Richard Fitzalan, 4th Earl of Arundel, 9th Earl of Surrey, KG (1346 – 21 September 1397) was an English medieval nobleman and military commander.

Lineage
Born in 1346, he was the son of Richard Fitzalan, 3rd Earl of Arundel and Eleanor of Lancaster. He succeeded his father to the title of Earl of Arundel on 24 January 1376.

His brother was Thomas Arundel, the Bishop of Ely from 1374 to 1388, Archbishop of York from 1388 to 1397, and Archbishop of Canterbury in 1397 and from 1399 until his death in 1414.

At the coronation of Richard II, Richard Fitzalan carried the crown.

Admiral

In 1377, Richard Fitzalan held the title of Admiral of the North and West. In this capacity, he attacked Harfleur at Whitsun 1378, but was forced to return to his ships by the defenders. Later, he and John of Gaunt attempted to seize Saint-Malo but were unsuccessful.

Power struggle
Fitzalan was closely aligned with Thomas, Duke of Gloucester, who was an uncle of King Richard II. Thomas was opposed to Richard II's desire for peace with France in the Hundred Years' War and a power struggle ensued between him and Gloucester. In late 1386, Gloucester forced King Richard II to name himself and Richard Fitzalan to the King's Council. This Council was to all intents and purposes a Regency Council for Richard II. However, Richard limited the duration of the Council's powers to one year.

Knight of the Garter
In 1386, Richard II named Richard Fitzalan Admiral of England and made him a Knight of the Garter. As Admiral of England, he defeated a Franco-Spanish-Flemish fleet off Margate in March 1387, along with Thomas de Mowbray, Earl of Nottingham.

New favourites
In August 1387, the King dismissed Gloucester and Fitzalan from the Council and replaced them with his favourites—including the Archbishop of York, Alexander Neville; the Duke of Ireland, Robert de Vere; Michael de la Pole; the Earl of Suffolk, Sir Robert Tresilian, who was the Chief Justice; and the former Mayor of London Nicholas Brembre.

Radcot Bridge
The King summoned Gloucester and Fitzalan to a meeting. However, instead of coming, they raised troops and defeated the new Council at Radcot Bridge on 22 December 1387. During that battle, they took the favourites prisoner. The next year, the Merciless Parliament condemned the favourites.

Fitzalan was one of the Lords Appellant who accused and condemned Richard II's favourites. He made himself particularly odious to the King by refusing, along with Gloucester, to spare the life of Sir Simon de Burley who had been condemned by the Merciless Parliament. This was even after the queen, Anne of Bohemia, went down on her knees before them to beg for mercy. King Richard never forgave this humiliation and planned and waited for his moment of revenge.

Arundel was named Governor of Brest in 1388.

Opposed to peace
Peace was concluded with France in 1389. However, Richard Fitzalan followed Gloucester's lead and stated that he would never agree with the peace that had been concluded.

Marriage and children
Arundel married twice.

His first wife was Elizabeth de Bohun, daughter of William de Bohun, 1st Earl of Northampton and Elizabeth de Badlesmere. They married around 28 September 1359 and had seven children:
 Thomas Fitzalan, 5th Earl of Arundel, married 26 November 1405, Beatrice, Countess of Arundel, illegitimate daughter of King John I of Portugal and Inês Pires, members of the Royal House of Aviz.
 Lady Eleanor Fitzalan (c. 1365 – 1375), on 28 October 1371, at the age of about six, married Robert de Ufford. Died childless.
 Elizabeth Fitzalan (c. 1366 – 8 July 1425), married first William Montacute (before December 1378); no issue. Married second, in 1384, Thomas Mowbray, 1st Duke of Norfolk; had issue. Married third, before August 1401, Sir Robert Goushill of Hoveringham; had issue. Married fourth, before 1411, Sir Gerard Usflete, son of Sir Gerard Usflete (d.1406), MP, without issue.
 Joan FitzAlan (1375 – 14 November 1435), who married William Beauchamp, 1st Baron Bergavenny. They had a son, Richard de Beauchamp, 1st Earl of Worcester and a daughter Joan de Beauchamp, wife of James Butler, 4th Earl of Ormonde.
 Alice Fitzalan (1378 – before October 1415), married before March 1392, John Charleton, 4th Baron Cherleton. (not mentioned as an heir of Thomas in the Complete Peerage). Had an affair with Cardinal Henry Beaufort, by whom she had an illegitimate daughter, Jane Beaufort.
 Margaret Fitzalan, who married Sir Rowland Lenthall; by whom she had two sons.
 William (or Richard) Fitzalan

After the death of his first wife in 1385, Arundel married Philippa Mortimer, daughter of Edmund Mortimer, 3rd Earl of March. Her mother was Philippa Plantagenet, the only daughter of Lionel of Antwerp and thus a granddaughter of Edward III. They had no children.

Death and succession
By 1394, Arundel was again a member of the royal council, and was involved in a quarrel with John of Gaunt, whom he accused in the parliament of that year. Fitzalan further antagonized the King by arriving late for the queen's funeral. Richard II, in a rage, snatched a wand and struck Fitzalan in the face and drew blood. Shortly after that, the King feigned a reconciliation but he was only biding his time for the right moment to strike.

Arundel was persuaded by his brother Thomas to surrender himself and to trust the king's clemency. On 12 July 1397, Richard was arrested for his opposition to Richard II, as well as plotting with Gloucester to imprison the king. He stood trial at Westminster and was attainted. He was beheaded on 21 September 1397 and was buried in the church of the Augustin Friars, near Old Broad Street, London. Tradition holds that his final words were said to the executioner, "Torment me not long, strike off my head in one blow".

In October 1400, the attainder was reversed, and Richard's son Thomas succeeded to his father's estates and honours.

Notes

Secondary sources

External links
 FitzAlan Family accessed on 10 July 2007

1346 births
1397 deaths
14th-century English nobility
Burials at Austin Friars, London
11
110
English admirals
Executed English people
Executions at the Tower of London
Richard
Knights of the Garter
People convicted under a bill of attainder
People executed under the Plantagenets by decapitation

Richard Fitzalan, 4th Earl of Arundel


LogMeIn Hamachi internet üzerinden sanal ağ oluşturmaya olanak sağlayan bir bilgisayar yazılımıdır.

Premium ve Basic sürümleri mevcuttur. Oyunların VPN protokolu üzerinden yerel ağ olarak LAN üzerinden oynanmasına olanak sağladığından bazı oyun firmalarının tepkisini çeken program ile 16 kişilik büyük bir oyun veya iş ağı kurulup transferler yapılabilir. Web üzerinde arama yaparak çeşitli oyunların binlerce ağını bulabilirsiniz.

Dış bağlantılar
 Hamachi Resmî internet sitesi
 Hamachi Türkiye Destek Forumu

LAN tunnel
Sanal özel ağlar

LogMeIn Hamachi


The coat of arms of Bermuda depicts a red lion holding a shield that has a depiction of a wrecked ship upon it.  The red lion is a symbol of Great Britain and alludes to Bermuda's relationship with that country.  The Latin motto under the coat of arms, Quo Fata Ferunt, means "Whither the Fates Carry [Us]". The wrecked ship is the Sea Venture. The arms were formally granted by Royal Warrant on 4 October 1910, but had been in use since at least 1624. The coat of arms first appears on the cover of the 1624 edition of The Generall Historie of Virginia, New-England, and the Summer Isles. The "Somers Isles" is another name for Bermuda, named after Sir George Somers, the colony's founder.

Blazon
The heraldic blazon is: Argent, on a mount vert a lion sejant affronté gules supporting between the fore-paws an antique shield azure thereon a representation of the wreck of the ship Sea Venture proper.

Sea Venture

On 10 April 1591, three ships sailed from Plymouth, England for the East Indies. They were the Penelope, the Merchant Royal, and the Sea Venture.  On 2 June 1609, Sea Venture set sail from Plymouth as the flagship of a seven-ship fleet (towing two additional pinnaces) destined for Jamestown, Virginia as part of the Third Supply, carrying 500 to 600 people (it is unclear whether that number includes crew, or only settlers). On 24 July, the fleet ran into a strong storm, likely a hurricane, and the ships were separated. A pinnace, Catch, went down with all aboard lost. Sea Venture however, fought the storm for three days. Comparably sized ships had survived such weather, but Sea Venture had a critical flaw in her newness: her timbers had not set. The caulking was forced from between them, and the ship began to leak rapidly. All hands were applied to bailing, but water continued to rise in the hold.

The ship's starboard-side guns were reportedly jettisoned to raise her buoyancy, but this only delayed the inevitable. The Admiral of the Company himself, Sir George Somers, was at the helm through the storm. When he spied land on the morning of 25 July, the water in the hold had risen to 9 feet (2.7 m), and crew and passengers had been driven past the point of exhaustion. Somers deliberately had the ship driven onto the reefs of Discovery Bay, in what later proved to be eastern Bermuda, in order to prevent its foundering. This allowed 150 people, and one dog, to be landed safely ashore. The survivors, including several company officials (Lieutenant-General Sir Thomas Gates, the ship's captain Christopher Newport, Sylvester Jordain, Stephen Hopkins, later of Mayflower, and secretary William Strachey), were stranded on Bermuda for approximately nine months.  The crew cut down Bermuda cedar trees and built a seaworthy craft of eighteen tons. They caulked her seams with lime salvaged from the ship and oil extracted from local turtles they caught for food. They ate turtle meat fish, birds, and wild hogs.

Flag of Bermuda
On 4 October 1910, the coat of arms (without the banner holding the motto) was added to the Red ensign to create the current Flag of Bermuda. The coat of arms replaced a badge which had been in use on the Bermuda red ensign before October 1910. The badge was based on a sketch, made in 1869, of the 1817 seal, which depicted a wet dock of the time showing with some boats in the background. It is assumed that the scene alludes to the fact that the islands were a stopover base for the sailing ships when the badge was approved by the Admiralty.

See also
 Flag of Bermuda
 List of coats of arms of the United Kingdom and dependencies

References

External links
Coat of arms of Bermuda In The World All Countries Coat of arms

Bermuda
Bermuda
Bermudian culture
Bermuda
Bermuda

Coat of arms of Bermuda


غوليتا  هي إحدى مدن مقاطعة سانتا باربارا، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 1 فبراير، 2002.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لغوليتا:

أعلام
 دونالد ويليس
 داني دوفي
 دونكان رينالدو

مراجع

غوليتا (كاليفورنيا)
أماكن مأهولة أسست في 2002
تأسيسات سنة 2002 في كاليفورنيا
مدن ساحلية في كاليفورنيا
مدن في مقاطعة سانتا باربارا (كاليفورنيا)
مدن كاليفورنيا

غوليتا (كاليفورنيا)


Genetic Me er en dokumentarfilm instrueret af Pernille Rose Grønkjær efter manuskript af Lone Frank.

Handling
Genetic Me er en humoristisk og meget menneskelig port til den spirende videnskab om, hvem vi er. Med lune og ærlighed forbinder filmen en dybt personlig fortælling med den nyeste genetiske forskning og giver friske perspektiver på det eviggyldige spørgsmål: "Hvordan blev jeg, den jeg er?" Det er videnskab, som du troede, du aldrig ville forstå, som er gjort tilgængelig, og som vil sætte dig på en tankerejse ind i fremtiden. I denne dokumentarfilm afsøger vi den nyeste forskning i den menneskelig psykologis genetik. Filmen beskriver en personlig søgen. Vores hovedperson, videnskabsjournalist Lone Frank vil undersøge, om et kendskab til vores egen genetik vil ændre vores syn på os selv og påvirke vores opfattelse af den måde vi er mennesker på - forståelsen af din egen personlighed. Lone slæber selv rundt på en temmelig ubehagelig personlighed, som har givet hende mange problemer gennem livet. Hun er fast besluttet på at ændre denne personlighed, for hun ønsker inderligt at blive en anden. Hun gennemgår en psykologisk test og får de relevante gener kortlagt, for at finde frem til hvordan hun kan ændre sig. Lone er selv biolog, og hun er overbevist om, at løsningen ligger i viden om vores biologiske forudsætninger. På sin vej tager hun publikum på en videnskabelig og filosofisk rejse ind i den nyeste viden om, hvordan vores genetiske information former hjernen og sindet og derigennem vores personlighed.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2014

Dokumentarfilm fra Danmark

Genetic Me


A Praça Alonso de Fonseca é uma praça medieval localizada no centro histórico da cidade de Pontevedra (Espanha), em frente à Basílica de Santa Maria Maior.

Origem do nome
A praça tem o nome do arcebispo Alonso de Fonseca, nomeado pároco da antiga igreja de Santa Maria de Pontevedra no início do século XVI, durante a época do Renascimento. Alonso de Fonseca encorajou a construção, financiada pelo Grémio dos Marinheiros, da nova Basílica de Santa Maria, que conserva um brasão de armas com as cinco estrelas da família Fonseca na cabeceira.

História
Na Idade Média, Pontevedra tinha uma praça dentro das muralhas primitivas, junto a uma das igrejas mais importantes da cidade, uma igreja românica que foi substituída séculos mais tarde pela Basílica de Santa Maria Maior. Este lugar, localizado no ponto mais alto do centro histórico, foi o núcleo da antiga Pontevedra, onde a cidade nasceu. Esta praça era um espaço aberto conhecido como Praça da Eyra ou Campo da Eyra desde o século XIII.

Na Pontevedra da Baixa Idade Média, a praça tornou-se o adro e o cemitério da igreja de Santa Maria. Mais tarde, esta praça foi o local de encontro da Confraria do Corpo Santo (fundada no século XIII), do Grémio dos Marinheiros, cujo trabalho financiou a construção da Basílica de Santa Maria Maior. A construção da nova basílica mudou radicalmente o aspecto da praça, que estava dominada pela presença da igreja, da Casa Reitoral e da fortaleza e das torres arquiepiscopais. Em 1778, foi aberta uma janela lateral na fortaleza arquiepiscopal com vista para a praça de Santa Maria. Em 1873 as torres dos Arcebispos foram demolidas, mudando o aspecto da área em redor da praça.

Em 1954 (depois de ter estado situado em vários locais nos arredores), foi instalado no centro da praça um cruzeiro gótico flamejante do século XVI da antiga capela de Santiago do Burgo, que se encontrava antes da sua demolição junto à ponte do Burgo.

A praça foi conhecida durante séculos como Praça de Santa Maria até 1950, quando recebeu o nome do Arcebispo Alonso de Fonseca em reconhecimento do seu trabalho na cidade.

Descrição
É uma praça triangular de forma irregular, situada no topo de uma colina na cidade velha, e é pedonal como o resto do centro histórico da cidade. É pavimentada e conserva a atmosfera medieval de outrora.

Está dominada pela fachada sul da Basílica de Santa Maria Maior, na qual se encontra a entrada habitual para a igreja. Do lado leste da praça encontra-se a Casa Reitoral de Santa Maria.

A praça é presidida no centro por um cruzeiro do século XVI. Na parte superior do fuste, em forma quadrangular, estão o brasão de Pontevedra, o brasão do arcebispo Alonso de Fonseca, duas âncoras entrelaçadas e uma concha de vieira. É superado por uma cruz gótica flamejante com pétalas de flores nas extremidades, com Cristo de um lado e a Virgem e o Menino do outro. Ao pé da cruz estão quatro figuras, incluindo o apóstolo São Tiago,  e era tradição para as mulheres grávidas rezarem antes da cruz, ao lado da ponte do Burgo, depois de verterem água do rio sobre as suas barrigas. Um fuste e um pedestal com degraus foram acrescentados à cruz em 1950.

A seguir à praça estava o Eirado das Torres Arquiepiscopais (actual Avenida Santa Maria), onde existe uma fonte de desenho francês do século XIX, datada de 1887. No local onde foram demolidas as Torres Arquiepiscopais encontra-se a mansão das Mendoza, concluída em 1880, e a mansão da antiga Clínica de Santa Maria, construída em 1945. O Eirado das Torres tinha uma função defensiva, a de prevenir os danos causados pela artilharia inimiga.

Edifícios notáveis
A fachada sul da Basílica de Santa Maria Maior destaca-se na praça. A construção da basílica foi financiada pela poderosa confraria do Grémio dos Marinheiros, que vivia no bairro da Moureira, no sopé da sua fachada. A basílica data do século XVI e foi construída num estilo gótico e renascentista tardio, com influências manuelinas. A fachada principal, em estilo Plateresco, é obra de Cornielles da Holanda e do português João Nobre e é o melhor exemplo de um retábulo de pedra na Galiza. A fachada sul, de frente para a praça, é notável pela sua traceria gótica muito trabalhada e pelos seus relevos didácticos com cenas da história sagrada e fábulas, bem como representações da cidade e das suas muralhas. O interior é notável pelas suas abóbadas em cruzaria em forma de trevo de quatro folhas. A basílica é chamada a pérola da arte galega pela pureza dos seus elementos góticos. Junto à entrada, na fachada sul, encontra-se o Cristo da Boa Viagem, a quem os marinheiros costumavam rezar antes de zarparem.

No lado leste da praça encontra-se a Casa Reitoral de Santa Maria. É uma casa renascentista datada do século XVI e contemporânea da Basílica de Santa Maria Maior. Era originalmente uma casa-torre que fazia parte do primeiro complexo defensivo e religioso em Pontevedra. A porta tem um arco de volta perfeita com cinco grandes aduelas típicas do Renascimento, e um brasão na aduela central com as armas da família Menelau ou Menelao. Na fachada da casa, uma inscrição recorda que Alonso de Fonseca viveu na cidade: A Don Alonso de Fonseca 1473-1534, Cura de esta feligresía, Arzobispo de Santiago y de Toledo, Patrono magnífico de Ciencias, Letras y Artes. La ciudad de Pontevedra de la que fue confesor. Año MCMLIX. ("A Dom Alonso de Fonseca 1473-1534, sacerdote desta paróquia, arcebispo de Santiago de Compostela e Toledo, magnífico patrono das ciências, letras e artes. A cidade de Pontevedra, de quem foi confessor. Ano MCMLIX").

No lado oeste da praça encontra-se uma casa barroca do século XVIII, cujas portas e janelas do rés-do-chão estão separadas por pilastras com capitéis clássicos.

Galeria

Ver também

Bibliografia

Artigos relacionados
 Centro histórico de Pontevedra
 Basílica de Santa Maria Maior

Ligações externas
 Praça Alonso de Fonseca no site do City Plan
 Casa Reitoral de Santa María no site do Turismo da Galiza

Praças de Pontevedra
Praças da Espanha

Praça Alonso de Fonseca


الأوبريسية  جنس نباتي يتبع الفصيلة الصليبية ويضم عشرين نوعا مقبولا وأربعة أنواع لم يحسم أمرها بعد، ينمو بعضها في الوطن العربي.

من أنواعها الواطنة في الوطن العربي
 الأوبريسية الرمادية  في بلاد الشام وتركيا
 الأوبريسية اللبنانية  في بلاد الشام وتركيا

الوصف النباتي لهذا الجنس
النباتات التابعة لأنواع هذا الجنس صغيرة وقصيرة. يتشابك ليكون حصيرا في الحقول الصخرية و ما جاورها. الأوراق شعرية الشكل وأخرى بيضية. الأزهار شوكية. نجده في غرب آسيا. ولكنه الآن يزرع في عدة أماكن في العالم. وينمو من الجذور أو مكان القطع. وربما يُقطع النبات من جذوره بعد الإزهار.

المصادر

أجناس الفصيلة الكرنبية
أجناس نباتية
أصنوفات سماها ميشال أدانسون
كرنبية
نباتات الحدائق في أوروبا
نباتات زينة في آسيا

أوبريسية


Expulsion or expelled may refer to:

General
 Deportation
 Ejection (sports)
 Eviction
 Exile
 Expeller pressing
 Expulsion (education)
 Expulsion from the United States Congress
 Extradition
 Forced migration
 Ostracism
 Persona non grata

Media
 Expelled (film), 2014 teen comedy film
 Expelled: No Intelligence Allowed, 2008 film
 Expulsion (band), Swedish doom/death metal band
 The Expelled, English punk/rock band
 The Expulsion (film), a 1923 silent German film
 "Expelled" (short story), a 1930 short story by John Cheever

See also

 Ejaculation (disambiguation)
 Ejection (disambiguation)
 Evicted (disambiguation)
 Explosion (disambiguation)

Expulsion


Ekolokasyon veya biyosonar yarasa, yunus ve balina gibi bazı memelilerin kullandığı biyolojik sonardır. Terimin adı, ekolokasyonun yarasalardaki varlığını kanıtlayan Donald Griffindir.

Ekolokasyon hayvanın çıkarttığı sesi kullanan bir aktif sonar gibi çalışır. Uzaklık sesin çıktığı anla yankı'nın geri dönüşü arasında geçen zamanla saptanır. Ekolokasyon yapan hayvanların iki kulağı birbirinden hafifçe uzaktadır. Bu yüzden yankı, nesnenin pozisyonuna göre iki kulağa farklı zamanlarda ve farklı şiddetlerde varır. Süre ve şiddet farkı hayvan tarafından nesnenin pozisyonunu belirlemek için kullanılır. Ekolokasyonla hayvan sadece uzaklığı değil biçim ve büyüklüğü de saptayabilir.

Ayrıca bakınız
 İnsan ekolokasyonu

Sonar
Sesbilim

Ekolokasyon


Baronul Simeon Gheorghe de Sina, cunoscut și ca Simon Georg Freiherr Sina von Hodos und Kisdia () a fost unul din cei mai renumiți întreprinzători și bancheri austrieci, diplomat (ministru plenipotențiar al Greciei în Viena, München și Berlin), consilier secret și membru al Camerei Superioare a Imperiului Austriac (1874), dar în mod îndeosebit umanist și mecena. Mai departe, nobilul a fost membru al Senatului, a întreținut conducerea Academiei Maghiare de Științe precum și a Academiei de Arte Frumoase la Viena. Baronul de Sina a exercitat și funcția de director al consiliului general de credit bancar ungar.

Familia

Simeon (Simon) a fost singurul copil al lui Gheorghe Simeon (1782-1856) din căsătorie acestuia cu Katharina Derra von Moroda, Arad. (1792-1851). El s-a căsătorit pe 10 ianuarie 1835 cu Iphigénie (n. 2 iulie 1815, Viena–d.21 decembrie 1884, Viena), fiica aromânului Constantin Emanoil Ghika (n. 18 februarie 1780–d. 11 iunie 1825, Zala, Castelul Belatincz), și a Anastasiei Dadányi de Gyülvész (Anastasia Doda de Giulvăz), de asemenea numită Ghica de San Salva. Soții au avut un fecior, Gheorghe, mort copil, și patru fete: Anastasia (1838-1889), Irena (1843-1881), Elena (1845-1893) și Iphigénie (1846-1914).

Pe tot timpul apariției familiei în Austria, ea fost de religie greco-ortodoxă. Doar două din cele patru fiice ale lui Simeon (Anastasia, căsătorită cu contele Victor de Wimpffen și Iphigénie, căsătorită cu ducele Edmund Charles de la Croix, Duc de Castries) s-au convertit, datorită bărbaților lor, la catolicism (despre fiicele baronului vezi pagina principală a familiei).

Biografia

Simeon, care a avut norocul să fie născut într-o familie bogată și nobilă, a fost talentat și cum s-a zis de aparență plăcută. Tânărul a fost educat acasă de diverși profesori, învățând limbile vechi latina și greaca precum și cele noi, între altele engleza, franceza și italiana, dar, de asemenea matematica, științele economice și filosofia.

Nobilul a avut deja devreme posibilitatea de a acționa în afaceri bancare sau industriale  independent și cu bunăvoința tatălui său. După moartea părintelui, el a fost singurul moștenitor unei averi imense, preluând în societatea austriacă în scurt timp o poziție în care a fost resimțit mai puțin ca proprietar de mari bogății, cât mai curând ca un folositor al banilor pentru cele mai nobile scopuri. Pe lângă sprijinul  pentru numeroase instituții publice el a susținut și promovat mulți artiști, pictori, scriitori și sculptori, dar și oameni săraci sau cu probleme financiare, din anii 1840, anual în mediu cu peste 100.000 de guldeni. De asemenea a lărgit, dupä preluarea moștenirii sale,  salariile ocupaților săi de peste tot  în mod remarcabil.

În 1857 Simeon de Sina l-a delegat pe cunoscutul arhitect Theophil Hansen, cu cumpărarea terenurilor nevoite pentru construcția Universității de la Atena. Hansen a proiectat planul acestei clădiri deja la dispoziția  lui Gheorghe Simeon, tatăl lui Simeon. Apoi. baronul a sprijinit financiar cea mai mare parte a construcției universității. El a obligat încă într-un codicil pe moștenitorii săi, că, în cazul că dacă suma de un milion fl. avizată pentru construcția ei nu va fi epuizată până la moartea sa, banii rămași să fie folosiți pentru acest scop.

Din 1856-1858 a servit drept consul general grec la Viena și din 1858-64 ca Ministru Plenipotențiar al Greciei în Viena, München și Berlin, dar din cauza bolii sale a renunțat la această funcție, transmițând-o ginerelui său Grigore Ipsilanti. În acest timp a condus oficial mai departe Banca Baronilor de Sina, într-adevăr a delegat această ocupare unchiului său Johann Simon (Ioan Simeon) reluând după moartea rudei sale afacerile. Mai departe a hotărât testamentar ca prietenii săi apropiați, cavalerii de Metaxa și de Zechani, să devină noii șefi ai întreprinderii.

Ca legat regal grec a plătit, în 1858, extinderea Bisericii Neunite Grecești (Viena 11, Fleischmarkt 13) de asemenea de către arhitectul Hansen printr-un pridvor impresionant. Tot faimosul Hansen a înlocuit, în 1859-1860, vechiul "Palais Sina" cu o clădire nouă (coordonatele, vezi sus). În 1864 Simeon a finanțat după războiul germano-danez repatrierea trupelor austriece din Schleswig-Holstein. De aceea a fost numit consilier secret imperial de către împăratul Franz Joseph I, iar în 1874, membru al Camerei Superioare a Imperiului Austriac.

În afară de preocupările sale de bancher, diplomat și moșier, Sina a mai întreținut multe funcții înalte. Astfel a fost de asemenea membru al Camerei Magnaților din Ungaria, membru al senatului dirigent al Academiei de Știință a Ungariei și al Academiei de Arte Frumoase din Viena precum și director al consiliului general de credit bancar ungar.  S-a stins din viață în noul Palat Sina, situat în centrul Vienei, Hoher Markt 8-9. A fost înmormântat în cripta castelului Rappoltenkirchen, tot aparținând familiei.

Din buletinul medicului său privat Alexander Hirschfeld reiese că baronul a decedat în urma unei boli de rinichi () în combinație cu o ipostază la plămân pricinuind o pneumonie precum o hipertrofie a inimii la vârsta de 67 de ani. Simeon ar fi vrut să-l adopte pe nepotul său Siegfried von Wimpffen pentru a menține numele "Sina", dar n-a mai izbutit. Astfel el reprezintă ultimul succesor bărbătesc din această familie. Cu moartea baronului Simeon Gheorghe s-a stins numele Sina. Numele său mai este pomenit prin turnul de observație pe  muntele Hoher Lindkogel în Wienerwald, construit la dispoziția lui în anul 1856.

Epilog
Palatul Sina de la Viena a fost vândut după moartea baronului de către fiicele sale unei mari asigurări. S-a povestit, că ele n-ar mai fi avut banii pentru întreținere. Dar conform testamentului decedatului asta nu este posibil: Soția a moștenit largi terenuri și case precum 1 milion de florini în bani și un apanaj de 30.000 de fl. anual. Anastasia a căpătat moșii și 6,18 milioane de fl, Irena moșii și 5,9 milioane de fl., Elena moșii, între altele acele din Țara Românească și  6,17 milioane de fl., Iphigenia moșii și 5,75 milioane de fl. Fiicele doar și-au mutat mijlocul vieții lor de la Viena spre alte părți ale Europei.

Decorații
Baronul a primit o serie de decorații, între altele:
  Marea Cruce al Ordinului Leopold
 Ordinul Coroanei de Fier de clasa 1-a
 Mare Comandor al Ordinului Regal Grec al Mântuitorului
 Ordinul Imperial Rusesc "Sf. Ana" clasa a II-a cu briliante
 Cavaler al Legiunea de onoare|Legiunii de onoare]]
 Comandor al Ordinului de Merit Regal Bavarez al Sfântului Mihai
 Marea Cruce al Ordinului Ducal de Merit Oldenburghez
 Marea Cruce al Ordinului Imperial Mexican de Guadelupe
 Ordinul de Merit Militar și Civil "Medjidie" al Imperiului Otoman de clasa a 3-a

Galerie de imagini

Note

Bibliografie
 Bob Dent: " Budapest: A cultural history", Editura Oxford University Press, Oxford 2007. p. 9, ISBN 0-19-531494-8.
 Ödön Füves: "Die bekanntesten geadelten Griechen in Ungarn", în: Balkan Studies V, Thessaloniki 1964, p. 303 și următoarele

Legături externe
 Palatul Sina la "Planet Vienna"

Purtători al Ordinului Leopold (Austria)
Nobili austrieci
Nobili maghiari
Bancheri austrieci
Oameni de afaceri
Mecena
Ambasadori
Purtători al Ordinului Coroanei de Fier (Austria)
Decorați cu Ordinul "Sfânta Ana"
Decorați cu Legiunea de Onoare
Nașteri în 1810
Nașteri pe 15 august
Decese în 1876
Decese pe 15 aprilie
Eponime ale craterelor de pe Lună
Oameni din Viena
Ortodocși austrieci

Simeon de Sina


Just Dance 2021 é um jogo de ritmo desenvolvido e publicado pela Ubisoft. Foi revelado em 26 de agosto de 2020 durante o evento Nintendo Direct Mini: Apresentação do Partner Showcase em agosto de 2020 na web como a décima segunda edição principal da série Just Dance e foi lançado em 12 de novembro de 2020, para Nintendo Switch, PlayStation 4, Xbox One e Stadia, e em 24 de novembro de 2020, para PlayStation 5 e Xbox Series X/S. É o primeiro jogo da série Just Dance  a não ser anunciado na E3, devido ao cancelamento do evento em 2020 em decorrência da pandemia da COVID-19. É também o primeiro jogo da série principal a não ser lançado para o Wii e o primeiro jogo da série a não estar disponível em um Nintendo disco óptico .

Jogabilidade

Assim como nas parcelas anteriores da franquia, os jogadores devem imitar a coreografia do dançarino na tela para uma música escolhida usando controladores de movimento (excluindo os consoles de nona geração e Stadia) ou o smartphone associado ao jogo "app".  A versão Stadia também permite o uso de um gamepad e um teclado para navegação no menu..

Sua interface de usuário e recursos são em grande parte idênticos aos Just Dance 2019 & Just Dance 2020. As mudanças incluem a "Pista de Dança Mundial" agora sendo renovada com um torneio competitivo de três músicas em salas que correspondem ao nível de um jogador com outros jogadores de nível semelhante, e uma nova tela de resultados que detalha a taxa de precisão do jogador na execução dos movimentos. O jogo também apresenta um novo modo, conhecido como modo "Quick Play", no qual o jogo embaralha aleatoriamente uma música para tornar mais fácil para os jogadores pularem direto para a dança sem a dificuldade de escolher uma música.

Trilha sonora
As seguintes músicas aparecem em Just Dance 2021:

Modo Kids
As seguintes músicas aparecem no modo Kids do jogo:

Just Dance Unlimited
Just Dance Unlimited continua a ser oferecido em 2021 para consoles de oitava geração e Stadia, apresentando uma biblioteca de streaming de músicas novas e existentes. O serviço também estreou nos consoles de nona geração com o lançamento de 2021.

Músicas exclusivas para Just Dance Unlimited incluem:

Ligações externas
Página oficial

Just Dance
Jogos eletrônicos de 2020
Jogos eletrônicos da Ubisoft
Jogos eletrônicos de exercício
Jogos eletrônicos musicais
Jogos para Nintendo Switch
Jogos para PlayStation 4
Jogos para PlayStation 5
Jogos para Xbox One
Jogos para Kinect
Jogos para Stadia
Jogos para Xbox Series X e Series S
Jogos eletrônicos desenvolvidos na França

Just Dance 2021


Jason Austin Wiles (født 25. april 1970) er en amerikansk skuespiller og komiker. Wiles mest kendte roller er i to tv-serier, som Colin Robbins i Beverly Hills 90210 og som Maurice Boscorelli i Aftenvagten

Kilder

Eksterne henvisninger

Personer fra Kansas City
Skuespillere fra Missouri

Jason Wiles


ටචිබානා හිගුචි ජපාන මන්ගා (චිත්‍ර කථා)ලේඛිකාවකි.ගොකුයෙන් ඇලිස් හා එම් ටූ එන් නො ෂෝසො ඇගේ නිර්මාණයන්ය.

ටචිබානා හිගුචි


Jacob Elordi (født 26. juni 1997) er en australsk skuespiller, der fik sit internationale gennembrud i 2018, med rollen som Noah Flynn i filmen The Kissing Booth.

Karriere
Som 17-årig medvirkede Elordi, som statist i Pirates of the Caribbean: Død mands kiste.

Desuden spiller han  Nate  i HBO-serien "Euphoria".

The Kissing Booth blev optaget i Sydafrika og er baseret på bogen af samme navn. Bogen er skrevet af forfatteren Beth Reekles på skriveplatformen WattPad. Den blev læst af over 20 millioner, hvorefter et forlag i 2012 valgte at udgive bogen. Filmen har haft stor succes på Netflix.

Privat
Jacob Elordi er opvokset i Brisbane og er interesseret i at tage billeder og køre på motorcykel. Han dannede tidligere par med Joey King, der også medvirkede i The Kissing Booth i rollen som Elle.

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Australien
Personer fra Brisbane
Australiere i 2000-tallet

Jacob Elordi


Lillian Rogers Parks (née le  et morte le ) est une femme de ménage et couturière américaine ayant notamment travaillé à la Maison-Blanche.

Avec la journaliste , co-auteur de plusieurs mémoires de la Maison-Blanche, Parks a publié notamment My Thirty Years Backstairs at the White House (1961). Le livre couvre une période de cinquante ans dans la vie du personnel de domestique dans ce lieu de secret. Il rapporte les expériences de Parks en tant que couturière et celles de sa mère, , qui a été femme de ménage pendant trente ans.

Lillian Rogers Parks a été interprétée par Leslie Uggams dans la mini-série Backstairs at the White House (1979) adapté du livre.

Bon nombre des cadeaux qu'elle a reçus (révélé dans le livre susmentionné) des présidents pendant son séjour là-bas sont devenus plus tard des artefacts et des objets de collection notables associés à l'histoire présidentielle, se retrouvant finalement dans la collection privée de .

Elle a également publié It was Fun Working at the White House (1969) et The Roosevelts: A Family in Turmoil (1981), toujours en collaboration avec Frances Spatz Leighton.

Bibliographie
 1961 : My Thirty Years Backstairs at the White House, New York, Fleet   (avec )
 1969 : It was Fun Working at the White House, New York, Fleet   (avec Frances Spatz Leighton)
 1981 : The Roosevelts: A Family in Turmoil, Englewood Cliffs, Prentice-Hall   (avec Frances Spatz Leighton)

Liens externes

Notes et références

Naissance en février 1897
Décès en novembre 1997
Personnel de la Maison-Blanche
Femme de lettres américaine
Décès à 100 ans
Centenaire américain

Lillian Rogers Parks


An Carex obispoensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John William Stacey. An Carex obispoensis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex obispoensis


Valerio Máximo Basilio (c. 330-después de 364) fue un procónsul de Acaya y un prefecto romano (Praefectus Urbi Romae) entre 361 y 363.

Era hijo del cónsul romano Lucio Valerio Máximo Basilio y de su segunda esposa Vulcacia. Se casó con Santa Melania la Vieja (o Mayor), cuando ella tenía catorce años y era una de las ciudadanas más ricas del Imperio romano. Melania había nacido en Hispania. El matrimonio vivió en las afueras de Roma. Cuando su esposa tenía veintidós años, Máximo y dos de sus tres hijos murieron por una enfermedad. Melania se trasladó entonces a Roma con el hijo sobreviviente y se convirtió al cristianismo.

El hijo que le sobrevivió, Valerio Publícola (Publicola o Poplicola), como ser senador romano se casó con Ceyonia Albina, de la gens Ceyonia. De su unión, nacería Melania la Joven (o Menor).

Bibliografía
 Christian Settipani. Continuité gentilice et continuité sénatoriale dans les familles sénatoriales romaines à l'époque impériale (2000).

Enlaces externos
 Santa Melania la Joven. Consultado el 6 de enero de 2012.

Referencias

Maximo,  Valerio Basilio
Senadores de la Antigua Roma del siglo IV
Prefectos de la Ciudad
Procónsules
Nacidos en Roma
Cristianos del siglo IV

Valerio Máximo Basilio


جبالة اٍحدى بلديات دائرة ندرومة بولاية تلمسان الجزائرية.

المصادر

جبالة

جبالة (ولاية تلمسان)


ශ්‍රී ලංකාවේ සිටින අති දක්ෂ තරුණ නළුවෙකි.එසේම රංග කලාව පිළිබඳව ගුරුවරයෙකු වශයෙන් ද ඔහු කටයුතු කරයි.පුබුදු සිනමාවට පිවිසෙන්නේ ප්‍රසන්න විතනගේ අධ්‍යක්ෂණය කළ ආකාස කුසුම් චිත්‍රපටය හරහාය. එතැන් පටන් සිනමාවේ ටෙලි නාට්‍ය ක්ෂේත්‍රයේ මෙන්ම වේදිකාව තුළ ද ඔවුහු විශිෂ්ඨ දස්කම් දක්වා ඇත. පුබුදු ගමගේ යනු සෞන්දර්ය කලා විශ්වවිද්‍යාලයේ උපාධිධාරියෙකු ද වෙයි.එම විශ්ව විද්‍යාලයේ  ප්‍රථම වරට නාට්‍ය හා රංග කලා අධ්‍යයනය අංශයෙන් සිනමාවට හා ටෙලි නාට්‍ය කලාවට එක් වූ ප්‍රථම රංගන ශිල්පියා වශයෙන්ද පුබුදු ගමගේ ඉතිහාසගත වෙයි.එහෙත් මෙරට කලා ක්ෂේත්‍රය තුල පවතින්නාවූ ඒකාධිකාරී බලය හේතු කොටගෙන ඔහු කිසිදු ඇගයීමක් මේතාක් ලබා නොමැත.

පුබුදු ගමගේ


Centrul European de Prognoză Meteo pe Termen Mediu (European Centre for Medium-Range Weather Forecasts - ECMWF) este o organizație interguvernamentală independentă, sprijinită de cele mai multe din țările Europei, cu sediul în Shinfield Park, Reading, United Kingdom. Are în funcțiune unul dintre cele mai mari complexuri de supercomputere din Europa și cea mai mare arhivă din lume de date numerice de prognoză meteo.  Datele sale meteorologice mai sunt cunoscute și ca modelul european.

ECMWF a fost înființat în 1975, ca o recunoaștere a faptului că e nevoie de a de aduce împreună resursele științifice și tehnice ale serviciilor și instituțiilor de meteorologie europene pentru a putea realiza o prognoză pe termen mediu (până la două săptămâni). Scopul proiectului a fost să aducă beneficii economice și sociale.

Este formată din 22 de state europene:

 cele optsprezece state fondatoare din 1975: Austria , Belgia , Croația , Danemarca , Finlanda , Franța , Germania , Grecia , Republica Irlanda , Italia , Luxemburg , Olanda , Norvegia , Portugalia , Spania , Suedia , Elveția , Turcia , Marea Britanie .
 patru state care s-au alăturat din 2010: Islanda (aprilie 2011),  Slovenia (decembrie 2012),  Serbia (ianuarie 2015)  și Croația (ianuarie 2016).

Totodată, are acorduri de cooperare cu alte state: Bulgaria , Georgia , Republica Cehă , Estonia , Ungaria , Israel , Letonia , Lituania , Macedonia , Muntenegru , Maroc , România și Slovacia .

Centrul are aproximativ 350 de angajați, numiți în cea mai mare parte din statele membre și statele cu înțelegere de cooperare.

În 2017, membri ECMWF au acceptat o ofertă a Guvernului Italiei de a muta sediul central în  Bologna, Italia.  Noul amplasament, o fostă fabrică de tutun, va fi reproiectat de firma de arhitectură  gmp.

Cea mai accesibilă metodă gratuită de a vedea datele Centrului de prognoză e prin website-ul www.windy.com. Windy, prin donațiile utilizatorilor, plătește pentru accesul la datele ECMWF și le pune ulterior, gratuit, la dispoziția tuturor.

ECMWF are ca obiectiv să furnizeze prognoze meteorologice globale precise pe o perioadă medie de timp de până la 15 zile și prognoze sezoniere de până la 12 luni.   Produsele sale sunt transmise serviciilor meteorologice naționale ale statelor membre și statelor asociate ca o completare a activităților lor naționale de scurtă durată și climatologice. Aceste state naționale utilizează produsele ECMWF pentru propriile lor sarcini naționale, în special pentru a oferi avertizări timpurii de vreme severă.

Misiunea centrală a ECMWF este:

 Producerea de prognoze meteorologice numerice și monitorizarea sistemelor globale care influențează vremea
 Efectuarea de cercetări științifice și tehnice pentru a îmbunătăți abilitățile de prognoză
 Menținerea unei arhive de date meteorologice

Pentru a furniza această misiune de bază, Centrul oferă:

 Previziuni meteorologice numerice globale de două ori pe zi
 Analiza calității aerului
 Monitorizarea compoziției atmosferice
 Monitorizarea climei
 Analiza circulației Oceanului
 Previziunea hidrologică

Avertizarea timpurie a evenimentelor meteorologice severe
Prognoza fenomenelor meteorologice severe permite luarea unor măsuri adecvate de atenuare și, totodată, aplicarea de către autorități și populație a unor planuri de urgență.  Timpul sporit obținut prin emiterea de avertismente precise poate salva vieți, de exemplu prin evacuarea persoanelor dintr-o zonă expusă furtunilor severe.

În luna octombrie 2012, modelul ECMWF a sugerat cu șapte zile în avans că Hurricane Sandy este probabil să loveastă coasta de est a Statelor Unite .

Zone climatice ale Europei
Instituții meteorologice
Clima Europei
Bologna
Pages with unreviewed translations


Tobias Stimmer (7 de abril de 1539 en Schaffhausen (Suiza) - 4 de enero de 1584, en Estrasburgo (Francia)) fue un dibujante y un pintor de origen suizo.

Obra
Además de su natal Schaffhausen, desarrolló su obra en Estrasburgo y en Baden-Baden. Fue retratista y responsable de murales y de un gran número de grabados con escenas bíblicas y alegorías, que se publicaron bajo la dirección de Sigmund Feyerabend en Fráncfort del Meno.

Stimmer fue discípulo de Hans Holbein el Joven, pero desarrolló su propio estilo marcado por el manierismo. De sus trabajos se conserva el mural de la Haus zum Ritter (Casa del caballero) en Schaffhausen, el cual ha sido restaurado. Su obra más significativa la constituyen sus pinturas en el reloj astronómico de Estrasburgo.

Bibliografía
 Hans Lieb: Tobias Stimmers Geburt und Tod, in Schaffhauser Beiträge zur Geschichte, vol 67, páginas 255-262, 1990.

Enlaces externos

Imágenes de la House zum Ritter en los archivos de la ciudad de Schaffhausen.
Artículo sobre el manierismo en la Enciclopedia Columbia.
Obras digitalizadas de Tobias Stimmer en la Biblioteca Digital Hispánica de la Biblioteca Nacional de España

Pintores de Suiza del siglo XVI
Pintores retratistas de Suiza
Nacidos en Schaffhausen
Fallecidos en Estrasburgo

Tobias Stimmer


Kirschenmühle ist ein Gemeindeteil des Marktes Heidenheim im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen (Mittelfranken, Bayern).

Lage
Die Einöde liegt im Hahenkamm genannten Teil der Fränkischen Alb im Tal der obersten Rohrach nordwestlich von Heidenheim und etwas westlich der Staatsstraße 2218. Nachbaranwesen sind als Heidenheimer Gemeindeteile in unmittelbarer Nähe im Nordosten der Krämershof, im Nordwesten der Gärtnershof und im Südwesten der über dem Tal liegende Kohlhof.

Name
Der Mühlenname wird gedeutet als "Mühle zu Kirschenlohe;" Kirschenlohe war seit dem 16. Jahrhundert der übergreifende Name für die Einöden Gärtnershof, Kirschenmühle, Kohlhof, Krämershof und Obelshof.

Geschichte
Die Mühle ist erstmals 1391 urkundlich genannt. Grundherr der Mühle war das Kloster Heidenheim. Die Mühle hatte nicht nur Reichnisse an das Kloster und nach dessen Säkularisation 1537 an das brandenburgisch-ansbachische Klosterverwalteramt Heidenheim zu leisten, sondern auch an das nürnbergisch-burggräfliche, später brandenburgisch-ansbachische Amt Hohentrüdingen, das die Vogtei über die Mühle ausübte. Die Schreibweise des Mühlennamens wechselt in den Urkunden und Salbüchern: Mül zu Kyrsenloch (1391), Kürsche Müller (16. Jahrhundert), Mul zu Kirschennloch (1535), Mühle zu Kirsaloch (1544), Kürschen Mühln (1616), Mühle zu Kirschenlohe (1682), Kirschen Mühl (1732), Kirschenmühl (1801).

Im Heidenheimer Klostersalbuch von 1400 ist unter dem Eintrag "Kyrsenloch" angegeben: 2 Höfe und 1 Mühle. Abschriften von Erblehensbriefen für einen Hans Müllner sind für 1410, 1421 und 1447 überliefert. Für 1714 ist erwähnt, dass zur Mühle von zwei Mahlgängen und einem Gerbgang ein "Viehhauß" gehört. 1833 bestand die Kirschenmühle ebenfalls aus zwei Mahlgängen und einem Gerbgang; an Grund gehörten 10,6 Hektar Ackerland, 0,7 Hektar Wiesen und 5,4 Hektar Wald dazu.

Am Ende des Heiligen Römischen Reichs untersteht die Mühle hochgerichtlich dem seit 1792 preußischen, ehemals markgräflichen Oberamt Hohentrüdingen und dem ehemals markgräflichen Klosterverwalteramt Heidenheim. Kirchlich ist sie der evangelischen Pfarrei Hechlingen zugeordnet.

Die mit dem Markgrafentum Ansbach königlich-preußisch gewordene Mühle wurde infolge des Reichsdeputationshauptschlusses 1806 königlich-bayerisch. Als 1808 Steuerdistrikte gebildet wurden, kam die Kirschenmühle mit anderen Mühlen und Einöden aus dem Besitz des ehemaligen Klosters Heidenheim in den Steuerdistrikt Heidenheim im Landgericht Heidenheim. Zwei Jahre später wurde aus dem Steuerdistrikt die etwas verkleinerte Ruralgemeinde Heidenheim. Durch das Gemeindeedikt von 1818 wurde Heidenheim wieder im Umfang von 1808 eine Gemeinde im gleichnamigen Landgericht. 1862 ging das Landgericht Heidenheim im Bezirksamt (dem späteren Landkreis) Gunzenhausen auf, der bei der Gebietsreform in Bayern 1971/72 zum größeren Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen umgestaltet wurde.

1933 traf ein Unglück die Mühle: Infolge eines heißgelaufenen Lagers brannte das Mühlengebäude ab. Es wurde umgehend wieder aufgebaut. Dabei wurde das Mühlrad durch eine Turbine ersetzt; gemahlen wurde mittels zweier Walzenstühle und einem Schrotgang. 1967 wurde der Betrieb abgemeldet und nur noch für den Privatgebrauch weiter gemahlen, vor allem Schrot für die Landwirtschaft der Mühle.

Einwohnerzahlen
 1818: 6 Einwohner
 1824: 8 Einwohner, 1 Anwesen
 1831: 6 Einwohner
 1950: 16 Einwohner, 2 Anwesen
 1961: 8 Einwohner, 2 Wohngebäude
 1987: 5 Einwohner
 2011: 3 Einwohner
 2019: 3 Einwohner

Literatur
 1250 Jahre Heidenheim am Hahnenkamm. Heidenheim: Historischer Verein 2002, insbes. S. 100, 410f.

Weblinks

 Geschichte von Kirschenloh

Einzelnachweise

Ortsteil von Heidenheim (Mittelfranken)
Ort im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Mühle im Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen
Mühle in Europa
Einzelsiedlung
Ersterwähnung 1391

Kirschenmühle


An Masdevallia leonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Edward Bennett ngan Eric Alston Christenson. An Masdevallia leonii in nahilalakip ha genus nga Masdevallia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Masdevallia

Masdevallia leonii


التفاح الأخضر  برنامج يعرض على قناة إم بي سي 1، تُقدّمه هويدا أبو هيف ويتناول الجوانب الصحية المتعلقة بالعائلة العربية ويناقش موضوعات تهم المشاهدين. وقد تطورت فكرة البرنامج في الوقت الحالي بحيث أصبح مقاربًا لفكرة برنامج  والذي يعرض على قناة إم بي سي 4، حيث تستضيف هويدا جمهورًا في الأستوديو ويشاركها في التقديم الدكتور جمال الكعبي للأجابة على تساؤلات المشاهدين حول بعض المواضيع التي تخص الصحة والتغذية.

انظر أيضًا
 كلام نواعم

برامج إم بي سي

التفاح الأخضر (برنامج تلفزيوني)


Yankee Lake has the following meanings:
The village of Yankee Lake, Ohio
Yankee Lake (New York), a lake in Sullivan County, New York

Yankee Lake


Stine Ruscetta Skogrand (Bergen, 3 de março de 1993) é uma handebolista profissional norueguesa, medalhista olímpica.

Carreira

Skogrand conquistou a medalha de bronze com a Seleção Norueguesa de Handebol Feminino nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio, após derrotar a equipe sueca por 36–19 na disputa pelo pódio.

Handebolistas olímpicos da Noruega
Handebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Stine Skogrand


Conflictul social desemnează opoziția deschisă sau lupta între indivizi, grupuri, clase sociale, partide, comunități, state cu interese economice, politice, etnice, religioase, rasiale divergente sau incompatibile, ce are efecte distructive asupra interacțiunilor sociale.

Conflicte
Sociologie

Conflict social


La Lituanie est l'un des quarante pays participants du Concours Eurovision de la chanson 2022, qui se déroule à Turin en Italie. Le pays est représenté par la chanteuse Monika Liu et sa chanson  , sélectionnées via l'émission . Le pays se classe  avec  lors de la finale.

Sélection

Le diffuseur lituanien LRT confirme sa participation  à l'Eurovision 2022 le . Le diffuseur indique également reconduire le format de sélection  pour l'année 2022.

Format
La sélection prend la forme de trois auditions, de deux demi-finales et d'une finale. Lors de chaque audition, entre onze et treize artistes sont en compétition pour une des six places en demi-finale. Lors de chaque demi-finale, neuf artistes concourent pour quatre place en finale. La finale est donc composée de huit participants.

Lors de chaque émission, un jury et le télévote lituanien déterminent les qualifiés ou le gagnant, en attribuant 12, 10, puis de 8 à 1 points aux chansons. En cas d'égalité, c'est le nombre de points reçu par le jury qui tranche.

Chansons
Le , les artistes en compétition sont révélés. Les titres des chansons sont révélés le lendemain. Alekas et Monika Linkytė se retirent de la compétition le , pour des raisons personnelles et pour maladie respectivement.

{| class="sortable wikitable collapsible collapsed"
|-
! colspan="3" | Participants
|-
! scope="col" | Artiste
! scope="col" | Chanson
! scope="col" | Compositeurs
|-
| Aldegunda
| Holiday
| Gailė Asačiovaitė-Main
|- style="background:#F08080;"
| Alekas
| Out of Mind
| Aaron Sibley
|-
| Augustė Vedrickaitė
| Before You're 6ft Under| Augustė Vedrickaitė, Paulius Vaicekauskas, Robertas Semeniukas
|-
| Basas Pegasas
| Ponai|Rokas Smilingis, Marius Repšys
|-
| Clockwork Creep
| Grow|Paulius Mscichauskas
|-
| Cosmic Bride
| The Devil Lives in Spain|Natalia Kharetskaya, Bruno Vogel
|-
| Elonas Pokanevič
| Someday|Elonas Pokanevič, Edvardas Mikulis, Rokas Arciševskij
|-
| Emilija Valiukevičiūtė
| Overload| Aurimas Galvelis, Justas Kulikauskas, Emilija Valiukevičiūtė
|-
| Emilijana
| Illuminate| Emilija Katauskaitė, Stoyan Stoyanov, Paul Bester
|-
| Erica Jennings
| Back to Myself| Erica Jennings, Stephen Sims, Deividas Jaroška, Rick Blaskey, Victor Diawara
|-
| Gabrea
| Make It Real|Aurimas Galvelis, Justas Kulikauskas
|-
| Gabrielė Goštautaitė
| Over| Gabrielė Goštautaitė, Robertas Semeniukas
|-
| Gebrasy
| Into Your Arms|Audrius Petrauskas, Faustas Venckus
|-
| Geleibra
| Aš jaučiu tave|Evaldas Mikalauskas, Gabrielė Urbonaitė, Justinas Chachlauskas
|-
| Gintarė Korsakaitė
| Fantasy Eyes|Faustas Venckus, Gintarė Korsakaitė, Elena Jurgaitytė, Audrius Petrauskas
|-
| Ieva Zasimauskaitė
| I'll Be There|Ieva Zasimauskaitė, Martin Hausner
|-
| Joseph June
| Deadly| Vytautas Gumbelevičius
|-
| Justė Kraujelytė
| How to Get My Life Back|Justė Kraujelytė, Kasparas Meginis, Edgaras Žaltauskas
|-
| Justin 3 feat. Nanaart
| Something That Is Natural|Justinas Stanislovaitis, Liucija Nanartaviciute
|-
| Lolita Zero
| Not Your Mother|Gytis Ivanauskas, Vitas Vaičiulis
|-
| Mary Mo
| Get Up| Marija Monika Dičiūnė, Tomas Dičiūnas, Paulius Vaicekauskas
|-
| Mėnulio Fazė
| Give Me a Sign| Vladas Chockevičius
|- style="background:#F08080;"
| Monika Linkytė
| See You Again
|Monika Linkytė, Vitalij Puzyriov
|-
| Monika Liu
| Sentimentai|Monika Liubinaitė
|-
| Moosu X
| Love That Hurts| Justas Kulikauskas, Aurimas Galvelis
|-
| Queens of Roses
| Washing Machine| Michael James Down, Will Taylor, Primož Poglajen, Natalie Palmer
|-
| Rūta Loop
| Call Me from the Cold|Edgaras Žaltauskas, Kasparas Meginis, Rūta Žibaitytė
|-
| Sun Francisco
| Dream Again| Giedrė Ivanova, Maksim Ivanov, Snorre Bergerud
|-
| Titas and Benas
| Getting Through This|Audrius Petrauskas, Faustas Venckus
|-
| Urtė Šilagalytė
| Running Chords| Urtė Šilagalytė, Justas Kulikauskas, Aurimas Galvelis
|-
| Vasha
| Nepaleidi|Vasha, Viktoras Olechnovičius
|-
| Viktorija Faith
| Walk Through the Water| Charlie Akin, Viktorija Faith
|-
| Viktorija Kajokaitė
| Piece of Universe|Viktorija Kajokaitė
|-
| Vilija
| 101|Vilija Matačiūnaitė, Leonas Somovas
|-
| Voldemars Petersons and the Break Hearters
| Up| Voldemars Petersons
|-
| Živilė Gedvilaitė
| Lioness| Ylva Persson, Linda Persson, Charlie Mason, John Matthews, Paulius Jasiūnas
|}

 Émissions

 Auditions
 Première audition
Le groupe Basas Pegasas devait à l'origine participer à cette audition, mais en est empêché par des problèmes de santé. Le groupe appara^t finalement lors de la troisième audition. Le jury est composé de Ramūnas Zilnys (critique musical), Ieva Narkutė (chanteuse), Gerūta Griniūtė (présentatrice), Vytautas Bikus (compositeur) et de Vaidotas Valiukevičius (membre de The Roop, représentants du pays en 2020 et 2021).

 Deuxième audition

 Troisième audition

 Demi-finales

 Première demi-finale

 Deuxième demi-finale

 Finale

La finale se conclut par la victoire de Monika Liu avec sa chanson '' qui représenteront donc la Lituanie à l'Eurovision 2022.

À l'Eurovision
La Lituanie participe à la première demi-finale, le 10 mai 2022. Elle s'y classe  avec , se qualifiant donc pour la finale. Lors de celle-ci, elle termine à la  avec .

Notes et références

Lituanie au Concours Eurovision de la chanson
Lituanie
Concours Eurovision de la chanson

Lituanie au Concours Eurovision de la chanson 2022


Bjegunac (rus. "Беглец") - ruski film redatelja Aleksandra Volkova.

Radnja
Film je baziran na pjesmi Mihaila Ljermontova.

Uloge
 Aršo Šahatuni
 Aleksandr Rustejkis

Izvori

Vanjske poveznice
 Bjegunac na Kino Poisk

Ruski filmovi 1910-ih

Bjegunac (1914.)


Die Qatar ExxonMobil Open 2010 waren ein Tennisturnier, welches vom 4. bis 10. Januar 2010 in Doha stattfand. Es war Teil der ATP World Tour 2010 und wurde im Freien auf Hartplatz ausgetragen. In derselben Woche wurden in Brisbane das Brisbane International sowie in Chennai die Aircel Chennai Open gespielt, die genau wie die Qatar ExxonMobil Open zur Kategorie ATP World Tour 250 zählten.

Im Einzel trat Andy Murray nicht mehr zur Titelverteidigung an. Das Finale gewann Nikolai Dawydenko gegen Rafael Nadal in drei Sätzen mit 0:6, 7:68 und 6:4. Im Doppel traten Marc López und Rafael Nadal zur Titelverteidigung an, schieden jedoch bereits in der ersten Runde aus. Im Finale setzten sich Guillermo García López und Albert Montañés in zwei Sätzen gegen František Čermák und Michal Mertiňák durch.

Das Teilnehmerfeld der Einzelkonkurrenz bestand aus 32 Spielern, jenes der Doppelkonkurrenz aus 16 Paaren. Das Gesamtpreisgeld betrug 1.024.000 US-Dollar, die gesamten finanziellen Verbindlichkeiten lagen bei 1.110.250 US-Dollar.

Qualifikation
Die Qualifikation fand vom 2. bis 4. Januar 2010 statt. Ausgespielt wurden vier Qualifikantenplätze, die zur Teilnahme am Hauptfeld des Turniers berechtigten.

Folgende Spieler hatten die Qualifikation überstanden und spielten im Hauptfeld des Turniers:

Preisgelder und Weltranglistenpunkte
Es wurden die folgenden Preisgelder und Weltranglistenpunkte für das Erreichen der jeweiligen Runde ausgezahlt bzw. gutgeschrieben. Spieler, die über die Qualifikation ins Hauptfeld einzogen, erhielten die angegebenen Qualifikationspunkte zusätzlich zu denen für das Erreichen der jeweiligen Runde. Ansonsten sind die Beträge nicht kumulativ zu verstehen. Preisgelder für den Doppelwettbewerb gelten pro Team.

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks und Quellen
 Offizielle Homepage des Turniers

Turnier der ATP World Tour 2010
Tennisturnier in Doha

Qatar ExxonMobil Open 2010


Caroline Codsi est une femme d'affaires canadienne née le 14 novembre 1967 à Beyrouth. Elle a fondé l'organisme à but non lucratif La Gouvernance au Féminin (LGAF), et le préside depuis 2010 dans le but de soutenir l'accession des femmes à des postes décisionnels et à des sièges dans des conseils d'administration, ainsi que de promouvoir la parité. Elle se distingue au Canada et à l'international, notamment en se hissant au top 100 des Canadiennes les plus influentes du monde des affaires, établi par le Women's Executive Network en 2015 ou en remportant le prix Leader of the Decade for Diversity and Inclusion, décerné par le Women Economic Forum de New Delhi en 2018.

Biographie

Jeunesse et formation
Caroline Codsi est née le  à Beyrouth dans une famille chrétienne de commerçants libanais. Elle a 7 ans lorsque les premiers affrontements civils de la guerre du Liban les amènent à fuir le pays. S'ensuit alors une série de va-et-vient entre le Liban, la France et le Canada, jusqu'à ses 17 ans où Caroline Codsi part étudier en langues et civilisations étrangères à l'université Paris-VII.

Une fois son diplôme complété en 1990, elle rejoint le reste de sa famille au Canada et entreprend un certificat en ressources humaines à HEC Montréal. En 2014, elle complète sa formation avec le programme de l'Institut des administrateurs de sociétés à l'Université McGill.

Carrière et féminisme
Dès son retour au Canada en 1990, Caroline Codsi occupe des postes à responsabilités dans des entreprises telles que PricewaterhouseCoopers, Bell Canada, Solutions Mieux-être LifeWorks (anciennement connu sous le nom de Morneau Shepell). À compter de 2009, elle occupe des postes de vice-présidence pour l'Est du Canada chez Knightsbridge, puis chez Cira Services Médicaux.

Tandis que Caroline Codsi gravit les échelons, ses convictions féministes se renforcent à mesure qu'elle constate . En 2010, ces inégalités la poussent à fonder l'organisme à but non lucratif La Gouvernance au Féminin (LGAF), avant de s'y consacrer entièrement à partir de 2017, lorsque qu'est mise sur pied la Certification Parité.

La Gouvernance au Féminin

Création et mandat
En mai 2010, Caroline Codsi crée l'organisme à but non lucratif La Gouvernance au Féminin (LGAF) afin de soutenir et de promouvoir l'égalité des femmes et des hommes. Elle s'appuie alors sur des études chiffrées, concernant la faible proportion de femmes dans les conseils d'administration et la haute direction, le plafond de verre ou les inégalités de revenus salariaux.

Pour encourager le changement, l'organisme québécois sensibilise à la fois les milieux économiques et politiques en invoquant, entre autres, l'argument d'une meilleure rentabilité. LGAF remplit notamment sa mission grâce à l'organisation d'événements, un programme de formation en gouvernance en partenariat avec l'Institut sur la gouvernance d'organisations privées et publiques (IGOPP), un programme de mentorat pour exécutives et pour professionnelles, ainsi que sa Certification Parité.

Certification Parité
En l'absence d'une loi canadienne semblable à la loi Copé-Zimmermann en France, Caroline Codsi et son équipe mettent en place une certification permettant de mesurer et incidemment, d'encourager le niveau de parité, de diversité et d'inclusion au sein des entreprises. Les partenaires Accenture, Mercer et WTW soutiennent l'équipe de La Gouvernance au Féminin (LGAF) dans l'évaluation des candidatures.

Autres activités

 Conférencière en entreprises ou lors d'évènements ou séminaires internationaux, comme les programmes TEDx des conférences TED
 Modératrice dans le cadre d'un entretien avec Marie-Jo Zimmermann, effectué lors du  Gala de La Gouvernance au féminin en 2017
 Modératrice dans le cadre de 2 entretiens avec Hillary Clinton, effectués dans le cadre de sa tournée littéraire pour Ça s'est passé comme ça en 2017
 Modératrice dans le cadre d'un entretien avec Tamara Burke, organisé par The Human Resources Professionals Association (HRPA) en 2019
 Modératrice dans le cadre d'un entretien avec Randi Zuckerberg, organisé par la Chambre de commerce de Montréal métropolitain en 2019
 Membre du Comité national de l'égalité des genres, nommée par Justin Trudeau en 2019
 Membre du conseil d'administration du Musée des beaux-arts de Montréal, élue en 2020
 Membre du conseil d'administration d'Alexa Translations, élue en 2020
 Membre du conseil d'administration du Conseil du Patronnat du Québec (CPQ) en 2021

Distinctions

 2010 : prix Femmes d'affaires du Québec dans la catégorie Bénévole fortement engagée, décerné par le Réseau des femmes d'affaires du Québec
 2011 : Trophée Femmes arabes dans la catégorie Professionnelle / femme de carrière, décerné par l'association Espace Féminin Arable (EFA)
 2014 : honorée par le magazine Canadian Immigrant à l'occasion de la journée internationale des femmes
 2014 : intronisée au top 20 des Personnalités de la diversité au Québec, publié par l'agence de presse Médiamosaïque
 2015 : Intronisée au top 100 des Canadiennes les plus influentes du monde des affaires dans la catégorie Champions RBC, publié par le Women's Executive Network (WXN)
 2017 : prix Mercure du Leadership Germaine-Gibara dans la catégorie PME, décerné par la Fédération des chambres de commerce du Québec (FCCQ)
 2018 : prix Leader of the Decade for Diversity and Inclusion du Women Economic Forum de New Delhi, décerné par la ALL Ladies League
 2020 : intronisée au top 100 des Entrepreneures qui changent le monde, publié par Femmessor

Notes et références

Annexes

Bibliographie sélective

Articles connexes

 Empowerment
 Inégalités de revenus salariaux entre hommes et femmes
 Loi Copé-Zimmermann
 Parité
 Plafond de verre

Liens externes

Entrepreneur canadien
Femme d'affaires canadienne
Femme d'affaires québécoise
Personnalité libanaise du monde des affaires du XXe siècle
Personnalité libanaise du monde des affaires du XXIe siècle
Personnalité canadienne du monde des affaires du XXe siècle
Personnalité canadienne du monde des affaires du XXIe siècle
Féministe québécoise
Conférencière
Naissance à Beyrouth
Naissance en novembre 1967
Élève du lycée Victor-Duruy
Étudiant de l'université Paris-VIII
Élève de HEC Montréal
Étudiant de l'Université McGill

Caroline Codsi


Suicide King is the third studio album by American heavy metal band King 810. Released on 25 January 2019, the work was published independently by the ensemble and produced by Josh Schroeder and David Gunn in Michigan.

Background
In 2017–2018, drummer Andrew Workman, guitarist Andrew Beal and the band parted ways. In October 2018, the group released a music video for "Heartbeats", the first single off of the album.

Touring
In November 2018, the ensemble performed at the Buick City Events Center. Following this performance, the quartet spent November and December in the United Kingdom with PUPPY.

Critical reception
Neil Criddle of 'Dead Press stated that "Heartbeats" "sets things off perfectly, with a frenetically aggressive chorus with Gunn's lyrical pace intensifying, culminating in a real sense of urgency and vitality".

Stephen Hill of Louder Sound'' stated that "album closer "Sing Me to Sleep" has a dreamy, robotic nightmare vibe, "Wade in the Water addresses the Flint, Michigan water crisis using old blues and Tom Waits-esque dark crooning and album highlight "Black Rifle" is a piano-led ballad with a funeral stomp that recalls the gravel-voiced acoustic hip hop of Everlast".

Track listing

Personnel
King 810
 David Gunn – vocals
 Eugene Gill – bass, guitars

References

King 810 albums
2019 albums

Suicide King (album)


(4575) Broman ist ein Asteroid des Hauptgürtels, der am 26. Juni 1987 von der US-amerikanischen Astronomin Eleanor Helin am Palomar-Observatorium (IAU-Code 675) in Kalifornien entdeckt wurde.

Der Asteroid ist nach dem US-amerikanischen Astronomen Brian P. Roman benannt, der zusammen mit Eleanor Helin drei Asteroiden und drei periodische Kometen entdeckte und an dessen Geburtstag dieser Asteroid entdeckt wurde.

Siehe auch
 Liste der Asteroiden

Weblinks
 Asteroid Broman: Discovery Circumstances gemäß dem Minor Planet Center der Internationalen Astronomischen Union bei dem Harvard-Smithsonian Center for Astrophysics, Cambridge, USA

(4575) Broman


Nisha Warsi (en ) née le 9 juillet 1995 à Sonipat dans l'état d'Haryana, est une joueuse professionnelle indienne de hockey sur gazon.

Carrière
Elle a fait ses débuts internationaux en 2019 lors des Finales des Hockey Series à Hiroshima et a depuis remporté neuf sélections indiennes. Comme le reste du monde, la pandémie n'a pas été facile pour Nisha, qui a passé la majeure partie de l'année et demie écoulée au camp national de SAI, South Centre. Coupé à 2021, et Nisha se dirige vers les Jeux olympiques de Tokyo.

Références

Liens externes

Joueuse indienne de hockey sur gazon
Naissance en juillet 1995
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020
Naissance en Haryana

Nisha Warsi


Damien Couturier, né le  à L'Union, est un joueur devenu entraîneur-adjoint de rugby à XIII français. En tant que joueur, il pouvait évoluer au poste d'ailier ou de centre. Il fait ses débuts avec le Toulouse en Championnat de France avec lequel il dispute la finale du Championnat de France 2005 et une demi-finale de Challenge Cup 2005. Il vit ensuite du rugby à XIII durant trois ans en Angleterre, d'abord à Hull KR avec une demi-finale de Challenge Cup en 2006 puis à Leigh. Il revient à Toulouse en 2007 pour y finir sa carrière sportive en 2014 sur un doublé Championnat de France-Coupe de France bien qu'il n'y dispute pas les finales. Parallèlement, il est appelé à plusieurs reprises en équipe de France avec laquelle il remporte la Coupe d'Europe des nations en 2005 aux côtés de Cédric Gay, Sébastien Raguin, Laurent Frayssinous et Julien Rinaldi. Il tente durant sa carrière une expérience en rugby à XV à Castanet sans réel plaisir.

Une fois sa carrière de joueur terminée, il se reconvertit dans le staff à Toulouse pour ce qui est technique, en parallèle à son métier de commercial dans le bâtiment au sein de la société SFIC.

Biographie

Palmarès

En tant que joueur

 Collectif :
 Vainqueur de la Coupe d'Europe des nations : 2005 (France).
 Vainqueur du Championnat de France : 2014 (Toulouse).
 Vainqueur de la Coupe de France : 2014 (Toulouse).
 Finaliste du Championnat de France : 2005 (Toulouse).

Références

Liens externes

International français de rugby à XIII
Entraîneur français de rugby à XIII
Naissance en juillet 1981
Naissance à L'Union (Haute-Garonne)

Damien Couturier


Cascada Diavolului (în portugheză: Na Garganta do Diabo) este un film din 1960 al regizorului brazilian Walter Hugo Khouri. Varianta sincronizată în limba engleză mai are și titlul alternativ Iguassu; The Falls of Death.

Conținut

În anul 1868, în timpul  războiului din Paraguay, patru dezertori ajung la cascada Iguaçu: brazilienii  Pedro (sergent), Reis (stegar), paraguayenii Ramón (soldat) și un mercenar indigen. Într-un sat, unde încearcă să vândă arme, dezertorul indigen omoară un copil și îi ia colierul de la gât. Urmăriți pentru aceasta de sătenii indigeni, dezertorii reușesc să fugă ascunzându-se într-o pădure. Ajung în sfârșit la o mică fermă pe care o invadează, unde locuiau două femei, Ana și sora ei Miriam împreună cu tatăl lor și un indian mut, Juan. Fermierul vânduse armatei la un preț mare toate vacile și acum trăia cu fetele în sărăcie și mizerie. Ana și sora ei nu prea sunt mulțumite cu viața lor de pustnici, iar după venirea soldaților li se pare că s-a deschis o fereastră spre o viață necunoscută lor până atunci. Totul devine pentru ei o conviețuire forțată, până când Ramon o agresează pe Ana iar Reis se îmbolnăvește de holeră. Pedro solicită pentru siguranța lor îndepărtarea lui dar Juan îl ascunde în apropierea cascadei și cu ajutorul lui Miriam încearcă să îl vindece. Pedro o seduce pe Ana care speră să o ia cu el când acesta va pleca, destăinuind unde sunt banii ascunși ai tatălui. Sora cea tânără se întoarce acasă și îi găsește pe dezertori căutând banii tatălui, torturându-l să le spună unde i-a ascuns. Se iscă o încăierare între dezertori în care Ramón este omorât, iar indigenii din sat apar ca să îl răzbune pe copilul ucis…

Distribuție

Premii
 Associação Brasileira de Cronistas Cinematográficos,1960, RJ (Rio de Janeiro),: cea mai bună actriță: Edla Van Steen;
cea mai bună imagine: Rudolf Icsey; cea mai bună scenografie: Pierino Massenzi; cea mai bună muzică: Gabriel Migliori.[1]
 Saci,1960, SP (Sao Paulo), cel mai bun regizor și cel mai bun scenariu: Walter Hugo Khouri; cel mai bun rol masculin secundar: Sérgio Hingst; cea mai bună scenografie: Pierino Massenzi; cea mai bună muzică de film: Gabriel Migliori.[1]

Note

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989
 O istorie puțin cunoscută: cel mai sângeros război din lume, 1 februarie 2013, Nicu Pârlog, Descoperă

Legături externe

Filme din 1960
Filme regizate de Walter Hugo Khouri
Filme în limba portugheză
Filme alb-negru
Filme braziliene
Filme dramatice

Cascada Diavolului (film din 1960)


جابر نغموش (1950 -), ممثل إماراتي.

عن حياته
متزوج ولم يرزق بأبناء. له العديد من الأعمال المسرحية و المسلسلات التليفزيونية, أشهر عمل قام به نغموش هو مسلسل حاير طاير الكوميدي الاجتماعي الذي يقع في خمس أجزاء، وعمل أيضا في العديد من المسرحيات وأشهرها كانت مسرحية (حسون ملاين) لـ مسرح دبي الاهلي.

أعماله

في التلفزيون
 ساعي البريد

في المسرح

في السينما

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
ممثلون إماراتيون
مواليد 1950

جابر نغموش


(20740) Sémery, denumire internațională (20740) Semery, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
20740 Sémery este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Stația Anderson Mesa în cadrul programului LONEOS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,14 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 6,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 20001-21000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

20740 Sémery


සූර්ය මණ්ඩලය හරහා සිදුවන හා සිකුරු සිට දිස්වන බුද සංක්‍රාන්තියක් සිදු වන්නේ,   සූර්යයා සහ සිකුරු අතරින් බුද ග්‍රහයා සෘජු ලෙසින් ගමන් කරමින්, සිකුරු ග්‍රහයා මත සිටින නිරීක්ෂකයෙකුට සූර්ය මණ්ඩලයෙහි කුඩා කොටසක්  සඟවන විටදීය.  සංක්‍රාන්තියක් සිදුවන විට, සිකුරු මත සිට බුද දිස්වන්නේ සූර්ය පෘෂ්ඨය මත ගමන් කරන කුඩා කළු පැහැ කවයක් ලෙසිනි. මධ්‍යය හරහා සිදුවන සංක්‍රාන්තියක් පැය  8 ක් පුරා පැවතිය හැකි වුවද, වර්තමානයේ සිදුවන සංක්‍රාන්තීන් පැය  7 ක් ඉක්වන්නේ කලාතුරකිනි (අවසන් වරට එය සිදු වූයේ 1899 දී වන අතර, ඊළඟට සිදුවන්නේ 2064 වසරෙහිදීය).

සිකුරු සිට දිස්වන බුද සංක්‍රාන්තීන් සිදුවන්නේ අක්‍රමවත් ආකාරයෙනි: සමහරවිට දශකයකට කිහිපයක් සිදුවන අතර, අනෙකුත් අවස්ථා වලදී විශාල පරතරයන් දක්නට ලැබේ.  සමස්ත වාර ගණන  පෘථිවිය සිට දිස්වන බුද සංක්‍රාන්තියේ වාර ගණනට වඩා අඩු වෙයි.

විය යුතු ලෙසින්ම, සිකුරු සිට දිස්වන බුද සංක්‍රාන්තියක් කිසිවකු විසින් කිසි කළෙක දැක නැත.

බුද-සිකුරු සංගම  කාලාවර්තය දින 144.5662 කි. 1/(1/P-1/Q) යන සූත්‍රය භාවිතයෙන් එය ගණනය කළ හැකි අතර, මෙහි P යනු බුද ග්‍රහයාගේ  කක්ෂීය කාලාවර්තය (දින 87.968435) වන අතර  Q යනු සිකුරු ග්‍රහයාගේ කක්ෂීය කාලාවර්තය (දින 224.695434) වෙයි.

සිකුරු ග්‍රහයාගේ කක්ෂ තලයට  සාපේක්ෂව බුද ග්‍රහයාගේ කක්ෂයේ  ආනතිය 4.33° වන අතර, පෘථිවියෙහි කක්ෂතලයට සාපේක්ෂ එහි අගය වන 7.00° ට වඩා එය අඩු වෙයි.

1894, මාර්තු 22 දිනදී සිදුවුනු සංක්‍රාන්තිය, විශේෂ වැදගත් කමක් උසුලනුයේ, 21 දිනදී එය ඇරඹෙන විට,  සෙනසුරු සිට දිස්වන සිකුරු සහ බුද සංක්‍රාන්තීන්ද දර්ශනය වෙමින් පැවැති නිසාය. කෙසේවෙතත්, සංක්‍රාන්තීන් තුන අතර උපරිපතනයක් සිදුනොවීය.

ආස්පර්ශ සංක්‍රාන්ති
සමහරවිට සංක්‍රාන්තියකදී බුද විසින් සූර්යයා විෂයයෙහි ආස්පර්ශයක් පමණක් සිදු කරයි. මෙම අවස්ථාවෙහිදී සිකුරු ග්‍රහයා මත සමහර ප්‍රදේශ වලදී සම්පූර්ණ සංක්‍රාන්තියක් නැරඹීමටද අනෙකුත් ප්‍රදේශ වලදී අර්ධ සංක්‍රාන්තියක් නැරඹීමටද හැකිවනු ඇත (දෙවන හෝ තෙවන ස්පර්ශවීම් නොමැත).  1344 ඔක්තොම්බර් 25 දින සිදුවූ සංක්‍රාන්තිය එවැන්නකි. ඊළඟ එවැනි සංක්‍රාන්තිය සිදුවන්නේ  2387, ජනවාරි 1 දිනදීය.

සිතුරු ග්‍රහයා මත සමහර කොටස් වලදී බුද සංක්‍රාන්තිය අර්ධ සංක්‍රාන්තියක් ලෙසින්ද, අනෙකුත් කොටස් වලදී බුද විසින් සූර්යයා අතහැරෙන ලෙසින්ද සිදු විය හැක. එවැනි සංක්‍රාන්තියක් අවසන් වරට සිදුවූයේ  1027, මැයි 21 දිනදීය. ඊළඟ එවැනි සංක්‍රාන්තිය සිදුවන්නේ  3168, අප්‍රේල් 30 දිනදීය.

අතීත සහ අනාගත සංක්‍රාන්ති

මෙයද බලන්න
 තාරකා විද්‍යාත්මක සංක්‍රාන්තිය

ආශ්‍රිත

 ඇල්බට් මාර්ත්, නෝට් ඔන් ද ට්‍රාන්සිට් ඔෆ් මර්කරි ඕවර් ද සන්ස් ඩිස්ක්, විච් ටේක්ස් ප්ලේස් ෆෝ වීනස් ඔන් 1894 මාර්ච් 21, ඇන්ඩ් ඔන් ට්‍රාන්සිට්ස් ඔෆ් වීනස් ඇන්ඩ් මර්කරි, විච් ඔකර් ෆෝ සැටර්න්'ස් සිස්ටම් ඔන් ද සේම් ඩේ, රාජකීය තාරකා විද්‍යාත්මක සංගමයෙහි මාසික සටහන්, 54 (1894), 172–174.

බාහිර සබැඳි
 ට්‍රාන්සිට්ස් ඔෆ් මර්කර් ඔන් වීනස් - ෆිෆ්ටීන් මිලේනියම් කැටලොග්: 5 000 බීසී - 10 000 ඒඩී

බුද සංක්‍රාන්තිය

සිකුරු සිට දිස්වන බුද සංක්‍රාන්තිය


La ZA-305 es una carretera autonómica perteneciente a la red complementaria preferente de carreteras de la Junta de Castilla y León (España).

El inicio de esta carretera está en el punto kilométrico 281,7 de la carretera N-630, a la altura de la ermita del Cristo de Morales del Vino y acaba en el límite provincial con Salamanca. Cuenta con una longitud aproximada de 42 km, con una calzada formada por dos carriles para cada sentido de circulación y un ancho de plataforma de 7 m. Los vehículos pueden circular con un límite de velocidad de 90 km/h, al igual que en el resto de carreteras autonómicas.

Nomenclatura

Anteriormente, la ZA-305 estaba en dos tramos que tenían diferente denominación a la actual:

, que corresponde con el tramo de la N-630/ZA-13 a Peñausende.
, que corresponde con el tramo de Peñausende al límite provincial de Salamanca.

Localidades de paso
 Entrala
 San Marcial
 Peñausende

Trazado

La ZA-305 comienza al sur de Zamora, en la rotonda donde enlaza con la ZA-13 y con la ZA-624. Anteriormente, esta rotonda, construida con la ZA-13, era un cruce muy peligroso con gran siniestralidad, que formaba parte de la N-630. Sin embargo, esta rotonda no ha reducido la mortalidad, sino que se ha intensificado.

A partir de esta rotonda, la carretera tiene otra rotonda que da acceso al "Cristo de Morales" y al Polígono Industrial de Morales del Vino. A un kilómetro enlaza con la ZA-325, que permite la conexión con el Polígono Industrial de Los Llanos y el Parque de Maquinaria de la Junta de Castilla y León en Zamora. Desde aquí la carretera se dirige a Entrala, donde la ZA-305 enlaza con Morales del Vino y El Perdigón.

Al salir de Entrala, la carretera se encamina hacia San Marcial. A 7 km de éste, hay una conexión con la localidad de Cabañas de Sayago. A 9 km de San Marcial, la carretera atraviesa una zona de 2 km de especial peligro por animales sueltos. Más adelante la carretera llega a Peñausende, donde existe una rotonda que enlaza con la ZA-302, que permite la conexión con Fresno de Sayago, Bermillo de Sayago, Mayalde y El Cubo de Tierra del Vino. Será aquí donde finalice el primer tramo de la carretera y donde comience el segundo tramo.

Al salir de Peñausende, la carretera pasa sobre el Puente de los Arrieros. Tras otro tramo de animales sueltos, la carretera pasa a la provincia de Salamanca bajo la misma denominación pues luego, tras pasar el cruce de Santiz y Viñuela de Sayago y coincidiendo con el puente sobre la Rivera del Asmesnal, vuelve a entrar en la provincia de Zamora.

Tras pasar las zonas conocidas como "Casas del Asmesnal" —donde se encuentran los restos del castillo del Asmesnal— y "Santarén de los Peces", la ZA-305 pasa de nuevo a la provincia de Salamanca, donde se convierte en la SA-305 que llega hasta Ledesma y finaliza en La Fuente de San Esteban.

Cruces

Tramo  /  - Peñausende

Tramo Peñausende - L.P. de Salamanca

Referencias

Véase también
 Anexo:Red de Carreteras de Castilla y León
 SA-305

Carreteras autonómicas de la red complementaria preferente de Castilla y León
Red de carreteras autonómicas de la provincia de Zamora

ZA-305


Elizabeth Monroe (née Kortright; June 30, 1768 – September 23, 1830) was the first lady of the United States from 1817 to 1825, as the wife of James Monroe, fifth president of the United States. Due to the fragile condition of Elizabeth's health, many of her duties as the official White House hostess were assumed by her eldest daughter, Eliza Monroe Hay.

Birth, parents, and childhood
Monroe was born in New York City on June 30, 1768, the youngest daughter of Lawrence Kortright, a wealthy merchant, and Hannah (née Aspinwall) Kortright. Elizabeth Monroe's paternal 2nd great grandfather, Cornelius Jansen Kortright, was born in Holland, Netherlands in the year of 1645, and immigrated to New York in the year of 1663. His father, Jan Bastiaenson Van Kortrijk, was also born in Holland, Netherlands in the year of 1618 and immigrated with his son to New York. Jan Bastiaenson's father, Bastiaen Van Kortrijk, was born in the city of Kortrijk in Flanders, Spanish Netherlands in the year of 1586, and immigrated to Holland, Netherlands in the year of 1615. Elizabeth's father was one of the founders of the New York Chamber of Commerce. During the Revolutionary War, he was part owner of several privateers fitted out at New York, and it has also been documented that he owned at least four slaves.  He purchased land tracts in what is now Delaware County, New York, and from the sale of this land the town of Kortright, New York, was formed.

Elizabeth acquired social graces and elegance at an early age. She grew up in a household with four older siblings: Sarah, Hester, John and Mary. According to the parish records of Trinity Church, New York, Elizabeth's mother, Hannah, died on September 6 or 7, 1777, at the age of 39.  The cause of death was recorded as resulting from Child Bed.  An unidentified sibling of Elizabeth, age 13 months, succumbed to flux and fever a few days later. Hannah and the infant were both buried at St. George's Chapel in New York.  At the time of their deaths, Elizabeth was nine years old. Her father never remarried.

On August 3, 1778, almost a year after the death of Elizabeth's mother, the home of the Lawrence Kortright family was nearly destroyed by fire during a blaze which caused damage and destruction to fifty homes near Cruger's Wharf in lower Manhattan. A historian later wrote that this blaze was due to the mismanagement of British troops while directing the firefighters. Elizabeth, age 10, with her father and siblings, survived the fire unscathed.

Courtship and marriage
Elizabeth first caught the attention of James Monroe in 1785 while he was in New York City serving as a member of the Continental Congress. William Grayson, James Monroe's cousin and fellow Congressman from Virginia, described Elizabeth and her sisters as having "made so brilliant and lovely an appearance" at a theater one evening, "as to depopulate all the other boxes of all the genteel male people therein."

James Monroe, then 27 years old, married Elizabeth, then 17 years old, on February 16, 1786, at her father's home in New York City. The marriage was performed by Reverend Benjamin Moore, and recorded in the parish records of Trinity Church, New York. After a brief honeymoon on Long Island, the newlyweds returned to New York City to live with her father until Congress adjourned. Their first child, whom they named Eliza Kortright Monroe, was born in December, 1786, in Virginia.

Ambassador's wife
In 1794, George Washington appointed James as United States Minister to France. In Paris, as wife of the American Minister during the Reign of Terror, she helped secure the release of Madame La Fayette, wife of the Marquis de Lafayette, when she learned she was imprisoned and scheduled to be executed by guillotine.  The Monroes also provided support and shelter to the American citizen Thomas Paine in Paris, after he was arrested for his opposition to the execution of Louis XVI. While in France, the Monroes' daughter Eliza became a friend of Hortense de Beauharnais, step-daughter of Napoleon, and both girls received their education in the school of Madame Jeanne Campan. James was recalled from his Ambassadorship in 1796, due in part to his support of France in the opposition of the Jay Treaty.

Governor's wife
The Monroes returned to Virginia, where James became governor, and Elizabeth became First Lady of Virginia. The couple's son, James Monroe, Jr., was born in 1799 but died in 1801. During this time, Elizabeth suffered the first of a series of seizures and collapses that were possibly a product of epilepsy, which plagued her for the rest of her life and gradually caused her to restrict her social activities. The Monroe's third child, a daughter they named Maria Hester, was born in Virginia in early 1802.

Great Britain
In 1803, President Thomas Jefferson appointed James as United States Minister to Great Britain and Spain. Elizabeth found the social climate in London less favorable than it had been in Paris, possibly because British society resented the United States' refusal to aid it in its conflict with France. In 1804, James was sent as a special envoy to France to negotiate the Louisiana Purchase. That same year, the Monroes were invited by Napoleon Bonaparte to attend his coronation in Paris, as part of the official American delegation.

Return to Virginia and Washington
The Monroes returned to Virginia in 1807. James Monroe won election and returned to the Virginia House of Delegates, and also resumed his legal career. In 1811, Monroe won election to another term as governor of Virginia, but served only four months. In April 1811, his friend President James Madison appointed Monroe Secretary of State, and he was confirmed to the position by the United States Senate. Monroe had little to do with the War of 1812, since President Madison and the war hawks in Congress were dominant. During the War, Elizabeth stayed primarily at the Monroe family estates at Oak Hill in Loudoun County, Virginia, and later at Ashlawn-Highland in Albemarle County, Virginia.

The war went very badly, so Madison turned to Monroe for help, appointing him United States Secretary of War in September 1814 after the Burning of Washington by the British, who the national capital and burned the White House. Monroe resigned as Secretary of State on October 1 but no successor was ever appointed, so he handled both offices from October 1, 1814 to February 28, 1815. As Secretary of War, Monroe formulated plans to invade Canada a second time to win the War of 1812, but a peace treaty was ratified in February 1815, before any U.S. military forced moved north. Monroe then resigned as Secretary of War and was formally re-appointed Secretary of State, where he served until March 4, 1817, when he succeeded James Madison to become the nation's fifth President of the United States.

First Lady of the United States
Elizabeth began her tenure as First Lady on March 4, 1817, when her husband commenced his first term as the fifth president of the United States. However, the White House was still under reconstruction, so Elizabeth hosted the inaugural ball at their private residence on I Street, and part of the time the First Family lived in the Octagon House. Since all the White House furnishings had been destroyed, the Monroes brought some from their private residences. Her husband was re-elected to a second term in office in 1820, and Elizabeth attended the inaugural ball held in Brown's Hotel. She remained in her role of First Lady until March 4, 1825.

Although Elizabeth Monroe regained a measure of respect and admiration during her husband's second term, she compared poorly to her predecessor, Dolley Madison, who had captivated Washington society, setting a standard by which future First Ladies were measured. Furthermore, Elizabeth and her eldest daughter may have sought to make access to the White House more socially exclusive, reflecting French practices, which were barely tolerated given American democratic values, although President Monroe's term was also known for good feelings and relations. Still, Elizabeth had made such an impression upon General Andrew Jackson that her husband always mentioned her to him in their correspondence. Elizabeth also drew favorable reviews as the couple briefly hosted General Lafayette during his return tour through America. During Elizabeth's illnesses, some of the social duties were carried out by her daughters, as discussed below. Furthermore, James or Elizabeth destroyed her correspondence, both between themselves and with others, before her death.

Since 1982 Siena College Research Institute has periodically conducted surveys asking historians to assess American first ladies according to a cumulative score on the independent criteria of their background, value to the country, intelligence, courage, accomplishments, integrity, leadership, being their own women, public image, and value to the president. Consistently, Monroe has been ranked in the lower-half of first ladies by historians in these surveys. In terms of cumulative assessment, Monroe has been ranked:
24th-best of 42 in 1982
23rd-best of 37 in 1993
31st-best of 38 in 2003
29th-best of 38 in 2008
30th-best of 38 in 2014

In the 2014 survey, Monroe and her husband were also ranked the 15th-highest out of 39 first couples in terms of being a "power couple".

Children
James and Elizabeth had three children:
 Elizabeth ("Eliza") Kortright Monroe Hay (1786–January 27, 1840): Born in Virginia in December, 1786, Eliza was educated at the school of Madame Jeanne Campan in Paris, when her father served as United States Ambassador to France. Eliza appeared to many a haughty, pompous socialite, quick to remind others of her good breeding and lofty station. In late September or early October 1808 she married George Hay, a prominent Virginia attorney who had served as prosecutor in the trial of Aaron Burr and later U.S. District Judge. Their daughter, Hortense, was named in honor of her childhood friend and classmate, Hortense de Beauharnais, step-daughter of Napoleon. During her father's presidency, Eliza alienated most of Washington society for her refusal to call on wives of the diplomatic corps, as was the custom, and caused another social furor in closing her sister's wedding to all but family and friends. For all her apparent vanity, however, she demonstrated genuine compassion during the fever epidemic that swept Washington during her father's Presidency. She spent many sleepless nights selflessly caring for victims. Following the deaths of her husband and father, Eliza moved to Paris, France, where she died on January 27, 1840.
James Spence Monroe (1799–1800): The only son of the Monroes, James Spence was 16 months old when he died after "several days sickness".
Maria Hester Monroe Gouverneur (1802–June 20, 1850)  In an April 12, 1802 letter to James Madison, James Monroe states that his wife recently added a daughter to their family.  Parish records indicate that Maria was born on April 8. The following year, while still an infant, Maria accompanied her parents to London, when James Monroe became Ambassador from the United States to the Court of St. James.  Upon the family's return to the United States, Maria finished school in Philadelphia.  On March 9, 1820, she married her first cousin, Samuel L. Gouverneur, in the first wedding of a president's child at the White House. Many in Washington criticized the Monroes for keeping the wedding private; just 42 members of the family and close friends were invited. Friction between Maria's husband and her outspoken sister strained family relations thereafter. The Gouverneurs moved to New York City. Former President Monroe, upon losing his wife in 1830, moved in with them.  President John Quincy Adams appointed her husband postmaster of New York City.  Maria died on June 20, 1850, at the age of 48, at Oak Hill, in Loudon County, Virginia.

Death and legacy
After Monroe's terms as president expired, he and Elizabeth faced considerable debts from their years of public service, both from non-reimbursed entertaining expenses and because Monroe was forced to manage their various properties remotely. Monroe sold his plantation, Highland in Albemarle County to pay debts, and both retired to Oak Hill in Loudoun County, nearer Washington, D.C., and their daughter Eliza and her husband (although the Hays moved to Richmond in 1825 when he became the U.S. District Judge for Virginia). Although retiring, Elizabeth managed to travel to New York to visit her younger daughter, as well as other friends and relations, but made no further social visits. Sickly and suffering several long illnesses (including severe burns from a collapse near a fireplace a year after leaving the White House), Elizabeth died at Oak Hill on September 23, 1830, aged 62, her husband following her less than a year later, aged 73.

She was interred at the estate, but her husband later died in New York under their daughter's care and was originally buried in that northern state. His remains were moved 25 years after his death to become a key attraction during the development of Hollywood Cemetery in Richmond, Virginia. Elizabeth's remains were reinterred there in 1903, where both spouses remain buried.

The First Spouse Program under the Presidential $1 Coin Act authorizes the United States Mint to issue 1/2 ounce $10 gold coins and bronze medal duplicates to honor the first spouses of the United States.  Elizabeth Monroe's coin was released in February 2008.

A gown in the collection of the James Monroe Museum indicates Elizabeth was a petite woman, not taller than 5 feet.

Through her mother, she is a first cousin twice-removed to President Franklin D. Roosevelt. (Franklin D. Roosevelt's paternal grandmother, Rebecca Aspinwall Roosevelt, was a first cousin to Elizabeth Monroe.)

Relations

References

Bibliography

 McGrath, T. (2020). James Monroe: A Life. New York: Penguin Random House.

Notes

Citations

External links

 https://web.archive.org/web/20040301231620/http://www.whitehouse.gov/history/firstladies/em5.html

 https://archive.org/stream/courtrightkortri00abbo/courtrightkortri00abbo_djvu.txt
Elizabeth Monroe at C-SPAN's First Ladies: Influence & Image

1768 births
1830 deaths
18th-century American people
19th-century American people
18th-century American women
19th-century American women
American people of Dutch descent
American people of English descent
Burials at Hollywood Cemetery (Richmond, Virginia)
Cornell family
First ladies of the United States
First ladies and gentlemen of Virginia
James Monroe
Elizabeth Kortright
People from Aldie, Virginia
People from New York City

Elizabeth Monroe


Cláudio Mejolaro, mit Kurznamen Cláudio Pitbull  (* 8. Januar 1982 in Porto Alegre), ist ein brasilianischer Fußballspieler, der bei AD Cabofriense unter Vertrag steht.

Karriere
Cláudio Pitbull begann mit dem Vereinsfußball in der Jugend von Grêmio Porto Alegre und wurde 1999 in den Kader der Profimannschaft aufgenommen. Hier spielte er dann fünf Jahre lang. Lediglich die Rückrunde 2001/02 verbrachte er als Leihspieler bei EC Juventude.

2005 wechselte er dann nach Portugal zum FC Porto. Hier gelang ihm nie der Durchbruch und so verbrachte er fünf Spielzeiten als Leihgabe bei diversen europäischen, asiatischen und lateinamerikanischen Vereinen.

Zur Saison 2010/11 wechselte er dann zum Vitória Setúbal und spielte hier zwei Jahre.

Zur Winterpause der Saison 2011/12 wechselte er dann samt Ablöse zum türkischen Erstligisten Manisaspor. Bereits zum Saisonende verließ er das abgestiegene Manisaspor und heuerte bei EC Bahia an.

Erfolge
Grêmio
 Copa do Brasil: 2001

Einzelnachweise

Weblinks

  in der Datenbank von playerhistory.com (englisch)

Fußballspieler (Grêmio Porto Alegre)
Fußballspieler (EC Juventude)
Fußballspieler (FC Porto)
Fußballspieler (Ittihad FC)
Fußballspieler (FC Santos)
Fußballspieler (Fluminense Rio de Janeiro)
Fußballspieler (Académica de Coimbra)
Fußballspieler (Vitória Setúbal)
Fußballspieler (Rapid Bukarest)
Fußballspieler (Marítimo Funchal)
Fußballspieler (Manisaspor)
Fußballspieler (EC Bahia)
Fußballspieler (Gil Vicente FC)
Fußballspieler (AD Cabofriense)
Copa-do-Brasil-Sieger
Brasilianer
Pseudonym
Geboren 1982
Mann

Cláudio Pitbull


An Festuca magellanica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean-Baptiste de Lamarck. An Festuca magellanica in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Festuca

Festuca magellanica


Long Tall Weekend is the seventh studio album by American alternative rock duo They Might Be Giants, released in 1999. It was released exclusively online through the digital music service eMusic. The album was the band's first since their departure from the major label Elektra. Long Tall Weekend was also the first full-length album released exclusively on the Internet by an established major label band. Although the album's primary release was digital, CDs of the album were issued promotionally. Following the success of the album's release through eMusic, TMBG went on to issue a digital series of rarities collections — TMBG Unlimited — through their website.

Song origins
Many of the songs that appear on Long Tall Weekend existed as demos and selections from the band's Dial-A-Song service. "Drinkin'" was originally written six years prior to the release of the album. "Maybe I Know" had been in TMBG setlists since the 1980s. Many songs were intended for release in different forms on later albums. "She Thinks She's Edith Head" and "Older" resurfaced on Mink Car in 2001. The next year, "Rat Patrol", "Token Back to Brooklyn", "Reprehensible", "Certain People I Could Name" and "They Got Lost" appeared on the rarities compilation album They Got Lost, and "The Edison Museum" appeared on No!. "The Edison Museum" was originally written and recorded in 1991 and featured on the Edisongs compilation that year. The recorded version appearing on Long Tall Weekend is largely the same as the Edisongs version, though the mixing varies.

Some songs, such as "They Got Lost" and "Lullabye To Nightmares" had also existed in different forms prior to the release of Long Tall Weekend. The former was a live track with a much faster tempo from the band's live compilation Severe Tire Damage.

"They Got Lost" and "Certain People I Could Name" were both originally slated for inclusion on Factory Showroom.

Reception

Following the digital release of Long Tall Weekend, They Might Be Giants became the most downloaded band of 1999. John Flansburgh speculates that the feat was based not only on the content of the album, but also on the band's early willingness to embrace digital formats, having been urged to do so by the Restless Records label.

The album received generally favorable reviews from critics.

Track listing

Personnel
They Might Be Giants
John Linnell – songwriting, vocals, keyboard, organ, accordion, bass saxophone, baritone saxophone, programming, banjo, bass, horn, clarinet, fiddle
John Flansburgh – songwriting, vocals, acoustic, electric, and baritone guitar, programming

Additional musicians
Brian Doherty – drums
Yuval Gabay – drums on "Token Back to Brooklyn"
Dan Hickey – drums
Nick Hill – vocal on "The Edison Museum"
Graham Maby – bass guitar
Dan Miller – additional guitars
Eric Schermerhorn – additional guitars
Jay Sherman-Godfrey – additional guitars, cello
Danny Weinkauf – bass guitar

Production
Patrick Dillett and They Might Be Giants – producers
Annette Berry – design
Michael Kupperman – illustration

References

External links
 Long Tall Weekend page at This Might Be A Wiki
 Long Tall Weekend page at eMusic, available for download with paid subscription

1999 albums
They Might Be Giants albums
Albums produced by Pat Dillett

Long Tall Weekend