre ei provenind din rândurile Armatei Siriene Libere și rebelilor siriani ce au luptat împotriva lui Assad. Mulți dintre refugiații amplasați în tabere  purtau pașapoarte siriene false, fiind de fapt membri ISIS sub acoperire ce voiau să ajungă în Europa.

Pe 3 august 2014, ISIS a capturat orașele Zumar, Sinjar și Wanna din nordul Irakului și mii de locuitori yazidisi au fugit de frică ostilității militanților ISIS.  Din cauza că aveau nevoie de alimente și apă, fiind amenințați cu genocidul, guvernul Statelor Unite și forțele armate americane au lansat operațiuni împotriva teroriștilor ISIS din Irak din dată de 7 august 2014.

După ce au trimis trupe și aeronave în Irak, în august 2014,  SUA au aprovizionat  trupele kurdo-irakiene Peshmerga  cu arme și muniții, precum și cu alimente pentru refugiații care fugeau din calea teroriștilor ISIL.

Pe 9 august, președintele american Barack Obama a susținut că bombardarea țintelor ISIL în Irak va fi un proiect îndelungat.  Pe 16-19 august, forțele guvernamentale kurdo-irakiene, cu suportul aerian american, au putut recupera barajul Moșul, cel mai mare din Irak.   Pe 10 septembrie 2014,  președintele Obama a anunțat că va intensifica operațiunile aeriene și că va aduce încă 500 de trupe americane.

Pe 5 august 2014, Zalmay Khalilzad,  fost ambasador american al Irakului și ONU, a scris în Washington Post că Statele Unite sunt direct implicate în aprovizionarea cu muniții pentru kurzi, cu acordul irakian, precum arme mici prin intermediari CIA precum sisteme portabile anti-tanc.
Tot mai multe țări aliate, precum și membri NATO și partenerii din orientul mijlociu au acordat forțelor irakiene și kurde arme, echipamente, muniții și suport pentru instrucție.  Peste 6500 de irakieni au fost antrenați de Building Partner Capacity (BPC).

Au fost intensificate și eforturile umanitare, Statele Unite, Regatul Unit și Australia  aprovizionand refugiații yazidiți din nordul Irakului și munții Sinjar cu sticle de apă îmbuteliată și tone de alimente în august 2014. Sute de femei, bărbați și copii yazidiți au fost răpiți sau uciși de militanții ISIL ce i-au înconjurat.

30 000 de yazidiți au fost  înconjurați pe munte de trupele ISIS, primind provizii parasutate pe cale aeriană, precum apă, mâncare și adăpost
Pe 7 august, președintele Obama a adresat un discurs prin care descria condițiile oribile din Irak  și că protejarea refugiaților yazidiți l-a determinat să intervină militar în Irak pentru a proteja și viețile americanilor, dar și grupurile de minorități din Irak.  Acesta a anunțat că va face orice e posibil pentru a opri avansul teroriștilor ISIL către Erbil, capitală regiunii autonome kurde. Pe 8 august, SUA au inițiat operațiunile aeriene de bombardare a țintelor ISIS și au adus 800 de trupe terestre americane pentru a securiza Consulatul din Erbil și ambasada de la Bagdad.

Pe 10 august, având suport aerian, forțele kurde au putut recaptura orașele din Mahmour și Gweyr de sub controlul ISIS.    Până pe 11 august, avansul ISIS a fost încetinit în nordul Irakului. În zilele 8-13 august, bombardamentele aeriene americane și trupele terestre kurde au putut salva viețile a 45 000 de refugiați yazidiți, prin a-i evacua din munții Sinjar.  Pe 13 august,  130 de consilieri militari americani au sosit în nordul Irakului, alături de 20 de  pușcăși marini și alte forțe speciale aduși cu aeronava V-22 pentru a coordona evacuarea refugiaților yaziditi și pentru a se alătură forțelor britanice SAS.
Pe 16 august, forțele kurde au putut înainta spre barajul Moșul.

Pe 8 septembrie, armata irakiană, cu suportul aerian american, a putut recupera controlul asupra barajului Haditha și așezarea Barwana. Dar teroriștii au răspuns printr-o transmisiune live în care îl execută public pe David Haines,  angajat voluntar umanitar luat ostatic.
La sfârșitul lunii septembrie 2014, americanii au  condus 240 de bombardamente aeriene în Irak și Siria și au trimis drone pentru a coordona suportul aerian al trupelor irakiene și kurde fără că  forțele americane terestre să mai pășească pe câmpul de lupta.

Pe 5 septembrie 2014, la summitul NATO din Newport, Cardiff, secretarul de stat american John Kerry i-a invitat pe miniștrii  din Australia, Canada, Danemarca, Franța, Germania, Italia, Turcia și Regatul Unit la discuții separate pentru lupta împotriva Statului Islamic. Cele nouă state au ajuns la un acord prin care să ofere suport aerian și provizii trupelor din Irak și Siria în lupta anti-ISIS.

Pe 15 septembrie 2014 a fost desfășurată    Conferință Internațională de Pace și Securitate în Irak de la Paris,  găzduită  de președintele francez   François Hollande, aderând Australia și Polonia la coaliția de combatere a Statului Islamic, alături  de  Bahrain, Egipt, Irak, Jordan, Kuweit, Liban, Oman, Qatar,  Arabia Saudită, Emiratele Arabe, Belgia, China, Cehia , Japonia, Olanda, Norvegia, Rusia  și Spania, garantând suportul oferit guvernului irakian cu asistență militară.

Dar în octombrie 2014, 800 de militanți ai ISIS au ocupat orașul libian Dernă, jurand loialitate lui al-Baghdadi.  Dernă a devenit astfel primul oraș din afara Irakului și Siriei ce a devenit parte a Califatului Islamic.  Un alt grup egiptean, Ansar Bait al-Maqdis, a jurat și acesta  loiaitate lui ISIS.   În 2015, mulți musulmani radicali din Yemen și Afghanistan s-au oferit voluntari în a fi recrutați de ISIL.
Talibanii afghani au respins recunoașterea ISIS că grupare aliată și au ucis 65 de militanți ISIS.
Pe 17 octombrie 2014, Departamentul de Apărare a creat  Combined Joint Task Force – Operation Inherent Resolve (CJTF-OIR)—" pentru a formaliza acțiunile militare împotriva ISIS în Irak și Siria.

Pe 3 decembrie 2014, la sediile NATO de la Bruxelles, diplomații și miniștrii de externe din 59 de state au planificat mijloace pentru combaterea Statului Islamic, iar secretarul de stat John Kerry a susținut că  pentru a învinge ideologia, finanțarea și recrutarea în cadrul Daesh-Statul Islamic trebuie că statele să se concentreze pe discuții, mai degrabă decât pe atacuri aeriene și acțiuni militare.
Pe 3 decembrie , s-a creat Coaliția Globală de Combatere a Statului Islamic din Irak și Levant alcătuit din SUA, Franța, China , Rusia,  Albania, Austria, Bosnia-Herzegovina, Bulgaria, Croația, Cipru , Estonia, Finlanda, Georgia, Grecia, Ungaria, Islanda, Irlanda, Kosovo, Letonia, Lituania, Luxemburg, Macedonia, Moldova, Muntenegru, Maroc, Nouă Zeelandă, Portugalia, Coreea de Sud, România, Serbia, Singapore, Slovacia, Slovenia, Somalia, Suedia, Taiwan și Ucraina.
Acestea au ajuns la un acord prin care să expună natură reală al Statului Islamic, să-i taie sursele de finanțare,  să aducă suport militar.
Obama a anunțat că va crește numărul forțelor terestre la 1213, dar că acestea nu vor lua parte la lupta. A suplimentat trupele cu încă 500 pentru a ajută la instruirea forțelor irakiene. În noiembrie 2014, Obama a dublat trupele americane din Irak la 3100.

Pe 19 decembrie 2014, generalul american James Terry a anunțat că numărul bopmbardamentelor americane asupra ISIS au crescut la 1361, iar pe 25 decembrie 2014, guvernatorul ISIS al orașului Moșul,  Hassan Saeed Al-Jabouri, a fost ucis într-un atac aerian american.
Pe 15 ianuarie 2015, s-a raportat peste 16 000 de atacuri aeriene conduse de coaliție.
Pe 20 ianuarie, SOHR a raportat că liderul ISIS, al-Baghdadi, a fost rănit într-un bombardament aerian de la Al-Qa'im, și că rezultat, s-a retras în Siria.  Pe 21 ianuarie, forțele SUA au coordonat noi atacuri aeriene și au sprijinit forțele kurde să lanseze ofensive pentru a recupera orașul Moșul.
În prima parte a anului 2015, ISIL a capturat teritorii din jurul orașelor Sirte, Benghazi și Tripoli.  Număru trupelor americane în Irak a crescut la 4400.
Pe 7 martie 2015, gruparea Boko Haram a jurat credință către ISIL, astfel și-a asigurat prezența în Nigeria, Niger, Chad și Cameroon.   Pe 13 martie 2015, un grup de militanți din mișcarea islamică din Uzbekistan s-au alăturat lui ISIS.
Până în iunie 2015, peste 10 000 de membri ISIS au fost uciși în urmă bombardamentelor aeriene americane în care au fost implicate aeronave precum F-15E, A-10, bombardierul B-1 și F-22 . Din 2015, ISIS a început să piardă teritorii în Irak și Siria, inclusiv Tikrit, Baiji, Ramadi, Fallujah și Palmyra.

Între timp, și alte forțe militare străine au fost implicate în Irak.  Australia a oferit suport aerian, trimițând   bombardiere F/A-18F Super Hornet pentru a lovi țintele ISIS.   Bombardamentele australiene s-au încheiat după doi ani.
Regatul Unit a contribuit cu șase aernave Tornado GR4 pentru a coordona misiunile aeriene umanitare în nordul Irakului și pentru misiuni de recunoaștere alaturi de un  Boeing RC-135.
Premierul britanic, David Cameron, a propus oferirea suportului britanic pentru forțele irakiene în combaterea teroriștilor ISIS și Parlamentul britanic a votat cu 524 de voturi în favoarea intervenție și 43 de voturi contra.
Pe 27 septembrie 2014,  aeronavele britanice Tornado GR4 au  părăsit baza aeriană din  Cipru, încărcate cu bombe ghidate prin laser, însoțit de un Airbus A330 MRTT pentru aprovizionare cu combustibil, pentru misiuni de recunoaștere, bombardand ținte ISIS pe 30 septembrie.
Flota regală britanică a trimis   un distrugător HMS Defender să escorteze  portavionul naval american USS George  H.W. Bush în timp ce trimitea avioane să bombardeze  țintele ISIS din Irak și Siria.

Pe 16 octombrie 2014, ministerul apărării al Marii Britanii a trimis drone MQ-9 Reaper pentru misiuni de recunoaștere.  Câteva săptămâni mai târziu,  o drona a tras în militanți ISIS  la nord de Bagdad.
După  o altă sesiune parlamentară în care 397 de parlamentari au votat pro și 223 au votat contra    pe 2 decembrie 2015,  David Cameron a putut lansa operațiuni aeriene anti-ISIS și în Siria, trimițând șase avioane de vânătoare   Eurofighter Typhoons și două aeronave Tornado GR4. Peste 330 de militanți ISIS au fost uciși în operațiunile aeriene britanice, fără victime civile.  Regatul Unit a mai trimis și aeronave ca  Sentinel R1, Sentry AEW1, RC-135W Rivet Joint  și  Shadow R1 pentru misiuni de recunoaștere.
Armata britanică s-a implicat până în 2016 în antrenarea a 31 000 de irakieni și trupe Peshmerga pentru a lupta împotriva teroriștilor.

Și Canada a luat parte la operațiunile aeriene anti-ISIS din 2 noiembrie 2014 până pe 22 februarie 2016 până când  premierul canadian Justin Trudeau a retras avioane de vânătoare CF-18.

Canada a contribuit cu operatinea "Impact" din octombrie 2014, fiind trimise șase avioane de vânătoare CF-18, un  Airbus CC-150 Polaris pentru aprovizionare și două aeronave CP-140 Aurora pentru recunoaștere, alături de 700 de soldați. Primul bombardament aerian a avut  loc pe 2 noiembrie,și de atunci numărul aeronavelor CF-18 a fost suplimentat.
Pe 4 noiembrie, forțele aeriene canadiene au distrus  un echipament de construcții  ISIS cu 12 bombe GBU,  fiind menit să abată cursul răului Eufrat spre satele de pe mal, pentru a le inundă drumurile.
Pe 14 noiembrie, forțele  aeriene canadiene au distrus artileria ISIS din  așezarea Baiji, din nordul Irakului, iar pe 19 ianuarie 2015, forțele speciale canadiene au fost supuse unui atac ISIS și au trimis un lunetist să neutralizeze amenințarea.
Pe 29 ianuarie 2015, forțele canadiene s-au ciocnit cu forțele ISIS, ucigând câțiva teroriști.  Pe 6 martie, un soldat canadian a fost ucis accidental de forțe kurde în timp ce se întorcea la postul de observație.

Pe 8 aprilie, Canada a trimis două avioane CF-18 pentru a bombarda țintele ISIS din Siria, lovind una dintre barăci. Peste 19 vehicule, 10 depozite și 80 de poziții de lupta ISIS au fost distruse conform rapoartelor canadiene.
Pe 21 octombrie 2015, premierul canadian Trudeau  l-a informat pe președintele Obama că va retrage aeronavele canadiene din operațiunile din Irak și Siria, dar va intensifica antrenarea soldaților irakieni la sol și va continuă misiunile de recunoaștere.

Pe 24 septembrie 2014, Olanda și-a anunțat participarea la campania militară anti-ISIS, trimițând șase avioane de vânătoare F-16 în Irak să bombardeze țintele ISIS în peste 1800 de  atacuri aeriene și 2100 de misiuni până în 2016.

Pe 19 septembrie 2014, aviația franceză a trimis nouă avioane de vânătoare supersonice  Rafale pentru a atacă țintele ISIS din Moșul. Pe 23 februarie 2015, flota franceză a trimis portavionul Task Force 473 în Golful Persic pentru a coordona atacuri aeriene de pe portavionul Charles de Gaulle care a lansat 12 avioane Rafale, 9 avioane  Dassault-Breguet Super Étendard, și două avioane  E-2C Hawkeye. În misiuni a participat și fregata franceză Chevalier Paul (D621), submarinul de clasa Rubis și fregata britanică HMS Kent pentru a participa la Operațiunea Chammal.

După atentatele teroriste de la Paris din noiembrie 2015, aviația franceză a trimis 12 avioane să atace depozitele de muniții și taberele de antrenament ISIS din Raqqa.

Intervenția în Siria

Statele Unite s-au implicat în Siria încă din 4 iulie 2014 bombardand baza militară ISIS "Osama bin Laden, de lângă satul   Uqayrishah.  Forțele de comandă Delta Force au depus eforturi pentru a salva ostaticii, inclusv pe  James Foley, capturați de teroriștii ISIS. Dar operațiunea s-a soldat cu un eșec, iar ostaticii au fost mutați în alt loc, execuțiile acestora fiind transmise prin imagini filmate.

În august 2014, SUA a trimis avioane și drone pentru misiuni de recunoaștere în Siria, fără să-i ceară permisiunea regimului Assad. Obama a transmis că nu a avut nicio strategie pentru a combate teroriștii în Siria.
Din 21 octombrie, aviația britanică regală a operat în Siria în misiuni de recunoaștere, simultan cu cele din Irak.
Obama și CIA au jucat un rol activ în aprovizionarea rebelilor și armatei siriene libere în lupta împotriva teroriștilor și regimului Al-Assad cu bani, instruire, informații și echipamente. De pe 17 septembrie 2014, Camera Reprezentanților ai Congresului american a autorizat antrenarea și înarmarea rebelilor moderați sirieni.

Regatul Unit a trimis în martie 2015 75 de trupe pentru a instrui forțele siriene în folosirea armelor mici, tacticilor de infanterie și cursuri de prim ajutor.  54 de luptători instruiți ai diviziei 30 au fost capturați și uciși ori au dezertat în lupta împotriva teroriștilor.

Statele  Unite au lansat atacuri cu rachete Tomahawk din Golful Persic și Marea Roșie pe 23 septembrie 2014 în Siria.
Obama a anunțat că va bombarda țintele ISIS din Siria cu sau fără acordul Congresului, iar din 22 septembrie 2014, SUA, Barhain, Iordan, Qatar, Arabia Saudită și Emiratele Arabe au inițiat operațiunile de bombardare aeriană a țintelor ISIS din  Siria cu avioane de vânătoare, bombardiere, rachete de croazieră  Tomahawk.  Maroc a trimis trei avioane F-16  sub coordonarea americană în Irak și Siria.
Pe 24 decembrie 2014, ISIS a doborât un avion iordanian ce zbura deasupra Siriei și l-a capturat pe pilot, a cărei execuție prin incinerare a fost transmisă autorităților.

Pe 21 august, trei luptători ISIS , dintre care doi erau de naționalitate britanică, au fost uciși la Raqqa de avioanele britanice.

În octombrie-noiembrie 2015, SUA au intensificat atacurile aeriene în operațiunea "Tidal Wave ÎI", numită după campania de bombardare a țintelor petroliere din România când lupta de partea Axei în cel de-al doilea război mondial.
Americanii au bombardat câmpurile și instalațiile petroliere de lângă  Deir el-Zour și Omar, aflate sub control ISIS , ce le furnizau 30 000 de barili de petrol pe zi și câștiguri de  1-5 milioane de dolari.  În noiembrie, alte 116 de cinsterne controlate de ISIS de lângă Abu Kamal au fost distruse de patru avioane   A-10 Thunderbolt II și  AC-130 Spectre.

Au participat și avioanele britanice   RAF Tornado și Typhoon.
Germania a trimis fregata  Augsburg (F213) și avioane Panavia Tornado în misiuni de recunoaștere. Olanda s-a implicat la rândul ei în operațiuni de atacuri aeriene în Siria în ianuarie 2016.

Libia
După uciderea celor 21 de egipteni coptici creștini în Libia de către teroistii ISIL, Egiptul a condus atacuri aeriene asupra intelor ISIL pe 16 februarie 2015, ucigând 64 de militanți ISIL.

Din decembrie 2014, Statele Unite s-au implicat  în misiuni de recunoaștere în districtul Derna din Libia cu drone și alte echipamente și vehicule aeriene electronice din bazele italiene

În noiembrie 2015, americanii au lansat atacuri aeriene în Derna, ucigându-l pe liderul ISIL Abu Nabil al-Anbari, comandantul grupării teroriste în Libia.
Pe 19 februarie 2016, alte noi atacuri aeriene au avut loc asupra țintelor ISIL din Libia, în special tabere de antrenament militar  de lângă Sabratha, ucigând  40 de oameni.
Pe 1 august 2016, americanii au răspuns cererii ONU de a ataca trupele ISIL din fortăreața Sirte. Peste 104 de atacuri aeriene au fost efectuate de SUA în Libia asupra țintelor ISIL.
Pe 28 septembrie, Fox News a raportat că avioanele și elicopterele americane, precum și dronele, au efectuat 175 de atacuri aeriene în Libia.
Pe la finalul anului 2016, ABC a raportat că AFRICOM a dus 495 de atacuri aeriene asupra vehiculelor militare și pozițiilor ISIS  în fortăreața Sirte.  Operațiunea Odyssey Lightning s-a încheiat pe 19 decembrie.
Noi atacuri aeriene au fost duse și în anul 2017 asupra țintelor ISIL.

Cameroon
În octombrie 2015, cu aprobarea guvernului din Cameron, SUA a amplasat 300 de soldați în țara respectivă în efectuarea misiunilor de recunoaștere și să ofere suport forțelor locale în lupta anti-ISIS.

Afghanistan
BBC a raportat că ISIL și-a stabilit baze și în provincia Khorasan dintre  Afghanistan și  Pakistan în ianuarie 2015. Gruparea s-a propagat în cinci provincii din Afghanistan: Helmand, Zabul, Farah, Logar și  Nangarhar, în încercarea de a se extinde și recruta noi luptători, de la 1000 la 5000.
Trupele americane, aflate încă în misiune și în colaborare cu forțele afghane guvernamentale, l-au ucis pe comandantul ISIL din Afghanistan,  Mullah Abdul Rauf Khadim. În iulie 2015, o drona americană l-a ucis pe liderul ISIL din Pakistan,  Shahidullah Shadid și 24 militanți în provincia Nangarhardin Afghanistan.

În ianuarie 2016, Obama a trimis o directiva la Pentagon pentru a primi mai ușor aprobarea efectuatii atacurilor aeriene asupra țintelor ISIL din Afghanistan, în special în Tora Bora din provincia Nangarhar.  În aprilie 2016 s-a estimat că peste 2000 de militanți ISIL din Afhghanistan au fost uciși de forțele americano-afghane.
Pe 4 octombrie 2016, un soldat american din compania B, al doilea batalion,  din forțele speciale terestre, a fost ucis de o bombă în Achin, Nagarhar, când patrula cu forțele afghane.  A fost primul soldat american ucis în lupta împotriva ISIS în această țară.
Peste 1000 de atacuri aeriene au fost efectuate în 2016 împotriva teroriștilor din ISIS, dar și celor din al-Qaida.

Pe 13 aprilie, în urmă atacului aerian american  cu bombă GBU-43/B MOAB lansat de US Lockheed MC-130  asupra complexului de tunele ISIS din Achin, 94 de militanți, inclusiv 4 comandanți, au fost uciși.  Se estiemeaza că au mai rămas în prezent 400-700 de luptători ISIS în provinciile Nangarhar și Kunar.

Yemen si Somalia
CNN a raportat că, la 16 octombrie 2017, forțele americane au efectuat atacuri aeriene  împotriva a două tabere de instruire ISIL situate în guvernatul al Bayda din Yemen, care  adaposteau aproximativ 50 de luptători.   60 de teroriști ISIS în Yemen au fost ucisi in perioada urmatoare.
Maher Farrukh, analist al al-Qaida pentru proiectul de amenințări critice la Institutul American de Întreprinderi, a declarat că "AQAP și ISIS cooperează la un nivel tactic în centrul Yemenului împotriva forțelor al Houthi-Saleh, adesea co-revendică atacurile și împărtășesc  aceleasi convingeri cu unii militanți , "și că prezența ISIS în Yemen este probabil susținută de cooperarea sa cu AQAP, însă nu pare să crească în acest moment".

Military.com a raportat că, la 3 noiembrie 2017, că un avion american a efectuat două  atacuri împotriva statului islamic din Somalia, fiind folosite cel puțin șase rachete care au lovit în Buqa, la 37 mile nord de Qandala.  AFRICOM a afirmat într-o declarație că "mai mulți teroriști" au fost uciși și că atacurile  au fost realizate în coordonare cu guvernul Somaliei .  CNN a raportat că avioanele americane cu dronă au efectuat 5 atacuri  împotriva militanților al-Shabaab și ISIS între 9 și 12 noiembrie, ucigând 36 al-Shabaab și patru teroriști ISIS. În prezent, SUA estimează că există între 3.000 și 6.000 de luptători al-Shabaab și mai puțin de 250 de operatori ISIS în Somalia.

Intervenția coalitiei RSII și victoria împotriva Statului Islamic din Siria

Iranul "a intrat în războiul aerian" împotriva ISIL la 21 iunie 2014. În iulie, în conformitate cu Institutul Internațional pentru Studii Strategice, Iranul a trimis mai multe aeronave Su-25 în Irak,   sprijinite de echipaje de sol iraniene / irakiene instruite în Iran. La începutul lunii august, avioanele Su-25 au început lupta împotriva ISIL, potrivit Business Insider.
Până în septembrie, în conformitate cu Business Insider, personalul iranian Quds Force a fost trimis în Samarra, Bagdad, Karbala și postul militar american abandonat anterior cunoscut sub numele de Camp Speicher.   La sfârșitul lunii noiembrie 2014, un site web israelian a pretins că a văzut bombardamentul iranian F-4 Phantom II bombardat ISIL în estul Irakului  , o declarație confirmată de armata S.U.A.
În martie și mai 2015, comentatorii americani au indicat că Qasem Soleimani "conducea strategia militară a Irakului împotriva ISIL".

Hezbollah a avut o prezență în Irak prin intermediul  consilierilor care oferă îndrumare luptătorilor Shia, potrivit unui comandant al Hezbollah intervievat de The National .
În iunie 2014, Hezbollah a creat un centru de comandă  pentru a monitoriza evoluțiile din Irak  . La 17 iunie, liderul Hezbollah, Hassan Nasrallah, a declarat că partidul este "gata să sacrifice martirii în Irak de cinci ori mai mult decât ceea ce au sacrificat în Siria pentru a proteja mormintele" .
În iulie 2014, Hezbollah a trimis mai mulți instructori și consultanți tehnici în Irak, pentru a monitoriza mișcările ISIL, potrivit unui comandant al Hezbollah.   La scurt timp după aceasta, comandantul Hezbollah, Ibrahim al-Hajj, a fost ucis în acțiune lângă Mosul.
În februarie 2015, Nasrallah a confirmat că a trimis trupe pentru a lupta în Irak.

La 11 septembrie 2015, o sursă militară siriană menționa trupele ruse prezente în Siria pentru a ajuta guvernul sirian în lupta sa împotriva ISIL, ca parte a operațiunii de salvare  . La 17 septembrie, avioanele de luptă siriene au efectuat un val de zboruri în orașul Raqqa  ocupat de  ISIL, cu arme rusești furnizate de Forțele Armate ale Rusiei  . La 20 noiembrie, Rusia a pretins că a ucis peste 600 de teroriști folosind rachete de croazieră într-o singură misiune.

La sfârșitul lunii septembrie 2015, Rusia, Irak, Iran și Siria au înființat un "centru comun de informare" în Bagdad pentru a "aduna, procesa și analiza informații actuale despre situația din Orientul Mijlociu - în primul rând pentru lupta împotriva IS" .  La 30 septembrie 2015, Rusia și-a început campania aeriană   în sprijinul guvernului sirian.

De asemenea, Rusia a raportat că a ajuns la acorduri privind coordonarea operațiunilor în Siria cu Iordania și Israel.

La 14 martie 2016, președintele rus Vladimir Putin a anunțat o retragere parțială de pe teritoriul sirian, invocând succesul încetarii focului și o mai mare securizare a guvernului sirian.

La 10 decembrie 2017, Vladimir Putin a ordonat o retragere similară a forțelor rusești din Siria, declarând că o retragere completă ar depinde de evolutia situației actuale .

Victoria Irakului împotriva Statului Islamic

În luna mai 2017,    fortele Daesh au comis un atac asupra forțelor de securitate irakiene. Ținta a fost lovită cu succes la o înălțime de 3.540 de metri, creând cea mai lungă lovitură de lunetist înregistrată în lume.

În aprilie, armata irakiană, cu ajutorul Forțelor Mobilizării Populare, a lansat ofensiva occidentală din Ninive pentru a captura teritoriul de la vest de Mosul . UMP a reușit să ajungă la granița dintre Irak și Siria, întâlnindu-se cu un teritoriu controlat de Forțele Democrate Siriene.

La 10 iulie, forțele armatei irakiene au capturat Mosul.  După victoria de la Mosul, armata irakiană a lansat operațiuni pentru a  recupera ceea ce a rămas din teritoriul controlat de ISIL în țară. Ofensiva Tal Afar a fost lansată pe 20 august  și terminată până la 31 august cu o victorie majoră a armatei irakiene.  Inițiativa Hawija a început la sfârșitul lui septembrie și a fost finalizată până la 5 octombrie.

La 25 septembrie, Kurdistanul irakian a organizat un referendum neoficial privind independența. Participarea la vot a fost de 72,83%, cu 92,73% vot în favoarea independenței față de Irak. Ca răspuns la referendum, armata irakiană a lansat pe 15 octombrie o scurtă ofensivă împotriva Kurdistanului irakian pentru a recuceri orașul disputat Kirkuk cu ajutorul familiei Talabani și al unor membri ai PUK  . În urma capturării Kirkuk și Sinjar,  Masoud Barzani și-a anunțat intențiile de a demisiona în funcția de președinte al Kurdistanului irakian, de la 1 noiembrie, după ce a fost la putere de 12 ani odată cu recucerirea teritoriilor disputate de Irak și cu abandonarea proiectului de construire a statului kurd.

Irakul a capturat ultimele două cetăți   Al-Qa'im și Rawah   pe 17 noiembrie.  După ce armata irakiană a capturat ultimele zone deținute de ISIL în deșertul al-Jazira care se învecinează cu Siria, pe 9 decembrie, premierul a anunțat sfârșitul războiului. În ziua următoare a fost organizată o paradă de victorie "în zona verde intensificată a Bagdadului" și prim-ministrul al-Abadi a declarat că 10 decembrie va deveni o nouă sărbătoare anuală pentru Irak  . Cu toate acestea, alți oficiali și surse guvernamentale, cum ar fi guvernul australian, secretarul britanic al apărării, Gavin Williamson și Reuters, au avertizat  sa se așteaptă ca ISIL să lupte prin alte mijloace, cum ar fi războiul de gherila și terorismul  .   În ciuda anunțurilor de victorie, ISIS și-a păstrat ascunzătorile naturale în Wadi Hauran.

Criza refugiaților

Teroarea pornită de Statul Islamic în Irak și Siria, precum și insurgențele și războaiele civile îndelungate, au dus la agravarea crizei refugiaților.
În iunie 2014, 500 000 de irakieni au plecat din Moșul din cauza avansului Statului Islamic.
Până în prezent, 378,000 de kurzi din Irak și Siria se află strămutați prin Turcia.
Majoritatea au încercat să între în Europa cu bărci  prin Marea Mediterana unde site de refugiați s-au înecat, îndreptându-se spre Grecia sau Italia. Un moment important, când criza a început să fie percepută în întreaga să dimensiune istorică l-a constituit aprilie 2015, când cel puțin 5 vapoare având la bord circa două mii de imigranți s-au scufundat în Marea Mediterană, incident care s-a soldat cu peste 1.200 de victime.
Alții au putut intră în Europa în mod legal după ce liderii UE le-au permis să se adăpostească în tabere special construite.  Unele state membre UE precum Ungaria s-au opus și au securizat granițele.  Mii de refugiați ce intrau ilegal în UE au fost depistați, prinși și deportați
Majoritatea refugiaților sunt de religie musulmană sunnită, urmați de șiiți,  precum și de minorități non-musulmane că yaziditii, asirienii și mandeenii.  După naționalitate, conform estimărilor ONU,  47% sunt sirieni, 21% afhani și 9,5% irakieni.

La finalul anului 2014, s-a raportat că peste 60 milioane de oameni din țările asiatice și africane s-au refugiat în Europa, fiind cea mai mare strămutare demografică de la cel de-al doilea război mondial încoace.

Pentru a scapă de violente,  4,088,078  refugiați sirieni au plecat în țări vecine precum Iordania, Liban, Turcia, Irak și în UE datorită războiului civil sirian și amenințării ISIS.

UE încearcă să găsească măsuri care să reducă fluxul de emigranți sau pentru a-i distribui în toate statele membre pentru a gestiona mai eficient criză.  Statele componente au trecut deja la măsuri radicale, montând garduri la frontierele acestora: Ungaria la granița cu Serbia, Bulgaria la granița cu Turcia, Republica Macedonia la granița cu Grecia, Austria la granița cu Slovenia.  Spre deosebire de statele UE, multe state non-UE nu au dorit să primească refugiați, un exemplu în acest sens fiind Japonia, care în 2015 a acordat statutul de refugiat doar pentru 27 de persoane din 7.000 de cereri (pe care le vor repatria la sfârșitul conflictului din Siria și Irak).Statele din Grupul de la Visegrád s-au manifestat cel mai vehement împotriva cotelor de refugiați, adică împărțirea refugiaților între statele membre ale Uniunii Europene, așa cum au propus Germania, Austria și Suedia.

Atentatele teroriste în Europa și America

Odată cu ascensiunea Statului Islamic în Orientul Mijlociu și Apropiat, rata atentatelor teroriste islamice în Europa s-a intensificat din 2014. Tot mai mulți europeni au fost uciși în anii 2014-2016 decât în atentatele din anii anteriori. Toate atentatele teroriste au fost atribuite Statului Islamic și de atunci, multe state membre UE au început să intervină împotriva acestuia. Pe fondul crizei refugiaților, mulți atactori veniți din Siria au încercat să comită atentate în UE. În mai 2014, atentatul de la  muzeul evreiesc din Belgia a fost primul atac terorist islamc comis de un luptător imigrant venit din războiul din Siria. De atunci, multe atacuri au fost comise de mai multe grupuri, folosind bombe, mitraliere, cuțite și camioane.

Pe 7 ianuarie, în Franța,  Île-de-France, trei atacatori au ucis 17 persoane prin împușcare, inclusiv  jurnaliștii de la  sediul revistei Charlie Hebdo, atacatorii fiind uciși după două zile de către forțele speciale ale poliției. Motivul invocat a fost caricaturile cu profetul Mahomed publicate în ultimele ediții. Și al-Qaida și ISIS au pretins că au coordonat atentatul.

Pe 13 noiembrie 2015, o serie de atacuri coordonate de atacatori jihadiști au avut loc în șase locații din centrul Parisului. Primul atac sinucigaș cu bombă a avut loc într-un restaurant și bar de lângă stadionul Franței, urmat de al doilea atac sinucigaș cu bombă. Atacuri cu împușcături au fost comise la Bichat, Fontaine-au-Roi și Charonne.  Pe bulevardul Voltaire a avut loc un alt atac sinucigaș cu bombă. O bombă a fost detonată la teatrul Bataclan în timpul concertului ținut de trupa Eagles of Death Metal unde trei atacatori au tras în mulțime. 100 de ostatici au fost luați și 89 dintre ei au fost uciși.  Alte bombe au fost detonate la Stadiul Franței din suburbia Saint-Denis pe durata meciului de fotbal între echipele naționale ale Franței și Germaniei. 130 de oameni au fost uciși și alți 413 au fost răniți.

Toți cei șapte atacatori au fost uciși în schimburile de focuri cu autoritățile.Autorul și coordonatorul atentatului, Abdelhamid Abaaoud, a fost ucis de către poliție la Saint-Denis.

A fost cel mai sângeros atac din istoria Franței de la al doilea război mondial încoace.

Statul Islamic și-a asumat responsabilitatea pentru atacuri, susțînând că a fost o riposta la atacurile aeriene franceze asupra țintelor ISIS din Siria și Irak. Drept reacție, președintele francez, Francois Hollande, a inițiat Operațiunea  Chammal cu bombardamente aeriene dure asupra țintelor ISIS din Raqqa.

Pe 22 martie 2016,  după ce poliția belgiană a început operațiunea de căutare a teroriștilor,  au fost comise trei atacuri cu bombă sinucigașe la Bruxelles, două la aeroportul Bruxelles din Zaventum, și unul la stația de metrou  Maaltbeek.  32  de oameni, împreună cu cei trei atacatori au fost uciși, plus 340 de oameni au fost răniți.   Atacatorii au fost implicați și în atentatele de la Paris.  Statul Islamic a pretins responsabilitatea atacurilor.

Pe 12 iunie 2016, un simpatizant al ISIS a tras cu armă în mulțime într-un club gay de noapte din Orlando, Florida. 49 de oameni au fost uciși și alți 53 au fost răniți.  Atacatorul a fost ucis de poliție.

Pe 26 iunie 2016, la aeroportul Ataturk din Istanbul, Turcia, trei atacatori simpatizanți ai Statului Islamic  au tras cu arme în mulțime și au folosit centuri cu explozibili.  45 de oameni au fost uciși  , rezultând și  230 de răniți.   Atacatorii au fost uciși de autorități.

La Nișă, chiar de ziua națională a Franței, pe 14 iulie 2016, un atacator  ISIS a intrat cu camionul în mulțime în timp ce se desfășurau ceremoniile de ziua Bastilliei la   Promenade des Anglais. Au rezultat 86 de morți și 458 de răniți. Atacatorul a fost ucis de poliție.

Pe 19 decembrie 2016, la Berlin, 12 oameni au fost uciși și alți 56 au fost răniți după ce un atacator ISIS a intrat cu camionul în târgul de Crăciun aglomerat. Atacatorul a fost ucis în Italia de către poliție.

În Marea Britanie, pe 22 martie și 2 mai 2017,  două atentate teroriste au fost comise de jihadiști radicali simpatizanți ai ISIS.  Primul atac a avut loc la Westminster, Londra, unde atacatorul a intrat cu mașînă în mulțimea de pietoni, ucigând patru și rănind alți 40.  A înjunghiat mortal un polițist înainte să fie ucis de alți ofițeri.Al doilea atac a avut loc  în  Manchester , la Manchester Arena, unde atacatorul a detonat o bombă la concertul ținut de cântăreața americană Ariană Grande, fiind uciși 22 de civili.

Pe 3 aprilie 2017, un alt atentat a avut loc în Rusia, la metroul din Saint Petersburg, unde atacatorul sinucigaș simpatizant al ISIS a detonat bombă, rezultând 16 morți și 64 de răniți, iar pe 7 aprilie 2017, la Stockholm, Suedia, un alt atacator  simpatizant al ISIS a intrat cu mașînă în pieteoni, ucigând 5 oameni și rănind alți 14.  A fost arestat și condamnat la închisoare pe viață.

Pe 16 august 2017, la Barcelona, doi suspecți au fost uciși într-o explozie accidentală când se pregăteau să comită atacul la Alcanar. 16  oameni au fost răniți când o altă bombă a explodat accidental. Pe 17 august,  un atacator a intrat cu mașînă în mulțime în Las Ramblas, ucigând 14 oameni și rănind alți 130. Cei doi suspecți au fugit și au înjunghiat mortal un alt civil. În ziua următoare, o femeie și alți cinci atacatori au fost uciși  când au încercat să atace la Cambrils. Un polițist  a împușcat patru din cei cinci atacatori în timp ce ultimul a murit mai târziu din cauza rănilor.
Pe 21 august, șoferul suspect pentru atacul de la Ramblas a fost ucis de poliție.

Bilanț

Victime

La 22 ianuarie 2015, ambasadorul SUA în Irak, Stuart Jones, a declarat că loviturile de forță ale coaliției au degradat ISIL, inclusiv uciderea a jumătate din liderii lor în Irak și Siria.

La începutul lunii februarie 2015, ministrul australian al apărării, Kevin Andrews, a declarat că mai mult de 6.000 de luptători ISIL au fost uciși în atacurile coaliției de când au început și că au fost recăpătați peste 800 de kilometri pătrați; totuși, puterea ISIL a crescut în această perioadă la aproximativ 31.500 de luptători  , inclusiv 3000 de luptători din țările occidentale.

La 23 februarie 2015, generalul american Lloyd Austin a declarat că mai mult de 8.500 de militanți ISIL au fost uciși de bombardamentele Coalitiei din Irak și Siria.  La începutul lunii martie 2015, generalul Lloyd a repetat această afirmație, spunând că "ISIS și-a asumat o înfrângere defensivă" în Irak și că "Suntem acolo unde am spus că vom fi", în legătură cu avioanele.  Acest lucru era în contrast cu afirmația Iordaniei că numai avioanele sale au ucis 7 000 de militanți ISIL în Irak și Siria pe parcursul a 3 zile, între 5 și 7 februarie 2015.

La 21 ianuarie 2016, ministrul francez al apărării, Jean-Yves Le Drian, a declarat că peste 22 000 de luptători ISIL au fost uciși de atacurile coaliției în Irak și Siria.

În august 2016, generalul locotenent al armatei americane, Sean MacFarland, a declarat reporterilor la o conferinta de presă "Deși nu este o  victorie de succes și este greu de confirmat, estimăm că în ultimele 11 luni am ucis aproximativ 25 000 de luptători inamici. Dupa  cei 20.000 de oameni uciși înainte de sosirea noastră, in totalitate  ar fi  45.000 de dușmani  nimiciti pe câmpul de luptă ".

În decembrie 2016, un înalt oficial american militar a declarat pentru CNN că, după începerea războiului împotriva grupului terorist, au fost uciși circa 50 000 de luptători ISIL.

Potrivit companiei Airwars, o echipă de jurnaliști independenți, până în august 2015, 450 de civili au fost uciși de campania aeriană condusă de SUA împotriva ISIL în Irak și Siria (dintre care aproximativ 60% în Siria, 40% în Irak). În acel moment, coaliția condusă de SUA recunoștea oficial numai două decese necombatante.   Potrivit companiei Airwars, până în ianuarie 2016 "între 815 și 1.149 de necătători civili pare să fi fost uciși în 135 de incidente în care există o raportare corectă a unui eveniment și unde  loviturile Coaliției au fost confirmate în imediata vecinătate la acea dată . "

Potrivit companiei Airwars, aproximativ 1000 de civili au fost uciși de campania aeriană  dusa de  coaliția condusă de SUA în martie 2017.

Potrivit companiei Airwars, loviturile aeriene si de artilerie efectuate de  coaliția condusă de SUA au ucis în anul 2017 în Irak și Siria  6.000 de civili.   Potrivit companiei Airwars, "În 2017, războiul împotriva ISIS s-a mutat în cele mai dens populate centre urbane controlate de grup, cu rezultate dure pentru civilii".

În Siria, forțele armatei ruse susțîn că au ucis 5,233  de luptători jihadiști ISIS, dar și 4,884 de luptători rebeli proveniți din Frontul al-Nusra sau Armata Siriană Liberă. 8,036 de civili au fost uciși în urmă bombardamentelor efectuate de Federația Rusă.

Monumente distruse
Teroriștii ISIS sunt răspunzători pentru distrugerea multor obiective  ale patrimoniului cultural.
Au distrus moschei și minarete siite , biserici și mănăstiri creștine precum cea mai veche mănăstire creștină din Irak, cea a Sfântului Ilie. Au demolat   biblioteci,  precum și sit-uri arheologice antice precum artefactele și statuile muzeului de la Moșul ce aparțineau civilizației asiriene și ruinele palatului regelui asirian  Assurbanipal al II-lea de la Nimrud.
Au demolat  templul zeului Baal și au avariat teatrul roman  de la Palmyria.

Implicarea statelor

Referințe

Legături externe
 How Tikrit has Changed the War - Counteroffensive in Tikrit March 2015
 Air Superiority Under 2000 Feet: Lessons From Waging Drone Warfare Against ISIL
 Operation Inherent Resolve airstrike updates
 ISIL frontline maps (Iraq and Syria)

Vezi și
 Războiul Civil Sirian
 Războiul împotriva terorismului
 Invazia Irakului din 2003

Terorism
Războaie
Istoria Irakului
Istoria Siriei
Operațiunea Inherent Resolve

Intervenția militară internațională împotriva Statului Islamic


جوزيف فاينس  ممثل إنجليزي من مواليد 27 مايو 1970 , اشتهر بدور ويليام شكسبير في فيلم شكسبير في الحب، شارك أيضًا بأفلام عدة منها العدو على الأبواب. وهو شقيق الممثل رالف فاينس.

النشأة

العائلة

حياته المهنية

حياته الشخصية

قائمة أعماله

الأفلام
 سرقة الجمال (1996) - Christopher
 شكسبير في الحب (1998) - William Shakespeare
 إليزابيث (1998) - Robert Dudley, Earl of Leicester
 Martha, Meet Frank, Daniel and Laurence (1998) - Laurence
 Forever Mine (1999) - Manuel Esquema/Alan Riply
 Rancid Aluminium (2000) - Sean Deeny
 العدو على الأبواب (2001) - Commisar Danilov
 Dust (2001) - Elijah
 Leo (2002) - Stephen
  (2003) - Adam
 سندباد: أسطورة البحار السبع (2003) (تمثيل صوتي) - Proteus
 Luther (2003) - Martin Luther
 تاجر البندقية (2004) - Bassanio
 The Great Raid (2005) - Major Gibson
  (2005) - Jamie Dodd
 الركض بالمقصات (2006) - Neil Bookman
  (2006) - Michael Burrows
 Goodbye Bafana (2007) - James Gregory
  (2008) - Lenny Drake
 The Red Baron (2008) - Captain روي براون
 Pretty/Handsome (2008) - Bob Fitzpayne
 You Me and Captain Longbridge (2008) - Narrator
 Spring 1941 (2008) - Artur Planck
  (2009) - Paul Thompson

التلفاز
 فلاش فورورد (2009) - Mark Benford

المسرحيات
 المرأة ذات الرداء الأسود, Fortune Theatre London (1993)
 , Belyaev, Guildford, Richmond and the Albery Theatre London (1994)
 A View from the Bridge, Rodolpho, Guildford, Bristol Old Vic, Strand Theatre London (1995)
 ابن الإنسان, Jesus Christ, Royal Shakespeare Company, London (1996)||(1997)
 أطفال الفردوس, Lacenaire, Royal Shakespeare Company, London (1996)
 ترويلوس وكريسيدا, Troilus, Royal Shakespeare Company, Stratford Upon Avon and London (1996)||(1997)
 The Herbal Bed, Rafe Smith, Royal Shakespeare Company, Stratford Upon Avon and London (1996)||(1997)
 كما تحبها, Silvius, Royal Shakespeare Company, London (1997)
 Real Classy Affair, Billy, Royal Court Theatre Company, London (1998)
 , Edward II, Crucible Theatre, Sheffield (2001)
 War Poet's Reading, Apollo Theatre (2001)
 عطيل, Iago, West End, London (2002)
 الحب مجهود ضائع, Berowne, Royal National Theatre, London (2003)
 Epitaph for George Dillon, George Dillon, Royal National Theatre, London (2005)||(2006)
 2,000 Feet Away, Deputy, Bush Theatre, London (2008)
 سيرانو دي برجراك, Cyrano, Chichester Festival Theatre (2009)

الجوائز

الترشيحات
 1998 - جمعية لاس فيغاس لنقاد السينما for Most Promising Actor - شكسبير عاشقا
 1999 - Blockbuster Entertainment Award for Favorite Male Newcomer - شكسبير عاشقا
 1999 - جائزة اختيار النقاد للأفلام for Breakthrough Artist - إليزابيث
 1999 - جمعية شيكاغو لنقاد السينما for Most Promising Actor - شكسبير عاشقا
 1999 - جوائز إم تي في للأفلام for Best Kiss (with جوينيث بالترو) - شكسبير عاشقا
 1999 - جائزة نقابة ممثلي الشاشة for Outstanding Performance by a Cast - شكسبير عاشقا
 1999 - جائزة البافتا لأفضل ممثل في دور رئيسي for Best Performance by an Actor in a Leading Role - شكسبير عاشقا
 1999 - جوائز إم تي في للأفلام for Best Breakthrough Male Performance - شكسبير عاشقا
 1999 - جائزة نقابة ممثلي الشاشة for Outstanding Performance by a Male Actor in a Leading Role - شكسبير عاشقا
 1999 - جائزة اختيار المراهقين for Sexiest Love Scene - شكسبير عاشقا
 2005 - جائزة ساتالايت for Best Actor in a Supporting Role, Comedy or Musical - تاجر البندقية (فيلم 2004)

مراجع

وصلات خارجية

 Joseph Fiennes in Angola BBC News
 Goodbye Bafana - Official movie site
 The Peerage Site
 The Carte Noire Readers

ممثلون من ساليسبري (انجلترا)
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من سالزبوري (إنجلترا)
إنجليز من أصل أيرلندي
إنجليز من أصل إسكتلندي
بريطانيون من أصل إنجليزي
حائزون على جائزة نقابة ممثلي الشاشة للأداء المتميز
خريجو مدرسة جيلدهول
فائزون بجائزة نقابة ممثلي الشاشة لأفضل أداء من قبل طاقم ممثلين في فيلم سينمائي
مسرحيون إنجليز
مغتربون إنجليز في الولايات المتحدة
مغتربون إنجليز في إسبانيا
ممثلو أداء صوتي إنجليز
ممثلو أفلام إنجليز
ممثلو تلفزيون إنجليز
ممثلو راديو ذكور إنجليز
ممثلون إنجليز في القرن 20
ممثلون إنجليز في القرن 21
ممثلون ذكور من أصل إسكتلندي
ممثلون ذكور من أصل أيرلندي
ممثلون شكسبيريون
ممثلون من ويلتشاير
ممثلون وممثلات بريطانيون
مواليد 1970
مواليد في سالزبوري (إنجلترا)

جوزيف فاينس