La 1-naphtylamine est une amine aromatique dérivée du naphtalène. Elle peut provoquer un cancer de la vessie (un carcinome à cellules transitionnelles qui sont des cellules qui peuvent changer de forme en fonction de la pression exercée sur elles). Elle cristallise sous forme d'aiguilles incolores qui fondent à . Elle possède une odeur désagréable, se sublime facilement et brunit à l'air. C'est le précurseur d'une variété de colorants.

Préparation et réactions
Elle peut être préparée en réduisant le 1-nitronaphtalène avec du fer et de l'acide chlorhydrique, suivi d'une distillation à la vapeur.

Les agents oxydants, tels que le chlorure ferrique, donnent un précipité bleu dans des solutions de sels de la 1-naohtylamine. L'acide chromique la transforme en 1-naphtoquinone. Le sodium, dans l'alcool amylique bouillant, réduit le cycle non substitué, donnant la tétrahydro-1-naphtylamine. Ce composé tétrahydro donne l'acide adipique lorsqu'il est oxydé par le permanganate de potassium.

Il se transforme en 1-naphtol à une température de  dans l'acide sulfurique.

Utilisation dans les teintures
Les dérivés d'acide sulfonique de la 1-naphtylamine sont utilisés pour la préparation de colorant azoïque. Ces composés possèdent une propriété importante, celle de teindre le coton non mordancé.

Un dérivé de l'acide sulfonique de la 1-naphtylamine assez important, est l'acide naphtionique (acide 1-aminonaphtalène-4-sulfonique). Il est produit en chauffant la 1-naphtylamine et l'acide sulfurique entre  et , en présence d'acide oxalique cristallisé. Il forme de petites aiguilles, très peu solubles dans l'eau. Après traitement avec le dérivé bis(diazonium) de la benzidine, l'acide 1-aminonaphtalène-4-sulfonique donne le rouge Congo.

Sécurité
Il a été répertorié comme étant l'un des treize composés cancérogènes qui sont couverts par les Normes générales de l'industrie OSHA.

Références

Cancérogène du groupe 3 du CIRC
Naphtylamine

1-Naphtylamine


Yi Lantai (伊兰泰, Yī Lántài) war ein manjurischer Maler der Qing-Dynastie Chinas. Er lebte in der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts und gehörte zum Reinen Weißen Banner (正白旗). Er zeichnete die Vorlagen für eine Serie von Kupferstichen, die den nördlich Pekings unter Kaiser Qianlong entstandenen Garten Xiyang Lou und dessen Bauwerke abbildete.

Wirken
Yi war Schüler der von Giuseppe Castiglione geleiteten Gruppe europäischer Jesuiten, die für Kaiser Qianlong arbeiteten. Yi hatte sich die westliche Art der Darstellung unter Verwendung der Zentralperspektive angeeignet. Er begann seine Dokumentation des im Bau befindlichen Xiyang Yuan ("Garten westlicher Art") im Frühjahr 1781. Zu diesem Zeitpunkt war das Gebäude Yuanying Guan ("Blick über die entfernte See") im Entstehen begriffen. Nach Ablauf eines Jahres hatte Yi sechs Blätter fertiggestellt. Das Gesamtwerk umfasste zwanzig Blätter und war 1786 abgeschlossen. Es wurden fünf Serien gedruckt; die Originale befinden sich heute in der Chinesischen Nationalbibliothek in Peking.

Die Reihenfolge der Stiche vollzieht einen Gang durch den Garten nach. Einige Darstellungen weisen kleine (möglicherweise beabsichtigte) Fehler in der perspektivischen Darstellung auf. Die Serie stellt ein wertvolles Dokument des 1860 von Kolonialtruppen zerstörten Gartens dar.

Literatur
 Lantai Yi: Palais, pavillons et jardins construits par Giuseppe Castiglione ... 20 planches gravées 1783–1786. Nachdruck. Jardin de Flore, Paris 1977.
 Hui Zou: A Jesuit garden in Beijing and early modern Chinese culture. Purdue University Press, West Lafayette 2011. ISBN 978-1-55753-583-2, S. 16, 101–102.

Maler (China)
Chinese
Geboren im 18. Jahrhundert
Gestorben im 18. Jahrhundert
Mann

Yi Lantai


Friedrich Wilhelm Schneider ist der Name folgender Personen:

* Friedrich Wilhelm Schneider (Forstwissenschaftler) (1801–1879), deutscher Forstwissenschaftler und Mathematiker
 Friedrich Wilhelm Schneider (Politiker), deutscher Politiker, MdL Sachsen

Friedrich Wilhelm Schneider


Viatcheslav Nikolaïevitch Gourov (en ), né en 1971 à Ramenskoïe, est un officier russe, major-général à partir de 2019, commandant de la  de la Garde du district militaire central depuis février 2022.

Biographie
Il est diplômé de l'École supérieure d'aviation militaire d'Atchinsk, de l'Académie interarmes des Forces armées de la fédération de Russie et de l'Académie militaire de l'état-major des Forces armées de la fédération de Russie. Au début de la perestroïka, il travaille comme ingénieur dans un détachement technique d'aviation ; dans le cadre de la réduction des forces armées, il obtient son transfert dans l'Armée de terre.

Il participe à la seconde guerre de Tchétchénie, d'octobre 1999 à mars 2000, il combat au sein du groupe de forces Nord : en particulier, le , il participe à la bataille pour la hauteur 382.0 dans la chaîne dominant le Terek pour laquelle Gourov reçoit l'ordre du Courage. Il prend part à l'assaut sur Grozny et reçoit la médaille de l'Ordre du Mérite pour la Patrie avec épées pour la prise de la ville. Il est promu colonel en mars 2007.

En janvier 2010, il prend le commandant d'une des brigades des Forces armées de la fédération de Russie. Le , par décret du président de la fédération de Russie Dmitri Medvedev, il est nommé commandant de la  de chars de la  de la Garde, poste qu'il occupe jusqu'au . Il commande ensuite la  de fusiliers motorisés de la Garde (unité militaire 21005) de 2014 à 2017.

De 2017 à 2019, il est commandant de la  blindée de la Garde, commandant des Forces collectives de maintien de la paix de l'OTSC. Il est promu major-général par décret du président de la fédération de Russie Vladimir Poutine du . En 2019-2021, il est commandant adjoint de la  combinée de la Garde du district militaire du Centre. À partir de mai 2021, il est chef d'état-major de la  combinée du district militaire Sud.

En février 2022, il est nommé commandant de la  de la Garde du district militaire Centre.

Notes et références

Étudiant de l'Académie militaire de l'État-major général des forces armées de l'Union soviétique
Récipiendaire de la médaille de l'ordre du Mérite pour la Patrie, 2e classe
Major-général russe
Naissance en 1971

Viatcheslav Gourov


Francisco Badaró es un municipio brasileño del estado de Minas Gerais. Su población estimada en 2004 era de 10.349 habitantes.

Carreteras
 MG-114

Administración
 Prefecto: José Juán de Figueiró Oliveira (2005/2008)
 Viceprefecto:
 Presidente de la cámara: (2007/2008)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Minas Gerais

Francisco Badaró


Consiliul Popular a fost o autoritate publică locală, electivă, deliberativă și executivă, care a funcționat la nivelul comunelor, orașelor și județelor, ca organe locale ale puterii de stat, în perioada 1968-1989. El a înlocuit Sfatul Popular, care a funcționat în perioada 1950-1968, în baza Legii nr. 5/1950 pentru raionarea administrativ-economică a teritoriului Republicii Populare Române.

Consiliul Popular a fost instituit prin Legea nr. 1/1968 pentru modificarea unor articole din Constituția Republicii Socialiste România.

Consiliul Popular își desfășurau activitatea în sesiuni și avea ca sarcină conducerea activității locale, asigurând dezvoltarea economică, social-culturală și edilitar-gospodărească a unităților administrativ-teritoriale în care au fost alese, apărarea proprietății socialiste, ocrotirea drepturilor cetățenilor, legalitatea socialistă și menținerea ordinii publice. Atribuțiile sale erau: adoptarea planului economic și bugetului local și a contului de încheiere a exercițiului bugetar, alegerea și revocarea comitetului său executiv, înființarea de organizații economice, întreprinderi și instituții de stat de interes local, precum și conducerea, îndrumarea și controlul activității comitetului executiv, a organelor locale de specialitate ale administrației de stat, a organizațiilor economice, întreprinderilor și instituțiilor subordonate.

Consiliul Popular se convoca în sesiuni ordinare din inițiativa Comitetului Executiv sau a cel puțin unei treimi din numărul total al deputaților. Dintre membrii Consiliului Popular se alegea Comitetul Executiv, care era organul de execuție, compus din președinte, vicepreședinți, și membri

Note

Vezi și
Consiliu local
Administrație publică

Consiliu Popular


The Mongolian death worm (, olgoi-khorkhoi, "large intestine-worm") is a creature alleged to exist in the Gobi Desert. Investigations into the legendary creature have been pursued by amateur cryptozoologists and
credited academics alike, but there has been little evidence found to support its existence. It can be considered a Cryptid or a mythological creature.

Tales of the creature first came to Western attention as a result of Roy Chapman Andrews's 1926 book On the Trail of Ancient Man. The American paleontologist described second-hand tales of the monster that he heard at a gathering of Mongolian officials: "None of those present ever had seen the creature, but they all firmly believed in its existence and described it minutely."

In 1983 a specimen of Tartar sand boa (Eryx tataricus) was shown to locals who claimed to have seen "olgoi-khorkhoi" and they confirmed that this was the same animal.

Appearance
In On the Trail of Ancient Man, Andrews cites Mongolian prime minister Damdinbazar, who in 1922 described the worm:

In 1932, Andrews published this information again in the book The New Conquest of Central Asia, adding: "It is reported to live in the most arid, sandy regions of the western Gobi." Andrews, however, did not believe in the creature's existence.

The worm is said to inhabit the western or southern Gobi. In the 1987 book Altajn Tsaadakh Govd, Ivan Mackerle cites a Mongolian legend which described the creature as travelling underground, creating waves of sand on the surface which allow it to be detected. It is said it can kill at a distance, either by spraying a venom at its prey or by means of electric discharge. It primarily lives and burrows underground, only rarely coming to the surface.

Investigations
The animal was the basis of a short story  (1944) by Russian paleontologist and science fiction writer Ivan Yefremov, written under the impression of Andrews's book. In 1946–49 Yefremov was studying fossils in the Gobi desert and wrote that he heard the legend of olgoi-khorkhoi many times, but nobody claimed to have seen it.

In 1990 and 1992, Ivan Mackerle led small groups of companions into the Gobi Desert to search for the worm. Inspired by Frank Herbert's novel Dune, in which giant fictional sandworms could be brought to the surface by rhythmic thumping, Mackerle constructed a motor-driven "thumper" and even used small explosions to try to find it.

In 2005, zoological journalist Richard Freeman of the Centre for Fortean Zoology mounted an expedition to hunt for the death worm but came up empty-handed. Freeman's conclusion was that the tales of the worm's powers had to be apocryphal, and that reported sightings likely involved an unknown species of worm lizard or amphisbaena.

Reality-television series Destination Truth conducted an expedition from 2006 to 2007.

A New Zealand television entertainment reporter, David Farrier of TV3 News, took part in an expedition in August 2009 but came up empty-handed as well. He conducted interviews with locals claiming to have seen the worm and mentioned on his website that the sightings peaked in the 1950s.

Popular culture
The Mongolian Death Worm is generally less cultural prevalent than other cryptids, such as Bigfoot or the Loch Ness Monster, but it is often referenced in material that comments on, takes inspiration from, or celebrates cryptozoology as a whole.

The worm is commonly cited as the inspiration for the Graboids, the monstrous villains designed for the Tremors film franchise.

Official Dungeons and Dragons material features a creature called the Purple Worm, which similarly burrows underground and uses a potent poison to kill it's prey.

Mongolian Death Worm is a 2010 television film that aired on May 8, 2010, on the Syfy channel.

See also
 Graboid
 Hotheaded Naked Ice Borer
 Lambton Worm
 Sandworm (Dune)
 Lindworm

References

Gobi Desert
Legendary worms
Mongolian legendary creatures
Monsters

Mongolian death worm


Das Skigebiet Ratschings-Jaufen () ist ein Skigebiet im Südtiroler Ratschingstal in Italien.

Lage

Das Skigebiet befindet sich im äußersten Südosten der Stubaier Alpen, etwa elf Kilometer südwestlich von Sterzing. Unmittelbar südöstlich angrenzend liegen die Sarntaler Alpen. Der Talort der Liftanlagen ist Bichl, ein Ortsteil der zur Gemeinde Ratschings gehörenden Fraktion Innerratschings. Am Ostrand des Skigebietes befindet sich der Jaufenpass, über den ebenfalls der Einstieg in das Skigebiet in etwa () möglich ist. Die größte Höhe des Skigebietes wird an der Bergstation des Saxner-Liftes mit etwa () erreicht. Der am niedrigsten gelegene Punkt im Skigebiet ist die Talstation der Einseilumlauf-Gondelbahn Ratschings-Jaufen mit ().

Geschichte

Die Eröffnung des Skigebietes fand im Jahre 1973 statt. Seitdem wurde das Gebiet schrittweise ausgebaut und ständig modernisiert. Der Betreiber des profitablen Skigebietes ist die Ratschings-Jaufen GmbH. Der 1993 errichtete und in das Skigebiet integrierte Sessellift Kalcheralm wird von einer eigenen Gesellschaft, der Kalcheralmlift GmbH, betrieben.

Infrastruktur
Im Skigebiet befinden sich acht Aufstiegsanlagen. Der wichtigste Zugang zu den Pisten erfolgt über eine Einseilumlauf-Gondelbahn ab Innerratschings. Des Weiteren befinden sich im Skigebiet fünf kuppelbare Sessellifte sowie ein fix geklemmter. Im Tal, in unmittelbarer Nähe zu dem zentralen Parkplatz, ist eine kurze Übungspiste mit einem Schlepplift. Die Gesamtlänge aller Pisten beträgt 25 km.

Siehe auch
 Liste der Skigebiete in Südtirol

Weblinks
 Internetauftritt der Ratschings-Jaufen GmbH
 Internetauftritt der Kalcheralmlift GmbH

Einzelnachweise

Stubaier Alpen
Wintersportgebiet in Südtirol
Geographie (Ratschings)

Skigebiet Ratschings-Jaufen


Tarot, Orta Çağ'ın sonlarına doğru ortaya çıkmış, 78 karttan oluşan bir oyun kartı destesidir. Zamanla psikolojik destek amaçlı olarak kullanılmaya başlamış ve günümüzde kehanet ve fal ile güncelliğini korumuştur. Geleneksel olarak Tarot 22 adet büyük arkana (arkana majör) kartı ve 56 adet küçük arkana (arkana minör) kartından oluşmaktadır. Küçük arkana kartları klasik iskambil kağıdı destesinin atasıdır.

Kökenleri
Tarot destesi, bugünkü haliyle 22 Büyük Arkana ve 56 Küçük Arkana olmak üzere toplam 78 karttan oluşmaktadır. Küçük Arkana ise kendi içinde 16 saray kartı ve 40 takım kartından oluşur. Küçük arkananın kökeni olarak Orta ve Uzak Asya gösterilir. Büyük Arkanalar 14. yüzyılda İtalya'da Trionfi oyunu (kozlu oyun) adıyla ortaya çıkmış olup iskambil destesine o tarihten başlayarak eklenmiştir. Tarot sözcüğü ilk olarak 1500 civarlarında İtalyancada "tarocchi", Fransızcada "taraux" şeklinde görülmüştür. Bunun Arapça "tarh" (çıkarma, koyma, bırakma) sözcüğüne dayandığı düşünülmektedir.

Kaynakça

Tarot
Fal
Ezoterizm

Tarot


عثمان آي فرح (4 ديسمبر 1979 -)، صحافي تلفزيوني إريتري. مواليد إثيوبيا وينتمي إلى قبيلة الساهو، انتقلت أسرته إلى جيبوتي ثم اليمن فالسعودية ثم هاجرت أسرته إلى بريطانيا سنة 1991 م.

كان لديه طموح كبير للعمل في مجال الصحافة منذ وقت مبكر وهو المذيع الإرتيري الوحيد الذي يعمل في القنوات الفضائية العربية.

مع الصحافة المرئية
كانت بدايته في الصحافة من خلال قناة المستقلة في لندن وهي المملوكة لصحافي تونسي سنة 2001م. عمل مراسلاً ومقدم برامج في شبكة الأخبار العربية حيث غطى الحرب الأمريكية على أفغانستان. انتقل بعد ذلك إلى قناة خليفة في لندن حيث عمل مراسلاً ومقدمَ برامج.

سنة 2003م انتقل للعمل في تلفزيون دبي حيث نقل أخبار صندوق النقد الدولي والبنك الدولي. بعدها انتقل إلى قناة العربية في دبي حيث عمل مراسلًا ومقدم أخبار اقتصادية وسياسية. سنة 2008م انتقل للعمل في تلفزيون بي بي سي العربي في لندن حيث كان من أوائل من عمل بالقناة عند انطلاقها في نسختها الثانية، وفي سنة 2010م انتقل إلى قناة الجزيرة. وهو يعمل حالياً مقدماً لنشرات الأخبار بالقناة.

أهم التغطيات الاخبارية التي قام بها
كان أحد المراسلين الخمسة العرب القلائل في كابول قبل سقوط حركة طالبان حيث غطى الحرب من هناك وسط المخاوف والظروف الحالكة.
قام بتغطية مؤتمر القمة العربية الذي كان أقيم بسلطنة عمان مؤخرا.
كما قام بتغطية زيارة اوباما لتركيا كأول بلد إسلامي يزوره بعد توليه المنصب.
اشترك مؤخرا برحلة قناة البي بي سي الإنجليزية التي غطت عدة مدن بالهند لتغطية الانتخابات الهندية.
قام بتغطية الانتخابات السودانية 2010 التي تعتبر أول انتخابات تعددية رئاسية وبرلمانية يشهدها السودان منذ 1986.
كما قام عثمان آي فرح بإنجاز العديد من المقابلات مع الشخصيات السياسية ورجال لهم تاريخ حافل كما لن ننسى مقابلته الشهيرة مع الرئيس إسياس أفورقي المقابلة التي أجراها لصالح قناة العربية وما أحدثته من جدل حينما سأله عن اعتقال وزراء سابقين أمثال محمود شريفو واعتقال وزير الخارجية الأسبق هيلي ولد تنسائي والزج بهم بالسجون دون أحكام صادرة ضدهم كما طرح عليه أسئلة عن تردي حقوق الإنسان في إرتريا وعدم وجود تعددية سياسية رغم أنكار الرئيس ذلك إلى أن المقابلة كانت تحسب للمذيع عثمان من باب قوة الطرح وجرأة الأسئلة كما أجرا مقابلة كذلك مع الصادق المهدي كما اجرا مقابلة مؤخرا مع رئيس إقليم كردستان في العراق مسعود البارزاني كانت تتناول جوانب كثيرة. وفي عام 2012 أجرى مقابلة مع وزير الدفاع السوداني عبد الرحيم محمد حسين في برنامج لقاء اليوم بقناة الجزيرة الفضائية.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
إثيوبيون
إريتريون
صحفيون إريتريون
مواليد 1979
صحفيو قناة الجزيرة

عثمان آي فرح


Bankovna unija u Europskoj uniji prijenos je odgovornosti za bankarsku politiku s nacionalne razine na razinu EU-a u nekoliko zemalja Europske unije, započetu 2012. kao odgovor na krizu Eurozone. Motivacija za bankarsku uniju bila je osjetljivost brojnih banaka u Eurozoni i identifikacija začaranog kruga između uvjeta pod kojima banke mogu izdavati kredite i državnog kredita njihovih matičnih zemalja tih banaka ("začarani krug banaka-suverena"). U nekoliko zemalja, privatni dugovi koji su proizašli zbog pada vrijednosti nekretnina (engl. Real estate bubble - mjehurić nekretnina) prebačeni su u državni dug kao rezultat mjera pomoći spašavanja bankarskog sustava i vladinih odgovora na usporavanje gospodarstava. Suprotno tome, slabost državnog kredita rezultirala je pogoršanjem bilančne pozicije bankarskog sektora, posebno zbog visokih domaćih izloženosti banaka.

Od sredine 2020. godine, bankovna unija uglavnom se sastoji od dvije glavne inicijative, Jedinstvenog nadzornog mehanizma i Jedinstvenog sanacijskog mehanizma, koje se temelje na "jedinstvenom pravilniku EU" ili zajedničkom financijskom regulatornom okviru. Jedinstveni nadzorni mehanizam (SSM) je preuzeo svoju vlast 4. studenoga 2014., a jedinstveni sanacijski mehanizam (SRM) je stupio na snagu 1. siječnja 2015. Većina ocjeninjača bankarske unije smatra ju nepotpunom zbog nedostatka europskog osiguranja depozita. Europska komisija izradila je zakonodavni prijedlog za europsku shemu osiguranja depozita u studenom 2015. ali isti nisu usvojili ko-zakonodavci EU-a.

Također od sredine 2020., zemljopisni opseg bankarske unije identičan je onom koji obuhvaća Eurozonu. Ubuduće i druge države članice EU koje nisu u Eurozonu mogu se pridružiti bankarskoj uniji prema postupku poznatom kao uska suradnja. Bugarska i Hrvatska pokrenule su zahtjeve za uskom suradnjom; Bugarska u srpnju 2018. a Hrvatska u svibnju 2019. godine. Europska središnja banka počet će nadzirati značajnije bugarske i hrvatske banke 1. listopada 2020.

Ime
Najranije zabilježena javna upotreba izraza "bankovna unija" u kriznom kontekstu Eurozone bila je u članku znanstvenika Nicolasa Vérona kojeg su gotovo istovremeno objavili Bruegel, Peterson Institut za međunarodnu ekonomiju i VoxEU.org (web stranica CEPR-a ) u prosincu 2011. Može se povući paralela s ranijim zagovaranjem fiskalne unije od strane različitih promatrača i donositelja političkih odluka u istom kontekstu, posebno u Njemačkoj u drugoj polovici 2011. godine. Prema Véronu, izraz mu je predložio službenik Europske komisije Maarten Verwey. Od travnja 2012. taj je izraz kasnije popularizirala financijska štampa, u početku citirajući izraz kao takav da je nastao od strane Bruegelovih učenjaka. Od lipnja 2012. nadalje izraz se sve više koristio u političkim raspravama,  uključujući i Europsku komisiju.

Pozadina i formacija
Integracija regulacije banaka dugo se tražila od strane kreatora politika EU-a, kao dodatak unutarnjem tržištu kapitala i, od 1990-ih godina, jedinstvenoj valuti. Međutim, snažne političke prepreke, uključujući snažnu želju država članica da zadrže instrumente financijske represije i ekonomskog nacionalizma, dovele su do neuspjeha prethodnih pokušaja stvaranja europskog okvira za bankarski nadzor, uključujući pregovore o Maastrichtskom ugovoru 1991. i Ugovora iz Nice u 2000. godini. Tijekom 2000-ih, pojava paneuropskih bankarskih grupa kroz prekogranična spajanja i akvizicije (poput kupovine Abbey National od Santander Grupe, HypoVereinsbank od UniCredita i Banca Nazionale del Lavoro od strane BNP Paribasa) dovela je do ponovnih poziva za integracijom bankarske politike, od strane Međunarodnog monetarnog fonda, ali s ograničenim političkim djelovanjem stvaranjem Odbora europskih bankarskih supervizora 2004. godine.

Pogoršanje kreditnih uvjeta tijekom krize Eurozone, a posebice financijska nestabilnost većih država članica Europodručja od sredine 2011. godine, doveli su do ponovnog razmišljanja o međuovisnosti između bankarske politike, financijske integracije i financijske stabilnosti. Dana 17. travnja 2012., ravnateljica MMF-a Christine Lagarde obnovila je ranije pozive te institucije na integraciju bankarske politike, posebno se osvrćući na potrebu da monetarna unija eura bude "podržana snažnijom financijskom integracijom za koju naša analiza sugerira da je u obliku ujedinjenog nadzora, jednog tijela za sanaciju banaka s zajedničkom zaštitnom mrežom i jedinstvenim fondom za osiguranje depozita." Sljedećeg tjedna, 25. travnja 2012., predsjednik Europske središnje banke Mario Draghi ponovio je ovaj poziv napominjući u govoru pred Europskim parlamentom da "Osiguravanje dobro funkcionirajuće Europske monetarne unije podrazumijeva jačanje bankarskog nadzora i donošenje odluka na europskoj razini". Prijedlozi za integrirani europski nadzor nad bankarstvom razmotreni su tijekom neformalnog sastanka Europskog vijeća 23. svibnja 2012., a čini se da su ga u to vrijeme podržali i francuski predsjednik François Hollande, talijanski premijer Mario Monti i predsjednik Europske komisije José Manuel Barroso. Njemačka kancelarka Angela Merkel najavila je stupanj približavanja ovom dnevnom redu kada je 4. lipnja 2012. izjavila da će europski čelnici "također razgovarati o tome u kojoj mjeri moramo sistemski (važne) banke staviti pod određeni europski nadzor".

Druga prekretnica bio je izvještaj koji je 26. lipnja 2012. dostavio predsjednik Europskog vijeća Herman Van Rompuy, koji je pozvao na dublju integraciju u Eurozoni i predložio velike promjene u četiri područja. Prvo, zahtijevao je bankarsku uniju koja bi uključivala izravnu dokapitalizaciju banaka od strane Europskog mehanizma za stabilnost, zajedničkog financijskog nadzornika, zajedničke sheme sanacije banaka i fonda za osiguranje depozita. Drugo, prijedlozi fiskalne unije uključivali su strogi nadzor proračuna zemalja eurozone i pozive na euroobveznice u srednjem roku. Treće, u izvještaju se pozivalo na veću integraciju u ekonomskoj politici i četvrto, na jačanje demokratske legitimnosti i odgovornosti. Potonje se uglavnom predviđa kao davanje nadzornih ovlasti Europskom parlamentu u financijskim pitanjima i jačanju političke unije. Za donošenje predloženih promjena potreban je novi ugovor.

Ključni trenutak odluke bio je summit šefova država i vlada Europodručja 28. i 29. lipnja 2012. godine. Kratka izjava sastanka na vrhu, objavljena početkom 29. lipnja, započela je deklaracijom o namjeri, "Potvrđujemo da je neophodno razbiti začarani krug između banaka i državnih vlasti", što je kasnije ponovljeno u brojnim uzastopnim komunikacijama Europskog vijeća. Nakon toga najavile su se dvije glavne inicijative politike: prvo, stvaranje Jedinstvenog nadzornog mehanizma pod nadležnošću Europske središnje banke, koristeći članak 127 (6) Ugovora o funkcioniranju Europske unije; i drugo, "kada se uspostavi učinkovit jedinstveni nadzorni mehanizam", mogućnost izravne dokapitalizacije banaka od strane Europskog mehanizma za stabilnost, moguće s retroaktivnim učinkom u slučaju Španjolske i Irske.

U sljedećim je tjednima njemačka vlada brzo odustala od obveza oko izravne dokapitalizacije banaka od strane ESM-a (Europski stabilizacijski mehanizam). U rujnu 2012. tom stavu pridružile su se i vlade Finske i Nizozemske. Na kraju su takvi uvjeti stavljeni na instrument izravne dokapitalizacije ESM-a (koji se do sada nikada nije aktivirao). Međutim, nastavilo se sa stvaranjem Jedinstvenog nadzornog mehanizma. Nadalje, u prosincu 2012. Europsko vijeće najavilo je stvaranje Jedinstvenog sanacijskog mehanizma. Europsku bankovnu uniju mnogi su analitičari i kreatori politika prepoznali kao glavnu inicijativu strukturne politike koja je odigrala značajnu ulogu u rješavanju Europske dužničke krize.

Jedinstvena regulatorna pravila
Jedinstvena regulatorna pravila naziv je za zakone EU koji kolektivno upravljaju financijskim sektorom diljem Europske unije. Odredbe jedinstvenog pravilnika izložene su u tri glavna zakonodavna akta:

 Uredba o kapitalnim zahtjevima i Direktiva (poznata i kao CRD IV; Uredba (EU) br. 575/2013 od 26. lipnja 2013.; Direktiva 2013/36 / EU od 26. lipnja 2013.) kojom se implementiraju kapitalni zahtjevi Basel III za banke.
 Direktiva o shemi zajamčenih uloga (DGSD; Direktiva 2014/49 / EU od 16. travnja 2014.) koja regulira osiguranje depozita u slučaju nemogućnosti banke da plati svoje dugove.
 Direktiva o oporavku i sanaciji banaka (BRRD; Direktiva 2014/59 / EU od 15. svibnja 2014.) kojom se uspostavlja okvir za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava koja su u opasnosti da propadanja.

Jedinstveni nadzorni mehanizam

Prvi stup bankarske unije je Jedinstveni nadzorni mehanizam (SSM), koji Europskoj središnjoj banci (ECB) daje vodeću nadzornu ulogu nad bankama u Eurozoni. Sudjelovanje je automatsko za sve države članice Europodručja a neobavezno je za ostale države članice EU-a, kroz postupak poznat kao "uska suradnja" uspostavljen Uredbom o SSM-u u listopadu 2013. godine.

Iako će sve banke u državama sudionicama biti pod nadzorom Europske središnje banke, nadzor se provodi u suradnji s nacionalnim nadzirnim tijelima. Bankarske grupe koje je SSM odredio kao "značajne institucije", uključujući sve one s imovinom većom od 30 milijardu eura ili iznosa koji odgovara 20% BDP-a države članice u kojoj imaju sjedište, izravno nadzire ECB. Manje banke, poznate u bankarskoj uniji kao "manje značajne institucije", ostaju pod neposrednim nadzorom nacionalnih nadzornih tijela država članica u kojoj su osnovane, iako ECB ima neizravni nadzor nad tim nadzorom, kao i ovlast za preuzimanjem izravnog nadzora bilo koje banke. ECB-ov način praćenja uključuje provođenje testova otpornosti (tzv. stress testovi) na financijske institucije. Ako se pronađu problemi, ECB će imati mogućnost provesti ranu intervenciju u banci kako bi se ispravila situacija, primjerice postavljanjem ograničenja kapitala ili rizika ili zahtijevanjem promjena u upravljanju.

SSM je donesen Uredbom Vijeća (EU) br. 1024/2013 15. listopada 2013.  dodjelom posebnih zadataka Europskoj središnjoj banci u pogledu politika koje se odnose na bonitetni nadzor kreditnih institucija, poznatih kao Uredba o SSM-u. Značajno je da, budući da se ova Uredba EU temelji na članku 127 (6) Ugovora o funkcioniranju Europske unije usvojena je jednoglasno od strane Vijeća uz samo savjetodavnu ulogu Europskog parlamenta. Da bi se postigla suglasnost Ujedinjenog Kraljevstva, bilo je kritično istodobno usvojiti reformu Europske agencije za nadzor banaka (koja je tada bila smještena u Londonu, a nakon Brexit-a je premještena u Pariz) Uredbom iz 2010. (Uredba (EU) br. 1022/2013 Europskog parlamenta i Vijeća 22. listopada 2013. o izmjeni Uredbe (EU) Br. 1093/2010 o osnivanju Europskog nadzornog tijela (Europsko nadzorno tijelo za bankarstvo (EBA)) u vezi s dodjelom posebnih zadataka Europskoj središnjoj banci u skladu s Uredbom Vijeća (EU) br. 1024/2013), što je u praksi dalo Europskom Parlamentu mogućnost veta i time značajnu ulogu u zakonodavnom procesu. Svaka buduća izmjena Uredbe o SSM-u također može zahtijevati jednoglasnost Vijeća.

Europska komisija objavila je njihov prijedlog za SSM u rujnu 2012. Europski parlament i Vijeće složili su se o specifičnostima SSM-a 19. ožujka 2013. Parlament je glasao za Uredbe o SSM-u i EBA-i 12. rujna 2013. a Vijeće Europske unije odobrenje je dalo 15. listopada 2013.

Kako je utvrđeno u Uredbi o SSM-u, ECB je preuzeo svoje nadzorno tijelo 4. studenoga 2014.

Jedinstveni sanacijski mehanizam

Jedinstveni mehanizam za rezoluciju (SRM) stvoren je za središnju provedbu Direktive o oporavku i rješavanju banaka u zemljama bankarske unije, uključujući Jedinstveni fond za sanaciju (engl. Single Resolution Fund - SRF) za financiranje sanacijskih operacija. SRF ima vrijdnost 1% pokrivenih depozita svih kreditnih institucija koje imaju odobrenje u zemljama članicama (procjenjuje se na oko 55 milijardu eura) koja će se puniti doprinosima banaka koje sudjeluju tijekom osmogodišnje faze osnivanja koja završava 31. prosinca 2023. Ključna motivacija je ublažiti utjecaj neuspjelih banaka na državni dug pojedinih država i tako ublažiti začarani krug banaka-suverena. Sve države članice EU-a koje su u Eurozoni, te sve one koje nisu u Eurozoni a koje imaju sporazum o "uskoj suradnji" također su sudionice SRM-a.

Jedinstveni sanacijski odbor (SRB) nova agencija osnovana kao institucionalno središte SRM-a, izravno je odgovoran za sanaciju značajnih institucija koje nadzire ECB.

SRM je donesen zakonodavnim aktom poznatim kao Uredba o SRM-u ("Uredba Europskog parlamenta i Vijeća kojom se uspostavljaju jedinstvena pravila i jedinstveni postupak za rješenje kreditnih institucija i pojedinih investicijskih društava u okviru jedinstvenog mehanizma za sanaciju i Jedinstveni fond za sanaciju banaka i izmjenu Uredbe (EU) br. 1093/2010 Europskog parlamenta i Vijeća " ). Povrh toga, napravljen je međuvladin sporazum (IGA) koji će regulirati specifičnosti načina financiranja SRF-a ("Sporazum o prijenosu i uzajamnom doprinosu doprinosa Jedinstvenom fondu za sanaciju" ). Uredbu o SRM-u predložila je Europska komisija u srpnju 2013. Parlament i Vijeće Europske unije postigli su sporazum o Uredbi 20. ožujka 2014. Europski parlament odobrio je Uredbu 15. travnja,  a Vijeće je slijedilo njezin zahtjev 14. srpnja 2014., dovelo do stupanja na snagu 19. kolovoza 2014.  Međuvladin sporazum (IGA) potpisalo je 21. svibnja 2014. 26 država članica EU-a, a ostavljen je prostor Švedskoj i Ujedinjenom Kraljevstvu da ga potpišu kasnije (pod uvjetom da je Ujedinjeno Kraljevstvo članica Europske unije). Stupanje na snagu bilo je uvjetovano ratifikacijom Sporazuma od strane država koje predstavljaju 90% ponderiranih glasova za države koje sudjeluju u SSM-u i SRM-u.  To je postignuto 30. studenog 2015., kada su ratificirale sve države sudionice osim Grčke i Luksemburga. Grčka je ratificirana 7. prosinca. Sporazum je stupio na snagu 1. siječnja 2016. za države koje sudjeluju u SSM-u i SRM-u.  Luksemburg je nakon toga ratificirao sporazum 11. siječnja 2016.

Europsko osiguranje depozita i regulatorni tretman državnih izloženosti
Od početka početkom 2012. godine, zagovornici bankarske unije inzistirali su na potrebi uspostave europskog osiguranja depozita kako bi se prekinuo začarani krug banaka-suverena. Ova komponenta bankarske unije u početku je bila kontroverznija od SSM-a ili SRM-a, međutim zbog snažnog signala koji uključuje prekograničnu podjelu rizika. U studenom 2015., Europska komisija objavila je zakonodavni prijedlog za Europsku shemu osiguranja depozita (EDIS) ali to nije dobilo poteškoće u sljedećem zakonodavnom postupku, čak i nakon što je Komisija u listopadu 2017. obustavila svoj projekt predlažući djelomična provedba. U lipnju 2019. Europska komisija priznala je da će možda biti potreban potpuno novi prijedlog kako bi se vizija europskog osiguranja depozita ostvarila.

Jedan od razloga za neuspjeh prijedloga EDIS-a je taj što je on ugradio neuravnotežen pristup razbijanju začaranog kruga bankarskog suverena, jer se dotakao samo jedne ključne komponente tog začaranog kruga - činjenice da se osiguranje depozita pruža samo na nacionalnoj razini - ostavljajući netaknutu još jednu - naime, kontinuirano postojanje koncentriranih državnih izloženosti u državnom vlasništvu u većini banaka euro-područja ili drugim riječima, činjenica da banke iz euro-područja daju prednost svojoj matičnoj zemlji u dodjeljivanju kredita vladama unatoč nepostojanju tečajnog rizika unutar monetarne unije. Financijska i politička vidljivost ovog izazova, nazvanog "regulatorni tretman državnih izloženosti" (RTSE), nije odmah prepoznata u ranim raspravama o bankarskoj uniji. U 2015. – 2016. Radna skupina na visokoj razini EFC-a kojom je predsjedao Per Callesen istraživao je mogućnosti rješavanja koncentrirane izloženosti, ali nije postignut konsenzus i konačno izvješće nije objavljeno.

Dužnosnici EU-a prepoznali su vezu između dviju tema europskog osiguranja depozita i RTSE-a i ugradili se u pregovarački okvir Vijeća. Od sredine 2020., međutim, nije postignut opipljiv napredak u postizanju konsenzusa o politici.

Zemljopisni opseg i uska suradnja
Sporazum o uskoj suradnji može zaključiti ECB ili država članica koja nije članica Eurozone. Sudjelujuće države izvan Eurozone također će dobiti mjesto u Nadzornom odboru ECB-a.

Devetnaest država članica Eurozone automatski sudjeluju u Jedinstvenom nadzornom mehanizmu (SSM) iJedinstvenom sanacijskom mehanizm (SRM). Budući da ugovori EU-a daju Europskoj središnjoj banci nadležnost samo nad državama Eurozone, zakonski ona ne može provoditi mjere u državama izvan Eurozone. To bi spriječilo ECB da učinkovito obavlja svoju nadzornu ulogu u tim državama. Prema Europskim ugovorima, zemlje izvan Eurozone nemaju pravo glasa u Upravnom vijeću ECB-a, a zauzvrat nisu obvezujuće implementirati odluke ECB-a. Države izvan Eurozone ne mogu postati punopravni članovi SSM-a i SRM-a u smislu da imaju ista prava i obveze kao članice Eurozone. Međutim, države članice izvan Eurozone mogu sklopiti "sporazum o uskoj suradnji" na SSM-u s ECB-om. Banke u toj zemlji onda nadzire ECB a država dobiva mjesto u Nadzornom odboru ECB-a. To bi omogućilo bankama u toj zemlji da ih nadgleda ECB pod uvjetom da postoje mehanizmi koji bi mjere ECB-a učinile obvezujućima za nacionalna tijela. Sporazum o "uskoj suradnji" može zaključiti ECB ili država članica koja nije članica eurozone. Sudjelujuće države izvan Eurozone također će dobiti mjesto u Nadzornom odboru ECB-a. Tekst SRM-a predviđa da će sve države koje sudjeluju u SSM-u, uključujući i države koje nisu članice eurozone sa sporazumom o "bliskoj suradnji", automatski biti sudionice u SRM-u.

Bugarska
Prvi zahtjev za ulazak u "usku suradnju" Bugarska je uputila 18. srpnja 2018.

Bugarski ministar financija Vladislav Goranov izjavio je u srpnju 2017. da njegova zemlja neće sudjelovati prije usvajanja eura. Međutim, nakon pritiska ECB-a da počne sudjelovati u bankarskoj uniji prije ulaska u Europski mehanizam deviznih tečajeva (ERM II), Goranov je u lipnju 2018. rekao da će se Bugarska pridružiti Bankovnoj uniji za godinu dana. Bugarska je poslala pismo Euroskupini u srpnju 2018. godine o svojoj želji za sudjelovanjem u ERM-u II, i opredjeljenosti za sklapanje sporazuma o "bliskoj suradnji" s bankarskom unijom. Upravno vijeće ECB odlučilo je 24. lipnja 2020. uspostaviti usku suradnju s bugarskom središnjom bankom. Bliska suradnja stupa na snagu 27. srpnja 2020. Bugarska narodna banka imat će predstavnika s pravom glasa u Nadzornom odboru Europske središnje banke, a Europska središnja banka počet će nadzirati značajne bugarske banke nakon završetka postupka procjene važnosti.

Hrvatska
Hrvatska je također podnijela zahtjev za uskom suradnjom u svibnju 2019., u sklopu svojih napora za pridruživanjem ERM II. Hrvatska je očekivala pridruživanje bankarskoj uniji i ERM II do srpnja 2020. Upravno vijeće ECB odlučilo je 24. lipnja 2020. uspostaviti usku suradnju s hrvatskom središnjom bankom. Bliska suradnja stupa na snagu 27. srpnja 2020. Hrvatska narodna banka imat će predstavnika s pravom glasa u Nadzornom odboru Europske središnje banke, a 1. listopada 2020. Europska središnja banka započet će nadzor nad značajnim hrvatskim bankama nakon dovršetka postupka procjene važnosti.

Danska
Danska vlada objavila je u travnju 2015. svoju namjeru da se pridruži bankarskoj uniji. Iako je Ministarstvo pravosuđa ustanovilo da taj potez ne podrazumijeva nikakav prijenos suvereniteta i stoga automatski ne zahtijeva referendum, Danska narodna stranka, Crveno zeleni savez i Liberalni savez protive se ulasku u bankarsku uniju i kolektivno su osvojila dovoljno mjesta na sljedećim izborima u lipnju 2015. kako bi se spriječilo da se Folketing (danski parlament) pridruži bez odobrenja putem referenduma. Od srpnja 2017. Danska razmatra pridruživanje

 Dana 10. srpnja 2017., danska Središnja banka (Danmark Nationalbank) objavila je na službenom web mjestu izjavu na engleskom jeziku navodeći u odjeljku " Stavovi Danmark Nationalbank o danskom sudjelovanju ":  Danmarks Nationalbank smatra da bi se Danska trebala pridružiti bankarskoj uniji. Ukratko, procjena Danmarks Nationalbank-a da će sudjelovanje imati koristi od danskih kućanstava i tvrtki.

  Općenito govoreći, bankarska unija će pozitivno pridonijeti financijskoj stabilnosti. Ovo je važno za sve nas. Kao što smo vidjeli nakon 2008. godine, financijska kriza može imati ozbiljan utjecaj na ekonomsku infrastrukturu na koju se većina oslanja: investicije, hipotekarne zajmove, mogućnosti rasta poslovanja, zaposlenost te vladine prihode i rashode. Bankarska unija može se promatrati kao prepreka budućim financijskim krizama. Također će osigurati da je učinak manji, ako banke ipak postanu u nevolji.

  Pored toga, postoji niz posebnih faktora koji Dansku čine posebno zanimljivim za sudjelovanje u bankarskoj uniji.

  Neke danske banke i hipotekarne banke vrlo su velike u odnosu na veličinu gospodarstva. Prema procjeni kompanije Danmark Nationalbank, nadzor najvećih danskih banaka i hipotekarnih banaka bio bi ojačan u bankarskoj uniji. Danmarks Nationalbank također otkriva da bi sudjelovanje u bankarskoj uniji bilo pogodno ako bi se velika danska banka ili hipotekarna banka ikad našla u nevolji. Jedinstveno moćno tijelo za sanaciju tada bi bilo bolje opremljeno da umanji štetne učinke na gospodarstvo i financijski sustav bez korištenja danskih javnih sredstava.

  Ravnopravno međunarodno igralište također bi poboljšalo konkurenciju na danskom bankarskom tržištu, što bi bilo samo u korist danskih kućanstava i tvrtki.

  Nadalje, Danska bi kao članica bankarske unije imala glas pri uspostavljanju europska pravila, standardi i praksi. To između ostalog znači da bi model hipotekarnog kredita bio snažnije smješten unutar nego izvan bankarske unije.   U priopćenju za javnost od 19. prosinca 2019. dansko Ministarstvo industrije, poslovanja i financijskih poslova citiralo je danskog ministra za industriju, poslovanje i financijska pitanja Simona Kollerupa :  , , , Vladino je stajalište da je potrebna veća jasnoća vezano za brojna važna pitanja prije nego što možemo utvrditi svoj stav o danskom sudjelovanju: položaj Švedske je nejasan; rad na dodatnim elementima bankarske unije još uvijek traje, a budući odnos Velike Britanije s EU još uvijek nije dovršen. Uz to, još uvijek postoji neizvjesnost u vezi s primjenom novih bazelskih preporuka u EU-u, što može imati značajan utjecaj na okvirne uvjete danskog financijskog sektora, bez obzira sudjelujemo li u bankarskoj uniji ili ne. Vlada će se vratiti na to pitanje kada bude veća jasnoća oko ovih pitanja i kada budemo imali dobru javnu raspravu o mogućem danskom sudjelovanju. Stav vlade je da ako na kraju preporučimo da Danska sudjeluje u bankarskoj uniji, treba održati referendum o tom pitanju.

Švedska
Od 2017. godine, otkada su povećane su naknade za fondove za sanaciju švedskih banaka radi zaštite od bankarskih neuspjeha, što je rezultiralo premještanjem sjedišta najveće banke u Švedskoj i čitave nordijske regije, Nordea, iz Stockholma u glavni grad Finske, Helsinki, koja se nalazi u Eurozoni, a samim tim i unutar bankarske unije, u Švedskoj se razgovara o pridruživanju Švedske bankarskoj uniji. Predsjednik odbora Nordee, Björn Wahlroos, izjavio je da se banka htjela staviti "uz bok sa svojim europskim vršnjacima", opravdavajući preseljenje iz Stockholma u Helsinki.

Glavni cilj ulaska u bankarsku uniju je zaštititi švedske banke sa stavom  "prevelike da bi propale". Švedski ministar financijskih tržišta Per Bolund rekao je da zemlja provodi studiju o pridruživanju koja bi trebala biti završena do 2019. Kritičari tvrde da će Švedska biti u nejednakom položaju ulaskom u bankarsku uniju jer nema glasačko pravo, jer nije članica Eurozone. Švedska ministrica financija Madgalena Andersson izjavila je: "Ne možete zanemariti činjenicu da donošenje odluka može biti malo problematično za zemlje koje nisu u Eurozoni ."

Vidi također

 Ekonomska i monetarna unija
 Unija tržišta kapitala
 Unutarnje tržište Europske unije
 Bankarstvo u sjeni

Izvori

Europsko pravo
Stranice s nepregledanim prijevodima

Bankovna unija (EU)


Proiectul Diabolo a fost o investiție a gestionarului belgian de infrastructură feroviară Infrabel pentru realizarea unei legături nordice a aeroportului național Brussels Airport cu rețeaua de cale ferată a regatului. Anterior, gara din aeroport era una înfundată, accesul putându-se face doar dinspre Bruxelles via Zaventem. În urma acestei investiții, gara conectează acum în mod direct aeroportul cu axele principale ale rețelei feroviare belgiene și cu diverse orașe europene (Amsterdam, Paris și Frankfurt). Astfel, se poate ajunge pe calea ferată la aeroport venind dinspre Antwerpen / Mechelen, dinspre Hasselt / Leuven și dinspre Bruxelles, via Zaventem sau via Vilvoorde.

În comunicările oficiale, Infrabel consideră ca făcând parte din Proiectul Diabolo atât construcția liniei 25N și a conexiunii feroviare de nord dintre aeroport și Linia 25N, cât și a racordului Nossegem, chiar dacă acesta a fost pus în exploatare cu mulți ani înainte de Proiectul Diabolo propriu-zis.

Pe 7 iunie 2012, Proiectul Diabolo a fost inaugurat în prezența Regelui Albert al II-lea, aflat la bordul unui tren special care a parcurs noul tunel de cale ferată. La sosirea în gara aeroportului, regele a tăiat în mod simbolic o panglică inaugurală.

Pe 10 iunie 2012 a circulat primul tren direct între Mechelen și aeroportul Brussels Airport.

Nume
Numele proiectului face referire la obiectul de jonglat Diabolo, deoarece conexiunea feroviară, cu cele patru arce ale sale, are aproximativ aceeași formă.

Componentele proiectului

Racordul Nossegem
Racordul (sau curba) Nossegem (în , în ) este o porțiune de cale ferată care permite trenurilor să circule de la aeroport direct spre Leuven și Hasselt, fără să se întoarcă mai întâi spre Bruxelles. Racordul a fost pus în funcțiune pe 11 decembrie 2005 și scurtează durata unei călătorii între aeroportul din Zaventem și Leuven la circa 15 minute, față de aproape o oră, cât era anterior.

Deși realizat într-o fază anterioară Proiectului Diabolo, racordul Nossegem este totuși considerat parte a acestuia.

Linia 25N

Noua linie de cale ferată 25N dintre Schaarbeek și Mechelen, construită în zona mediană a autostrăzii A1/E19 care face legătura între Bruxelles și Mechelen, a fost finanțată în întregime de Infrabel. Costurile s-au cifrat la 250 milioane de euro. Totuși, Uniunea Europeană a intervenit și ea prin intermediul unei subsidii pentru construcția rețelei belgiene de linii de mare viteză. În perioada 2004-2007 au fost alocate 3 milioane de euro, la care s-au adăugat încă 15 milioane în perioada 2007-2013.

Linia 25N pornește de la Schaarbeek, unde se desprinde din vechea linie 36N. Linia traversează tot depoul Infrabel din Haren și ajunge la nodul rutier Machelen, de unde continuă în zona mediană foarte spațioasă a A1/E19 (Hartă), între cele două sensuri de mers. Chiar înainte de ieșirea 10 Mechelen-Sud de pe autostrada A1/E19, linia 25N părăsește zona mediană prin intermediul unui viaduct  peste sensul de mers spre Antwerpen și se conectează cu liniile existente 25 și 27 către Gara Mechelen (Hartă). Construcția terasamentului a început în iulie 2007.

Noua linie 25N este echipată cu sistemul european de siguranță feroviară ETCS.

Conexiunea de nord

Pentru realizarea acestei conexiuni, Linia 36C a fost prelungită de la Gara Brussels Airport-Zaventem până la linia 25N prin intermediul unui tunel.

Construcția a fost finanțată prin intermediul unui parteneriat public-privat (PPP) care a fost semnat pe 28 septembrie 2007. Deținătorul de infrastructură s-a asociat cu partenerii privați Babcock & Brown și HSH Nordbank AG, iar lucrările au început în octombrie 2007.

Conform înțelegerii, structura privată Northern Diabolo nv a fost însărcinată cu construcția, finanțarea și întreținerea infrastructurii pe terenul cuprins între aeroport și autostrada E19. Realizarea infrastructurii a presupus prelungirea stației existente, forarea a două tuburi de tunel separate de câte 1070 de metri fiecare pe sub terenul aeroportului, traversarea subterană a Brucargo și conexiunea cu linia 25N. Această conexiune s-a făcut cu ajutorul a două racorduri curbe subterane, unul în direcția Bruxelles, celălalt în direcția Mechelen, prin intermediul cărora linia a urcat la suprafață direct în zona mediană a autostrăzii A1/E19, în dreptul ieșirii 12 Vilvoorde/Brucargo (Hartă).

Pe 14 ianuarie 2009, utilajul de tip TBM pentru forat tuneluri, în lungime de 65 de metri, a fost demontat în Machelen după extragerea din galerie. Primul din cele două tuneluri cu diametrul exterior de 8 metri a fost forat între martie și iunie 2009, iar cel de-al doilea între august și noiembrie 2009. Forarea la o adâncime de 16,5 metri sub nivelul pistelor a permis ca activitățile curente ale aeroportului să nu fie perturbate.

Costuri

Costul total al construcției a fost estimat la 290 milioane de euro.

Pentru o perioadă de 35 de ani, începând din 2012, constructorul se va ocupa de gestionarea și întreținerea lucrării. Deoarece au contribuit la construcție și și-au asumat riscurile investiției (respectarea bugetului și a termenului de execuție), partenerii privați ai Infrabel sunt îndreptățiți, conform contractului, la o parte din veniturile obținute în urma exploatării liniei.

Redevența Diabolo
La sfârșitul perioadei de 35 de ani, deci în 2047, consorțiul privat va preda linia către Infrabel în schimbul unei sume simbolice. În perioada de 35 de ani, Northern Diabolo nv va primi o sumă anuală în schimbul finanțării, participării la construcție și întreținerii liniei. Această compensare, stabilită prin legea din 30 aprilie 2007, consistă dintr-o componentă fixă de 9 milioane €, care este indexată anual, și două componente variabile: 0,5% din veniturile obținute de statul belgian de pe urma traficului de călători din Belgia, plus o sumă de 3,80 € de la fiecare pasager care folosește noua conexiune feroviară spre și dinspre Brussels Airport. Aceasta din urmă sumă, intitulată "Redevența Diabolo", este și ea indexabilă și exclude în mod explicit traficul de tranzit prin stația de la aeroport. Ulterior, suma de 3,80 € a fost majorată la 4,10 €, apoi la 4.44 €. Pe 1 februarie 2014 taxa a fost din nou crescută până la valoarea de 5.07 € per pasager. O nouă scumpire a ridicat valoarea taxei la 5,14 € per pasager, apoi la 5,25 €.

Creșterile repetate ale taxei pot fi parțial imputate unei clauze din contractul de parteneriat dintre Infrabel și Northern Diabolo nv. Această clauză le permite partenerilor privați ai Infrabel să se compenseze dacă numărul de pasageri anual se cifrează sub valorile estimate anterior. Spre exemplu, circa 1,68 milioane de pasageri au tranzitat linia în anul 2013, față de o estimare la data semnării contractului de 2,2 milioane. Deoarece diferența între real și estimare a depășit procentul de 15% stabilit prin contract, compania privată a putut majora prețul Redevenței Diabolo.

În cazul în care diferența între real și estimare depășește procentul de 25%, compania privată are dreptul să returneze tunelul în gestiunea Infrabel pentru un cost estimat la 1 miliard €.

Graficul de mai jos înfățișează creșterea redevenței începând din anul 2009, când a fost prima dată aplicată:

Există unele categorii de călători care nu sunt obligate să plătească Redevența Diabolo. Este vorba de deținătorii unui titlu de călătorie de tip domiciliu-loc de muncă, mai precis de persoanele care lucrează în aeroport și ale căror companii le asigură astfel de abonamente. De asemenea, pasagerii care folosesc trenurile care tranzitează aeroportul, dar nu coboară în gară, sunt scutiți de plata acestei taxe. Pentru a se asigura că nimeni nu profită în mod ilegal de această excepție, de la 1 iunie 2015, Gara Brussels Airport-Zaventem a fost echipată cu portaluri de acces. Orice călător care vrea să intre sau să iasă din stație trebuie să-și scaneze biletul pentru a i se permite accesul.

Deoarece pasagerii care călătoresc gratuit pe liniile NMBS/SNCB reprezintă o scădere a veniturilor în raport cu această taxă, statul belgian compensează NMBS/SNCB pentru dreptul de utilizare a tronsonului Diabolo. Această compensație anuală este indicată în graficul de mai jos în euro, la valoarea din anul 2008:

Note

Legături externe
  Inaugurarea oficială a tunelului Diabolo
 Video-documentar referitor la Proiectul Diabolo

Căi ferate din Belgia

Proiectul Diabolo


Ceglid (mađ. Cegléd, njem. Zieglet), grad u Mađarskoj od 38.220 stanovnika. Grad je jedan od najvažnijih u Peštanskoj županiji.

Zemljopisne karakteristike
Grad Ceglid se nalazi u središnjem dijelu Mađarske. Od Budimpešte je udaljen oko 70 km jugoistočno, i nalazi se u sjevernom dijelu Panonske nizine.

Povijest
Ceglid je prvi put dokumentiran oko 1290. kao kraljevski feud.
Kralj Ludovik I - 1364. proglasio je mjesto slobodnim trgovištem. 1368. godine, poklonio je ga klarisama za uzdržavanje.

Ceglid je između 1541. – 1686. bio pod osmanskom okupacijom, - tad je do temelja razoren.

Gradovi prijatelji
 , Miercurea Ciuc
 , Gheorgheni
 , Sfântu Gheorghe
 , Vlăhița
 , Odorheiu Secuiesc
 , Mühldorf
 , Plauen
 , Varuoš, Vašvar (mađ. Vasvár)

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Gradovi u Mađarskoj

Ceglid


Bruno Soriano Llido (n. 12 iunie 1984, Artana, Castellón, Spania), cunoscut sub numele de Bruno Soriano sau pur și simplu Bruno, este un fotbalist spaniol. Joacă ca mijlocaș la Villarreal unde este căpitan. Este un mijlocaș organizator stângaci, cu tehnică bună și abilități pentru distribuirea de joc.

Cluburi

Referințe

Fotbaliști ai Villarreal CF
Nașteri în 1984

Bruno Soriano


"පරිගණකය" යනු  IEEE  පරිගණක සමාජය මඟින් ප්‍රායෝගික පුහුණුවක් මුල් කරගත්  සමාජයේ සියළුම සාමාජිකයින් සදහා නිකුත් කරන සගරාවකි. එහි තීරක සමාලෝචිත වාර්තා, නිත්‍ය තීරු හා වත්මන් පරිගණක නිකුතුවන් සම්බන්ධ සම්මුඛ සාකච්ඡා අඩංගු වේ. මෙම සඟරාව වාණිජ සඟරාව හා ගවේෂණාත්මක සඟරාවක යන දෙකෙහිම කරුණු උකහා ගෙන ඒ දෙකට ම අතරමැදි තැනක පවත්නා සඟරාවකි. "පරිගණකය" වත්මන් පර්යේෂණවල වර්ධනය , නැඹුරුතා , හොදම   ප්‍රතිපත්ති හා වෘත්තියේ වෙනස්වීම් පිළිබද තොරතුරු සපයයි. සඟරාව IEEE  පරිගණක සමාජයේ සාමාජිකයින්ට කිසිදු අය කිරීමකින් තොරව ලබා දේ.

පරිගණකය (සඟරාව)


An Oberonia polyschista in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Oberonia polyschista in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Sumatera. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia polyschista


An Yoania flava in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ken Inoue ngan Tomohisa Yukawa. An Yoania flava in nahilalakip ha genus nga Yoania, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Yoania

Yoania flava


Kristel Lisberg (født 1989, voksede op i Tvøroyri) er en sangerinde fra Færøerne. Hun har boet i Danmark de seneste år, hvor hun blev et kendt navn, da hun deltog i X Factor i 2012. I 2014 udgav hun singlen "Without You", og i 2015 udgav hun endnu en single "September", der er en meget personlig sang, der er tilegnet hendes bror, som døde i en trafikulykke i 1999 kun 19 år gammel. Hun har deltaget som solist i Dansk Melodi Grand Prix 2016 med sangen "Who Needs a Heart?".

Kristel Lisberg fortalte til Færøernes Radio, Kringvarp Føroya, at det ver Danmarks Radio der havde henvendt sig til hende og havde bedt hende om at synge en af sangene, der var indstillet til Dansk Melodi Grand Prix 2016. Who Needs a Heart og er skrevet af to svenske sangskrivere: Sara Ljunggren og Jonas Gladnikoff.

Kristel havde sin første optræden allerede som 7 årig, og efterfølgende turnerede hun rundt Færøerne som 12 årig sammen med sin far, Jens Lisberg, som er en af Færøernes velkendte country-sangere.

Kristel har studeret på Københavns Erhvervsakademi og blev uddannet som optiker i slutningen af januar 2016. Hun arbejder hos Louis Nielsen..

Kristel er med i en nye TV-konkurrence på DK4 og er pr. november 2016 også snart ude med en ny single.

Udgivelser

Single
 2015 - September
 2014 - Without You
 2011 - In The Lights (vocal, komponist og tekstforfatter: Kristel Lisberg)
 2003 - Aint No Love

Priser og nomineringer
 2015 - Nomineret til Faroese Music Awards i kategorien Årets sangerinde
 2012 - Nomineret til Planet Awards i kategorien Årets nye artist/band

References

Deltagere ved Dansk Melodi Grand Prix 2016
Deltagere i X Factor (Danmark)
Sangere fra Færøerne
Personer fra Tvøroyri
Komponister fra Færøerne
Sangskrivere fra Færøerne

Kristel Lisberg


Shalva Nutsubidze (; December 14, 1888 – January 6, 1969) was a Georgian philosopher, cultural historian, rustvelologist, literary critic, translator, public figure, one of the founders of scientific school in the field of history of Georgian philosophy, one of the founders and prorector (1920-1929) of the Tbilisi State University, Director of the Fundamental Library of the TSU, Dean of the Department of History of World Literature, Doctor of Philosophy, Professor, elected member of the Academy of Sciences of the Georgian SSR (1944), Meritorious Scientific Worker of Georgia (1961).

Shalva Nutsubidze attended universities in Saint Petersburg, Berlin, and Leipzig. In 1917, he obtained assistant professorship of the Saint Petersburg State University. He received the degree of Doctor of Philosophy in 1927.

From 1904 to 1911 Shalva Nutsubidze was a member of the Bolskevik wing of the Russian Social Democratic Labour Party and the Georgian Socialist-Federalist Revolutionary Party from 1915. From 1919 to 1921, he was a member of the Constituent Assembly of Georgia. After the Soviet annexation of the Democratic Republic of Georgia, he did not leave the country.

He founded his original philosophical doctrine, Alethiologian Realism, while working in Germany. Shalva Nutsubidze studied the history of Georgian philosophy in the 1930s, laying the groundwork for a new field of Kartvelian studies, the history of Georgian philosophy. He developed the theory of the Eastern Renaissance and the Nutsubidze-Honigmann theory, which established the identity of Peter the Iberian and Pseudo-Dionysius the Areopagite.

Shalva Nutsubidze was fluent in Greek, Latin, German, Russian, and French. His translation of The Knight in the Panther's Skin into Russian language is considered one of the best translations of this poem.

Ancestry
Shalva Nutsubidze's grandfathers were both priests. Philipe Datiashvili, his grandfather (from mother's side), loved to read and taught his grandson Nuskhuri alphabet to read at a young age. Shalva Nutsubidze's father, Isak Nutsubidze, was a teacher. He studied with Vazha-Pshavela at Gori's Mastery Seminary before becoming a teacher in Khoni and Kutaisi. Isak Nutsubidze was a skilled hunter who frequently went hunting with his son. He died in 1927. Shalva Nutsubidze's mother, Rebeka Datiashvili, was from Kvitiri.

Shalva Nutsubidze's elder sisters were Aneta, Tamar, Elene, and Nino. Tamar, one of them, attended St. Petersburg Technological University and then the Faculty of Geography and Geology at Tbilisi State University. He worked as a researcher and academic secretary at the Institute of Geography of the Georgian National Academy of Sciences. Nino, the second sister, graduated from the Russian Department of the Faculty of Philology of Tbilisi State University and worked as a Russian language teacher, first at a school and then at the Tbilisi Medical Institute.

Early years and education

Shalva Nutsubidze was born on December 14, 1888, in Partskhanakanevi (near Kutaisi). He attended Khoni Primary School and Khoni's Mastery Seminary for his primary education. Here he met with Akaki Tsereteli, Vazha-Pshavela, Niko Nikoladze, Ivane Gomarteli, Barbara Kipiani, and Ilia Khoneli first time. In 1897, he continued his studies at the Kutaisi Classical Gymnasium. He was elected editor of the illegal magazine "Gantiadi" in sixth grade, which he led until he graduated from high school.

From 1904 to 1905, he was an active participant in the gymnasium's political life. In 1904, he joined the Bolshevik fraction of the Social-Democratic Workers' Party. He worked as a regional propagandist and attended the funeral of the revolutionary Alexander Tsulukidze in 1905, where he also spoke on behalf of the Samtredia organization. From 1905 to 1906, he attended illegal Vano Sturua meetings. He was part of a group led by Vano Sturua that traveled from St. Petersburg to Finland in 1906 to meet with Vladimir Lenin.

In 1905, Isak Nutsubidze was appointed headmaster of the school in the village of Kulashi, and the family relocated there. Shalva Nutsubidze graduated from the Classical Gymnasium and enrolled in the Department of Philosophy of the Faculty of History and Philology at St. Petersburg University in 1906. While studying in St. Petersburg, he once again collaborated with Georgian revolutionary students such as Vano Sturua, Mamia Orakhelashvili, Shalva Eliava, Silibistro Todria, and others.

Shalva Nutsubidze delivered a lecture about "Philosophical and Historical Materialism" at the public session of St. Petersburg's University in 1907. During his stay at university, he studied under Alexander Vvedensky, N. Karaev, N. Losky, and others. Shalva Nutsubidze frequently visited Georgia and read public reports about political issues. The report "Marxism and Personality," which was read at the Kutaisi Theater, drew a large audience, and the police almost detained members of the Imereti-Samegrelo Committee of the Social Democratic Party, who were listening to the report from behind the scenes.

Shalva Nutsubidze graduated from St. Petersburg University in 1910 and began his career as a history, psychology, and Latin language teacher in the Kuban Oblast. Later, with the assistance of Professor Alexander Vvedensky, he returned to St. Petersburg University, passed the master's oral and written examinations, and began lecturing in 1917 to achieve the Privatdozent degree. Shalva Nutsubidze received a Privatdozent degree the same year.

He was twice dispatched on scientific visits to Europe from St. Petersburg University. From 1911 to 1914, every May–August, he attended summer seminars in Germany. He founded his original philosophical doctrine, Alethiologian Realism, while working in Germany. He spent much of his time at Leipzig, where he was mentored by notable philosophers such as Wilhelm Wundt, Johannes Folkelt, and Karl Barth. Shalva Nutsubidze was a teacher at St. Petersburg's Second Gymnasium in 1914. Grigol Tsereteli, who eventually became his closest friend, met him here. Shalva Nutsubidze was a lecturer at St. Petersburg University from 1916 to 1918.

Tbilisi State University

Shalva Nutsubidze was a key figure in the formation of Tbilisi State University. During his stay in St. Petersburg in 1917, Giorgi Akhvlediani handed him Ivane Javakhishvili's invitation. Shalva Nutsubidze left his wife and children in St. Petersburg and returned to Tbilisi to participate in the university's establishment preparations. He was in charge of bringing Georgian professors to the university.

Shalva Nutsubidze held a variety of posts at the university, including Vice-Rector (1920―1929), Dean, Director of the Fundamental Library, Head of the department, First Dean of the Faculty of Social and Economic Sciences, and others. He also founded and oversaw a law school. For 15 years, he was the Dean of the Department of History of World Literature, which eventually became the Faculty of Western European Languages and Literature. Shalva Nutsubidze taught a variety of courses at different faculties, including logic, introduction to philosophy, historical materialism, history of social and political thoughts, scientific methodology, history of Western European literature, and others.

Shalva Nutsubidze was also tasked with writing textbooks for students studying philosophy at Tbilisi State University. In a short period of time, he prepared textbooks on which subsequent generations (Mose Gogiberidze, Konstantine Megrelidze, Savle Tsereteli, Konstantine Bakradze, Angia Bochorishvili) were raised: "Logic. Elementary Textbook" in 1919, "Logic for Secondary School" and "Introduction to Philosophy, Part I, The Problem of Cognition" in 1920 and "Logic: A Propaedeutic Course" in 1923.

Shalva Nutsubidze and his companions (Sergi Gorgadze, among others) established the Petritsi Intellectual Society at Tbilisi State University in 1918, organizing seminars and discussions to gather Georgian philosophical monuments and spread philosophical knowledge. He also introduced "General Education Courses," in which students of all ages who did not have a high school degree were admitted and allowed to continue their education at the university after graduation. The classes were incorporated into government school in 1927.

1920-1940

Shalva Nutsubidze and Giorgi Chubinashvili attended an exhibition of Georgian art relics in Germany in 1920. In 1921, he started working for Tedo Glonti's Socialist-Federalist newspaper, which was published with the consent of the Revolutionary Committee. The "Social Philosophy Studying Group" was founded the same year under his direction.

On the recommendation of the university's pedagogical department, Shalva Nutsubidze left for Europe in 1925, to become acquainted with the work of philosophical seminars at Berlin University. Shalva Nutsubidze was a professor at Leipzig University from 1925 until 1926. He intended to translate "The Basics of Aletheology" into German while on a scientific trip, but changed his mind and authored a new book, "Wahrheit und Erkenntnisstruktur" ("Truth and the Structure of Cognition"), which was reviewed in 1926 by prominent Neo-Kantians Arthur Liberty and Buchenau.

Shalva Nutsubidze received the degree of Doctor of Philosophy on April 17, 1927, after successfully defending his doctoral dissertation, "Truth and the Structure of Cognition." He went on a scientific trip to Germany in 1928. In 1930, he traveled to Germany to see an exhibition of Georgian art relics. Shalva Nutsubidze was not permitted to continue his philosophy lectures at Tbilisi State University after his return to Georgia.

He was a senior researcher at the Tbilisi Teaching Institute in 1935.

1940-1950
Shalva Nutsubidze was a professor at the Maxim Gorky Institute of World Literature in Moscow from 1940 to 1941. He returned to Georgia in 1942 and resumed his lecturing at Tbilisi State University. Shalva Nutsubidze was elected a full member of the Georgian SSR Academy of Sciences in 1944.

Shalva Nutsubidze was dispatched to Berlin on a special assignment in 1945. According to one story, he was in charge of investigating the fate of Yakov Dzhugashvili, though his presence and work in Berlin were exploited to hold Georgian exiles by Soviet security services.

He began working at the Institute of Philosophy of the Soviet Socialist Republic of Georgia in 1946. At the same time, he taught a course at Tbilisi State University about the history of Georgian philosophy. During a discussion at the Institute of Philosophy in 1948, Petre Sharia and Ilarion Talakhadze fiercely criticized the work "Rustaveli and the Eastern Renaissance," and Shalva Nutsubidze was dismissed a year later.

Political life

Shalva Nutsubidze was a prominent political figure. He was actively involved in the school's political life while still in high school. From 1904 until 1911, he was a member of the Bolshevik wing of the Russian Social Democratic Labour Party, which he left in 1911 to join the Georgian Social-Federalist Revolutionary Party. In 1917, he was elected to the Central Council of All-Russian National Socialist Parties and as a representative of it was dispatched to St. Petersburg, where the Declaration of All-Russian Nationalities was declared. He was elected to the National Council of Georgia in November of the same year.

Shalva Nutsubidze was elected to the main committee of the Georgian Socialist-Federalist Revolutionary Party in 1918. In 1919–1921, he was a member of the Constituent Assembly of Georgia from the same party. He signed the Declaration of Independence of Georgia. He served in the Educational and Librarian Commissions.

The Constituent Assembly met on February 1, 1921. During the break, Shalva Nutsubidze and Benia Chkhikvishvili had a dispute in which Benia punched Nutsubidze in the eye and took his hand towards the handgun, while Nutsubidze threw a chair at him. A few days after the confrontation, the Socialist-Federalists proposed to the Constituent Assembly's Presidium that Chkhikvishvili's Membership of Parliament status be revoked, but the Assembly voted and removed the topic from the agenda. In response to public dissatisfaction demonstrations were held.

Shalva Nutsubidze did not emigrate with the government after Georgia was annexed by Russian Soviet Federative Socialist Republic on February 25, 1921. Two days later Shalva Nutsubidze led the formation of a temporary main committee of the Federalist Party. The Federalists supported the Soviet government as a result of the committee's decision.

Between 1923 and 1929, Shalva Nutsubidze served in the Central Executive Committees of the Transcaucasian Socialist Federative Soviet Republic and the Georgian Soviet Socialist Republic. He was a president of Georgian branch of the Union for Cultural Relations with Foreign Countries in 1934.

Repressions

Shalva Nutsubidze was detained in Tashiskari on August 31, 1938, on suspicion of spying for Germany. He was handed to the People's Committee of the USSR for State Security on December 1, the same year, after being accompanied from Tbilisi to Moscow. He was charged with counter-revolutionary actions, propaganda, and direct actions against the working class and the revolutionary movement in support of the counter-revolutionary government.

While in prison, Shalva Nutsubidze was ordered to translate "The Knight in the Panther's Skin" into Russian language by Ioseb Jughashvili, but he had already began translating of the poem in 1937 and had been reading sections in the audience. In compensation for a translation, he was also released from jail. Shalva Nutsubidze finished the fourth complete translation of "The Knight in the Panther's Skin" into Russian on May 1, 1939, which was sent to Stalin.

Shalva Nutsubidze and Sergey Kavtaradze personally met Stalin on October 20, 1940. Ioseb Jughashvili revised the poem, provided the translator one Strophe of his translation, and the work was published the following year, with the edition by S. Gorodetsky, which included a preface by Sergo Kavtaradze and illustrations by Mihály Zichy, Sergo Kobuladze, and Irakli Toidze. The translation was published in mass circulation by "Goslitizdat", although the translator did not get an honorarium. According to Shalva Nutsubidze's declaration, the honorarium was completely credited to the Defense Fund.

Following Stalin's death in 1953 and the fall of Lavrenty Beria's power Shalva Nutsubidze was expelled from the Academy of Sciences of the Georgian SSR on December 22, 1938, and three days later from Tbilisi State University. Shalva Nutsubidze's works, "History of Georgian Philosophy" and "Rustaveli and the Eastern Renaissance," were published before 1960, but he was limited to full-fledged scientific and educational activity. From 1956 to 1960, he worked as a senior researcher at the Institute of Philosophy of the Academy of Sciences of the Georgian SSR, and in 1960, he received full rehabilitation from the prosecutions of the USSR, and his scientific status was restored.

Scientific life
Shalva Nutsubidze's scientific works are diversified. His works are sometimes separated into two periods: the metaphysical period and the history of Georgian philosophy. The first phase includes four works aiming to establishing a new system in philosophy: "Bolzano and Theory of Science" (1913), "Fundamentals of Alethiology" (1922), "Truth and the Structure of Cognition" (1926), and "Philosophy and Wisdom" (1931).

Shalva Nutsubidze's publications address pedagogical themes ("The Idea of Man and the Problem of Upbringing in The Knight in the Panther's Skin", "Education and Education Ideas in the Georgian Renaissance", etc.") the system of higher education and scientific degrees in ancient Georgia, dialectical and formal logic and Georgian culture. Shalva Nutsubidze's work "Theory of Art (Fundamentals of Monistic Aesthetics)" (1929) was the first Georgian work in this field.

Shalva Nutsubidze authored school and university textbooks, philosophical terminology, and translated treasures of Georgian poetry into foreign languages, among other things. He established the groundwork for the development of Georgian philosophical terminology with Dimitri Uznadze.

Alethiology

Shalva Nutsubidze set the groundwork for the original philosophical system, Alethiology, while working in Germany in 1911–1914. In Leipzig in 1911, he read a report on the principles of Alethiology. In 1913, he published "Bolzano and Theory of Science" in Russian, and in 1922, he published "Fundamentals of Alethhiology, Part I. The Problem of Cognition" in Tbilisi. In Germany, the book "Truth and the Structure of Cognition: The First Introduction to Alethiologian Realism" was released in German.

Shalva Nutsubidze's second book, "Philosophie und Weisheit" ("Philosophy and Wisdom") was published in German in 1931. "The First Introduction to Alethiologian Realism," first published in 1927, was "a specific introduction to Alethiologian Realism." Shalva Nutsubidze defined Alethiology as the field that exists between essence and thought. He remarked that his Alethiologian reduction differed from Ziggvart's reduction approach in that it was rationally comprehended, as well as from Husserl's phenomenological reductions.

Shalva Nutsubidze's articles published in German drew a lot of attention in Western philosophical journals. Many reviews of his works have been appeared in Germany, England, Switzerland, and France. Bruno Bauch, a German Neo-Kantian philosopher, earned favorable reviews as well, and both volumes were highly appreciated by Kurt Gassen. In 1932, Bartholomeus Landheer published a review in the International Journal of Ethics in which he stated that Shalva Nutsubidze had made a substantial contribution to the simple solution of tough difficulties of the modern philosophy. Konstantine Bakradze, a Georgian philosopher, responded to one of the works, and his letter, "The Problem of Truth and the Structure of Cognition," was published in the magazine "Mnatobi" in 1928.

History of Georgian Philosophy

Shalva Nutsubidze was denied the right to continue teaching philosophy at Tbilisi State University after his return from Germany in 1930. He began studying the history of Georgian philosophy in the 1930s, laying the groundwork for a new branch of Kartvelian studies, the history of Georgian philosophy. His publications on the eastern roots of the Renaissance, as well as the identities of the Pseudo-Dionysius the Areopagite and Peter the Iberian, are particularly noteworthy. This hypothesis was proposed by Shalva Nutsubidze in 1942. A similar finding was reached ten years later by a Belgian scientist, E. Honigman.

Shalva Nutsubidze and the renowned philologist Simon Kaukhchishvili devised a comprehensive plan for publishing old Georgian philosophical artifacts. They released "განმარტებაი პროკლესთვის დიადოხოსისა და პლატონურისა ფილოსოფიისათვის" in 1937, which comprised high-level searchings as well as Georgian-Greek and Greek-Georgian dictionaries. This book not only offered a scientific study of an important representative of Georgian philosophical thought, but it also increased interest in Georgian philosophical thought.

Shalva Nutsubidze's two-volume "History of Georgian Philosophy" was published in 1956–1958, and it covers the history of Georgian philosophy from the ancient mythological epic poetry to Solomon Dodashvili. Shalva Nutsubidze had already dedicated several works to the Georgian mythological epic. He researched and translated "Amirani's Epic."

Shalva Nutsubidze recognized three periods in history of Georgian philosophical thought: the Ancient Age (from the Kolkheti High Rhetorical and Philosophical School through VI-VII centuries), the Feudal Age (VIII-XVIII), and the age of Capitalism (XIX-XX). Further, the Feudal era was divided into three periods: early feudalism (VIII-XI centuries), feudal absolutism (XI-XII centuries), and late feudalism (XIII-XVIII).

Shalva Nutsubidze also researched Georgian cultural concerns. He devoted numerous letters to the inscriptions of Georgian monasteries discovered in Palestine and the construction of monasteries associated with the name of Peter the Iberian. He was particularly interested in the Georgian "Balahvariani." Hermann Zottenberg published a research in 1886 in which he demonstrated that the work did not belong to John of Damascus. Shalva Nutsubidze released a study in Russian titled "On the Origins of the Greek Book Barlaam and Joasaph" 70 years later, in which he addressed the subject of the author of the Greek novel and attacked Franz Joseph Dölger's opinion. According to Shalva Nutsubidze, the Greek novel is based on Georgian manuscript. He deduced that the author of "Balavariani" and "Limonari" is the same person, and the author of the first edition of the works is the same person, a famous figure of the VII century, Ioane Moskhi.

Rustvelology

Very considerable is Nutsubidze's contribution to Rustvelology. Rustaveli hels a special place in his research not only from the viewpoint of the poet's philosophical outlook, but also as a great humanist of his time.

Russian translation of "The Knight in the Panther's Skin" by Shalva Nutsubidze in 1937-1940 is widely regarded as one of the greatest. According to Alexey Tolstoy, Nutsubidze's translation of "The Knight in the Panther's Skin" is "not only a scientific work, but also a poetic work," and with rhythm rotation the translator solved the problem of translating the dactyl lines into Russian language.

Shalva Nutsubidze's translation was the first utilized in the translation of various languages: Victor Kerbach in Romanian language, Igor Sikiri in Polish language, Ipey Fukuro in Japanese language, and Sergi Tsuladze in French (which is considered one of the best French translations of the poem). Shalva Nutsubidze also backed Maria Pritvits' and Austrian poet Hugo Huppert's German translations.

Nutsubidze's monographic work "The Work of Rustsveli" provides a multifaceted, in-depth analysis of the poem. The author's objective was to shed light on the great poet's cultural context, which included a tangle of complicated issues ranging from socioeconomic and political situations to the popular, literary, and philosophical sources of "The Knight in the Panther's Skin." According to him, the poem's origins should be traced primarily along three lines: Broadly speaking, Rustaveli's poetry was prepared by Georgian folk Traditions and the history of Georgian philosophy, in connection with its literary forefathers.

Last years

Shalva Nutsubidze was named Honored scientist of the Georgian Soviet Socialist Republic in 1963. He continued to teach at Tbilisi State University in 1967. During this time, he focused primarily on the history of medieval European philosophy.

Shalva Nutsubidze was not allowed to participate in Rustaveli's jubilee in 1966, nor was he allowed to attend meetings with foreign guests or speak. He was not permitted to give a speech at the 50th anniversary of Tbilisi State University in 1968.

Shalva Nutsubidze died in Tbilisi on January 6, 1969. On January 9, he was laid to rest in the Tbilisi State University Pantheon. On the scientist's grave is a statue created by Otar Parulava.

Private life
Shalva Nutsubidze was married twice. Agnessa Filipova, the first wife, was born in a Georgian Catholic family. She died from a tuberculosis in 1937. Ketevan, the couple's daughter, was born in 1915. Shalva Nutsubidze was still alive when his first daughter died.

Shalva Nutsubidze married for the second time at the age of 56 to Ketevan Klimiashvili, a divorcee with two children, Zakro and Rusudan. Shalva Nutsubidze treated them as if they were his own children. The couple were the parents of three kids. At the age of five, the first son died from diphtheria.

Shalva Nutsubidze had an unusual approach to religion. He did not attend church. He remembered many prayers he had learned in the gymnasium by heart and knew divine law so well that even his friend, Catholicos-Patriarch Kalistrate Tsintsadze, was taken aback. Ephraim II of Georgia frequently discussed theological issues with him.

Legacy
In 1969, Shalva Nutsubidze Street was named after him. Saburtalo plateau is also named after him in Tbilisi. Aside from the Tbilisi State University Pantheon, Shalva Nutsubidze's monument can be found in the garden of Nutsubidze Street.

Phido Nadibaidze, Archil Begiashvili, Guram Tevzadze, and others have published works about Shalva Nutsubidze's Aletheologian Realism. His The Theory of Art has received little attention.

Tamaz and Tamar Nutsubidze donated Shalva Nutsubidze's private library to Tbilisi State University Library in 2013. It contains 635 library units with 594 names.

Organizations and associations
 Tbilisi State University (1918)
 Constituent Assembly of Georgia (1919-1921)
 Georgian National Academy of Sciences (1944-1953, 1960–1969)

Awards and honours
 Order of the Red Banner of Labour

Works
 1926: "Wahrheit und Erkenntnisstruktur. Erste Einleitung in den aletheiologischen Realismus". Berlin und Leipzig: Walter de Gruyter.
 1931: "Philosophie und Weisheit. Spezielle Einleitung in die Aletheiologie". Berlin und Königsberg: Ost-Europa-Verlag.
 1957: "Шота Руставели, Витязь в Тигровой Шкуре". Тбилиси.
 1973: "Bolzano and the Theory of Science: The Principles of the Alethology." Vol. 1. [Ed. Sh. Khidasheli]. Tbilisi: Metsniereba.
 1974: "An Introduction to Philosophy (The Problem of Knowledge). Vol. 3. The Theory of Art. [Ed. A. Begiashvili]. Tbilisi: Metsniereba.
 1975: "Peter the Iberian and the Philosophical Legacy of Antiquity." Vol. 5. [Ed. N Natadze]. Tbilisi: Metsniereba.
 1976: "Rustaveli and the Oriental Renaissance." Vol. 4. [Ed. Sh. Khidasheli]. Tbilisi: Metsniereba.
 1977: "Toward the Origin of the Greek Romance "Barlaam and Joasaph"." Vol. 6. [Ed. N. Natadze]. Tbilisi: Metsniereba.
 1979: "Truth and the Structure of Knowledge. Philosophy and Wisdom." Vol. 2. [Ed. T. Buachidze]. Tbilisi: Metsniereba.
 1980: "The Work of Rustaveli." Vol. 7. [Ed. Al. Baramidze]. Tbilisi: Metsniereba.
 1983: "The History of Georgian Philosophy: Book 1." [Ed. Sh. Khidasheli]. Tbilisi: Metsniereba.
 1985: "The History of Georgian Philosophy: Book 2." [Ed. Sh. Khidasheli]. Tbilisi: Metsniereba.

References

Bibliography

 Belkania, T. (2018). Several Documents Concerning Shalva Nutsubidze Archived at the Special Archive of the Ministry of Internal Affairs of Georgia. Actual Problems of Kartvelology, VII. Tbilisi: Georgian University. P. 16–22. ISSN 1987-930X.
 Iremadze, T. (2008). DER ALETHEIOLOGISCHE REALISMUS: Schalwa Nuzubidse und seine neuen Denkansätze. [ed. G. Tevzadze. L. Zakaradze]. Tbilisi: Verlag "Nekeri". ISBN 978-9941-436-81-9.
 Jeck, U. R. (2010). Schalwa Nuzubidse, ein deutsch-georgischer Philosoph des 20. Jabrbunderts. In: Erläuterungen zur georgischen Philosophie. [ed. G. Tevzadze]. Tbilisi: Verlag "Nekeri". ISBN 978-9941-416-36-1. p. 70-81.
 Kakulia, N. [ed.]. (2018). Freedom for one Promise: Shalva Nutsubidze 130. Tbilisi: Tbilisi State University.
 Khidasheli, Sh. (1989). Shalva Nutsubidze: Life and Work. Tbilisi: Tbilisi University Press.
 Khvadagiani, I. (2016). Constituent Assembly of Georgia 1919. Tbilisi: Soviet Past Research Laboratory. p. 320-323. ISBN 978-9941-0-9318-0.
 Makharadze, M. [ed.]. (2013). History of Georgian Philosophical Thoughts, IV. Tbilisi: Universal. ISBN 978-9941-22-007-4.
 Megreidze, I. (1980). Unforgettable Shalva Nutsubidze . Ciskari. 3(274). Tbilisi. p. 148-152.
 Nutsubidze, K. (1988). Shalva Nutsubidze. Tbilisi: Nakaduli.

Further reading

In Georgian
 Jalaghonia, D. (2013). Philosophical-Theological Rewiever. Tbilisi: Ivane Javakhishvili Tbilisi State University Press. ISSN 2233-3568.
 Nadibaidze, F. (1981). Basic Principles of Alethologian Realism. Tbilisi: Metsniereba.

In German
 Iremadze, T. (2008). Der Aletheiologische Realismus. Schalwa Nuzubidse und seine neuen Denkansätze. Tbilisi: Verlag "Nekeri."
 Iremadze, T., Kheoshvili, G., Zakaradze, L. (2009). Schalwa Nuzubidse in: Philosophenlexikon, hrsg. von S. Jordan und B. Mojsisch, Stuttgart: Philipp Reclam Verlag.
 Ziegenfuss, W., Jung, G. (1950). Nuzubidse, Schalwa in: Philosophen-Lexikon. Handwörterbuch der Philosophie nach Personen, verfaßt und herausgegeben von W. Ziegenfuss und G. Jung, Bd. 2: L-Z, Berlin: Walter de Gruyter.

In Russian
 Ш. И. Нуцубидзе. (1980). К 90-летию со дня рождения [Сб. Статей].'' [Ред: А. Ф. Бегиашвили]. Тбилиси: Издательство Тбилисского университета.

External links
 Iremadze, T. Shalva Nutsubidze. Encyclopedia of Georgian Philosophy and Theology.
 I am Shalva Nutsubidze, Dir: Besik Gafrindashvili. First Channel. December 15, 2018. Access date: September 26, 2021.

1888 births
1969 deaths
20th-century philosophers
20th-century translators
People from Kutais Governorate
Academic staff of Leipzig University
Academic staff of Tbilisi State University
Leipzig University alumni
Members of the Georgian National Academy of Sciences
Saint Petersburg State University alumni
Russian Social Democratic Labour Party members
Recipients of the Order of the Badge of Honour
Recipients of the Order of the Red Banner of Labour
Philosophers from Georgia (country)
Soviet philosophers
Translators from Russian
Translators to Georgian

Shalva Nutsubidze


بلدية بيروكاليخو دي أراغونا (بالإسبانية: Berrocalejo de Aragona) هي بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
يبلغ عدد سكان بلدية بيروكاليخو دي أراغونا 49 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية بيروكاليخو دي أراغونا

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

بيروكاليخو دي أراغونا


Termele lui Dioclețian (în latină: Thermae Diocletiani, iar în italiană: Terme di Diocleziano) au fost un complex termal în Roma antică.

Prezentare generală
Termele lui Dioclețian sunt cele mai vaste terme construite vreodată în Roma antică, păstrate până în prezent în nord-estul Romei, pe colina Viminal. Construcția lor a început în 298 sub împăratul Maximian, numit Augustus al Occidentului de către Dioclețian. Termele au fost inaugurate în 306, după abdicarea celor doi împărați.

Acest monument, foarte bine conservat, cuprinde Basilica Santa Maria degli Angeli e dei Martiri, Muzeul Termelor lui Dioclețian, sediul istoric al Muzeului Național Roman, și câteva alte clădiri și activități anexe.

Întregul complex se află în apropiere de Gara Termini, care își are denumirea de la aceste terme.

Istoric

Construcția termelor
Băile au fost prevăzute să deservească cartierele populate  din Quirinal, din Viminal și din Esquilin.
Inscripția, o dedicație compusă din mai multe fragmente remontate în curtea de intrare în Muzeul Național al Termelor (CIL VI.1130=31242), dispune :

Se pot deduce date de construcție: după reîntoarcerea lui Maximian din Africa, din toamna lui 298 și după abdicările lui Dioclețian și Maximian la calendele lui mai 305, dar înainte de moartea lui Constantius Chlorus, survenită la 25 iulie 306. Pentru a face loc uriașei construcții, au fost demolate numeroase clădiri, dintre care unele au fost regăsite în timpul săpăturilor de la Piazza della Repubblica, la construirea stației "Repubblica – Teatro dell'Opera" a Metroului din Roma. Clădirea era din cărămizi ștampilate cu numele lui Dioclețian. Marcarea prin ștampilare nu era o cutumă în acea epocă, însă fusese repusă în vigoare pentru construcția termelor.

Zidurile exterioare ale clădirii centrale erau tencuite cu stuc alb.

Declin și abandon

După jefuirea Romei de către goți în 410 și vandali în 455, termele au rămas, cel puțin parțial, în funcționare până în 537, când apeductele au fost tăiate de către goții lui Vitiges, și de către Belisarie însuși, care a pus să se zidească toate trecerile prin zid pentru a împiedica năvălirile hoțești ale dușmanilor orașului.

Similare ca formă cu Termele lui Caracalla (ele însele inspirate de Termele lui Traian), dar de două ori mai mari, Termele lui Dioclețian au suferit soarta tuturor marilor monumente  romane, fiind utilizate de-a lungul secolelor drept cariere de materiale pentru alte construcții de uz utilitar sau locuințe private. Se știe, între altele, că o parte din terme au servit drept zone pentru dresarea cailor.

Caldarium (intrarea actuală în Biserica Santa Maria degli Angeli), a păstrat multă măreție pentru a atrage și inspira artiștii, în secolul al XV-lea și mai târziu. Astfel, Andrea Palladio, de exemplu, i-a făcut desene complete.

Preschimbare în biserică și mănăstire
În 1560 frigidariumul a fost transformat în biserică, care de fapt exista sub forma unei capele rezemate în spatele zidurilor antice, dedicată îngerilor și păzită de un călugăr. În același timp, călugării făceau presiune să obțină o nouă mănăstire. Pius al IV-lea l-a însărcinat pe Michelangelo să ridice capela la rangul de bazilică și să conceapă mănăstirea, a cărei primă clădire a fost încheiată în 1564. Astfel s-a născut bazilica Sfânta Maria a Îngerilor și a Martirilor, devotamentul față de martiri fusese adăugat ca urmare a unei tradiții hagiografice creștine care spunea că clădirile termelor fuseseră făcute de către creștini aduși la starea de sclavi, consecutiv ultimei mari persecuții inițiate de Dioclețian, în 303. Biserica a fost apoi, modificată, în mod sensibil, de Luigi Vanvitelli care, în 1749, a schimbat orientarea bisericii deschizând intrarea actuală în caldarium.

Câțiva ani mai târziu papa Grigore al XIII-lea a utilizat o parte a clădirilor drept hambar pentru cereale. Aceste magazii au fost în parte reutilizate sub Clement al XIII-lea ca magazii pentru ulei, denumite  Olearie papali: există acolo zece cuve mari cu o capacitate de  de litri. Acest spațiu a fost transformat, în 2000, în sală de expoziții, protejându-se, în același timp, vechea amenajare. Sala octogonală încă existentă a Muzeului Național al Termelor a cunoscut un uz asemănător.

Magaziile respective au fost folosite de-a lungul timpului drept închisoare, spital, respectiv ospiciu.

Descriere

Termele lui Dioclețian au fost cele mai importante și cele mai luxoase construite vreodată la Roma și în lumea romană în general. Situate pe colina Viminal, în interiorul unei incinte de 380 x 365 de metri, ocupând aproape 14 hectare, termele numărau încă în secolul al V-lea, potrivit lui Olympiodor,  de bazinete. Clădirea centrală, care măsoară 250 × 180 m, putea primi până la  de persoane.

Doar colonada semicirculară actuală din Piața Republicii (în italiană: piazza della Repubblica), realizată la sfârșitul secolului al XIX-lea de către Gaetano Koch, care acoperă exact amplasamentul marii exedre a termelor, oferă o idee a proporțiilor monumentului.

Termele erau alimentate cu apă printr-o ramură a apeductului Aqua Marcia care pleca de la Porta Tiburtina și conducea apa spre un imens rezervor de 91 × 16 m, denumit botte di Termini. Aceest rezervor a fost distrus în 1876 pentru a lăsa loc Gării Termini, care, în consecință, a primit numele termelor.

Clădirea centrală
Corpul central al Termelor lui Dioclețian a fost conceput după modelul Termelor lui Traian, care cuprindeau și ele o exedră semicirculară și un caldarium dreptunghiular prevăzut cu trei nișe semicirculare (în timp ce Termele lui Caracalla sunt cvasicirculare). Complexul este orientat spre sud-vest, în așa fel încât caldarium-ul să poată profita din plin de căldura solară, fără să fie afectată temperatura din frigidarium. Acest frigidarium, potrivit autorilor, ar putea fi identificat cu însăși sala bazilicală, sau natatio (piscină cu apă puțin adâncă, sub cerul liber, situată pe axa de nord-est, sub actualul cor al bisericii). Coarelli preferă să evite cuvântul frigidarium, nevorbind, pentru mai multă claritate, decât de sala bazilicală (basilica) și de natatio.

Cele două axe de simetrie ale complexului se întretaie în centrul foarte vastei bazilici (sau frigidarium, sala bazilicală). Axa mare se prelungea la sud-vest spre diferite băi (tepidarium, caldarium), în timp ce axa mică (nord-vest/sud-est) se deschidea spre gimnazii (palaestrae).

Vestigii din Piața Republicii și Basilica Santa Maria degli Angeli e dei Martiri

Se mai pot vedea, în nord-estul Pieței Republicii, resturile uneia din absidele caldariumului, alături de vechiul Institut de Pedagogie (în italiană Facoltà di Magistero). O altă absidă marchează intrarea Bazilicii Santa Maria degli Angeli e dei Martiri, ea însăși instalată în fostul frigidarium (sala bazilicală). Biserica înglobează și fostul tepidarium, imediat după intrare, vastă încăpere circulară puțin iluminată, prevăzută cu două mici nișe pătrate, și două încăperi mici laterale care prelungesc axa nord-vest / sud-est a bazilicii. În afară de adaosurile și modificările datorate lui Michelangelo și lui Vanvitelli (pardoselilee și accesurile supraînălțate în raport cu nivelul antic, precum și opt noi coloane de cărămidă acoperite cu stuc care imită granitul), aspectul antic al interiorului a fost protejat cu somptuozitate. Absida bisericii a fost construită pe amplasamentul părții centrale a marii natatio (piscină) dreptunghiulare. Cele trei bolți ale coamelor sălii bazilicale, susținute de opt coloane monolite de granit originale, dau mereu unul din rarele exemple ale splendorii arhitecturii și decorației interioare ale edificiilor romane.

Sălile Muzeului Național al Termelor

Muzeul Național al Termelor este instalat într-o altă parte a clădirii centrale a termelor antice, pe partea de nord-est a baziliciiși a palestrei a cărei colonadă a dispărut aproape cu totul. A rămas încă un zid al natatio, cu console care altădată suportau micile coloane decorative suspendate, asemănătoare cu cele care se găsesc încă la Palatul lui Dioclețian din Split.

Unghiul clădirii este ocupat de o sală ovală de talie mare (probabil apodyterium ) și o alta dreptunghiulară ("atrium"). Acest ansamblu de săli trebuie să fi avut un corespondent simetric în vest, astăzi complet dispărut sub via Celimontana și via Parigi. Din grădina muzeului, se poate vedea o parte a fațadei clădirii principale, în timp ce de cealaltă parte a grădinii apar cele două exedre din unghiul de nord-est al incintei termelor, destul de bine conservate, a căror pardoseală din mozaic subzistă, care primesc conferințe și lecturi publice ("auditorium").

Alte vestigii ale clădirii centrale
Un alt ansamblu este, la vest, cel al instalațiilor termale cuprinse în vechiul Institut de Pedagogie, construit exact pe vestigiile antice. Și el subzistă, în unghiul de sud-vest al clădirii principale a termelor antice, o mare sală octogonală cu patru nișe semicirculare în unghiuri, actualmente ocupată de cinematograful "Planetario".

Incinta exterioară a termelor

Din unghiul format de via Parigi și de via Orlando, se poate vedea o bună parte din incinta părții de nord-vest, în timp ce fațadele clădirilor moderne și exedra pieței conservă fidel planul acestui zid exterior.

Cele două extremități ale incintei de sud-vest conservă două săli circulare simetrice, una convertită în Biserica San Bernardo alle Terme, cealaltă vizibilă în colțul exterior dintre via del Viminale și piazza dei Cinquecento. În mijloc se află imensa exedră circulară a Pieței Republicii, poate utilizată ca loc de spectacole, flancată de două săli dreptunghiulare cu coloane, poate biblioteci. Se știe că termele adăposteau, la ordin imperial, cărți transferate de la biblioteca Ulpia din Forul lui Traian, pe jumătate abandonată în epocă, după cum mărturisește refolosirea elementelor sculpturale care îi aparțineau pe Arcul lui Constantin.

Date tehnice ale domului
Biserica San Bernardo alle Terme
 Diametrul interior al domului: 22,00 m
 Material: beton cu țiglă

Sala absidei
 Diametrul interior: 22,00 m
 Tipul de dom: jumătatea unei sfere

Planetariu
 Diametrul interior (⌀): 21,25-65 m
 Formă: umbrelă
 Material: beton cu țiglă
 Plan: octogon
 Diametru oculus (DO): 4,20 m
 DO la ⌀: 1:5,1

Tepidarium
 Diametrul interior (⌀): 19,30 m
 Diametru oculus (DO): 3,68 m
 DO la ⌀: 1:5,2

Galerie de imagini

Note

Bibliografie
 G. Guțu, Dicționar latin - român, Editura Științifică și Enciclopedică, București, în 1983 (1326 de pagini, format 24 cm x 17 cm). Ediția a doua, revăzută și adăugită, a apărut la Editura Humanitas, București, în 2003 (1448 de pagini, 25 cm) ISBN 9732809337
  Filippo Coarelli, Guide archéologique de Rome, 1991, p. 179-181 ISBN 2012354289
  Filippo Coarelli, Guida archeologica di Roma, Verona, Arnoldo Mondadori Editore, 1984.
  Romolo Augusto Staccioli, Acquedotti, fontane e terme di Roma antica, Roma, Newton & Compton, 2005.
  Samuel Ball Platner, Thermae Diocletiani, A Topographical Dictionary of Ancient Rome, London, Oxford University Press, 1929, pe Lacus Curtius

Legături externe

  Penelope.uchicago.edu, (Conține traduceri în engleză din limba latină: Historia Augusta și alte izvoare primare)
  Piazza della Repubblica , Roma Segreta

Vezi și
 Terme

Fondări în 298
Arhitectură romană antică
Terme romane
Epigrafie latină
Clădiri și structuri din Roma
Dioclețian

Termele lui Dioclețian


තල ගසේ කොළ හෝ තල් ගහේ කොළ වලින් සාදන පිටු වලින් සමන්විත පොත්වේ.

පුස්කොළ පොත්


Le Parti des peuples africains – Côte d'Ivoire (PPA-CI) est un parti politique ivoirien fondé en 2021 dans le sillage du retour en Côte d'Ivoire de l'ancien président Laurent Gbagbo, qui a préféré créer cette nouvelle formation plutôt que de s'efforcer de reprendre la tête du parti qu'il avait créé en 1982 avec son épouse Simone Gbagbo, le Front populaire ivoirien (FPI). Le PPA-CI défend des idées « socialistes, panafricanistes et souverainistes ». Le président du PPA-CI est Laurent Gbagbo.

Histoire

Lors des élections législatives de 2021, le parti Ensemble pour la démocratie et la souveraineté, une branche dissidente du Front populaire ivoirien (FPI) qui soutient Gbagbo, obtient 18 députés dans une alliance avec le Parti démocratique de Côte d'Ivoire (PDCI). Après la création du PPA-CI, les députés rejoignent tous le PPA-CI dont le groupe à l'Assemblée nationale compte donc 18 députés, ce qui fait du parti la troisième force politique à l'Assemblée.

En , se déroule l'élection à la présidence de l'Assemblée nationale. Le PPA-CI, comme le PDCI, choisit d'apporter son soutien à Adama Bictogo, candidat du Rassemblement des houphouëtistes pour la démocratie et la paix (RHDP), le parti au pouvoir. Ce dernier est élu avec 237 voix contre 6 pour Jean-Michel Amankou (PDCI). Ce soutien est présenté comme faisant partie du « processus de réconciliation ».

En , le secrétaire général du parti, Damana Pickass, annonce que le parti compte  à jour de cotisation.

Les relations avec le pouvoir tenu par le président Alassane Ouattara sont fluctuantes. Le parti participe au dialogue pour mettre en place la réconciliation nationale et fait son entrée à la Commission électorale indépendante. Mais, le régime continue de maintenir la pression sur les militants du PPA-CI. Ainsi en , Damana Pickass est convoqué par la justice ivoirienne et placé sous contrôle judiciaire. Il est accusé d'être impliqué dans l'attaque d'un camp militaire en . Le même mois, le PPA-CI dénonce des interdictions de meetings politiques ainsi que l'arrestation de 31 de ses militants. Ces militants avaient participé à une manifestation de soutien à Damana Pickass en février. 26 d'entre eux sont rapidement jugés et condamnés à 2 ans de prison ferme pour « troubles à l'ordre public ». Ces condamnations sont critiquées à la fois par le PPA-CI mais aussi par Amnesty International qui demande la libération des militants PPA-CI et l'annulation de leurs condamnations. Un procès en appel se déroule le même mois et les militants sont condamnés à 2 ans de prison mais avec sursis.

Organigramme
Le 25 octobre 2021, il est créé un « Conseil stratégique et politique », dont les membres sont :

 Assoa Adou, président
 Sébastien Djédjé Dano, 1er vice-président
 Justin Koné Katinan, 2e vice-président et porte-parole du parti
 Emmanuel  Auguste Ackah, directeur de cabinet de Laurent Gbagbo
 Laurent Akoun
 Massany Bamba, anciennement membre du secrétariat, vice-présidente de l'Organisation des femmes du FPI et députée de Port-Bouët
 Alphonse Douati, mort le 30 janvier 2022
 Stéphane Aymar Kipré
 Richard Kodjo, ex-ambassadeur, mort le 11 janvier 2022
Pascal Dago Kokora, membre fondateur du FPI et ancien ambassadeur de Côte d'Ivoire aux Etats-Unis
 Boubacar Koné, ancien ambassadeur puis directeur du protocole du président Laurent Gbagbo de 2008 à 2011
 André Kouakou Kouassi, ancien membre du Conseil constitutionnel et conseiller spécial de Laurent Gbagbo, mort le 27 avril 2022
 Douayoua Lia Bi, ex-conseil général de Sinfra et ex-ministre de la Communication, revenu d'exil en 2019
 Moïse Lida Kouassi
 Odette Likikouet Sauyet
 Marie-Odette Lorougnon
 Georges Armand Ouégnin

Hubert Oulaye est le président exécutif et Damana Pickass le secrétaire général du parti.

La porte-parole adjointe est Habiba Touré.

Le comité de contrôle est dirigé par Marthe Agoh.

La présidence par intérim de la ligue des femmes a été confiée à Gisèle Yapi Apo, celle de la ligue des jeunes à Lagui Zadé Éden Nova.

Le président de l'inspection générale du PPA-CI est Issa Malick Coulibaly.

Notes et références

Parti politique en Côte d'Ivoire
Parti politique fondé en 2021


.gq Ekvator Ginesi için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

Ekvator Ginesi Malabo'da bulunan Gine Ecuatorial de Telecomunicaciones Sociedad Anonima (GETESA) tarafından .GQ alan adı kullanıcılarına sunulan otomatik bir platformdur. Bu otomatik platform, tüm Dominio GQ kullanıcılarının .GQ alan adlarını kaydetmelerine ve yönetmelerine olanak tanır.

Amaç Ekvator Ginesi'nde internet için temel bir kaynak olan ccTLD kaynağına erişimi iyileştirmektir

Dağıtımı "dominio.gq" tarafından yapılmaktadır.

Ekvator Ginesi
gq

.gq