Ensembles

Ensemble Altstadt Bad Staffelstein

Das Ensemble () umfasst die Altstadt von Bad Staffelstein innerhalb des Befestigungsrings aus dem 14. und 15. Jahrhundert. Nach den örtlichen archäologischen Fundstätten, die von Gräbern der Merowingerzeit bis zur Thüringer Kultur des 1. Jahrhunderts zurück reichen, stellt eine um 800 datierte Beschreibung des Gutsbezirks Banz die früheste Erwähnung des heutigen Siedlungsplatzes dar. Vor 1007 wurde die Stadtpfarrei St. Kilian gegründet, vor 1120/1124 gelangte der Fronhof des Ortes an das Domkapitel Bamberg, 1130 erhielt die Siedlung Marktrecht, wobei sich die Lage an einer Straßenverbindung von Bamberg nach Mitteldeutschland wohl begünstigend auswirkte. Mit der Erlangung der Mehrheit des Grundbesitzes und der vollen Gerichtsbarkeit im 14. und frühen 15. Jahrhundert förderte das Domkapitel den Ausbau zur Stadt und 1422 deren Befestigung. 1473 brannte die Stadt, darunter die Pfarrkirche und das Rathaus, nieder. Dass dem Hochstift Bamberg als Landesherrschaft und seinem örtlichen Amt, dem Kastenhof, in der Frühneuzeit die landesherrliche Gewalt über die Stadt weitgehend entzogen blieb, stellt eine lokale Sondersituation dar. Nach dem Übergreifen des Dreißigjährigen Krieges auf die Stadt, insbesondere im Jahr 1633, wurde 1684 nahezu der gesamte Ort, 340 Gebäude mit Ausnahme eines kleinen Areals um die Pfarrkirche, Raub der Flammen. Symbol des anschließenden Wiederaufbaus ist das Rathaus von 1686/87. Die Wirtschaftsstruktur der Handwerks-, Handels- und Beherbergungsbetriebe der Stadt war in der Folgezeit stark auf die nahen Klöster und Wallfahrtsorte Banz, Langheim und Vierzehnheiligen ausgerichtet. Nach der Eingliederung in das Königreich Bayern 1803 verlor der Ort seine Amtsfunktion. Der Anschluss an das Eisenbahnnetz 1846 ermöglichte neue wirtschaftliche Entwicklungen. Zwischen 1862 und 1972 war der Ort erneut Amtssitz. In der Gegenwart wird die Kleinstadt durch ihre Funktion als Kurort auf der Grundlage der 1975 erschlossenen Thermalsole bestimmt. Die Sole kann seit 1986 in einem Thermalbad genutzt werden, was 2001 zur Verleihung des Titels "Bad" an die Stadt führte. Der annähernd ovale Stadtgrundriss wird im Westen durch zwei wohl mit der Errichtung der Stadtbefestigung kanalisierte Arme der Lauter, eines Nebenflusses des Mains, begrenzt, an den anderen Seiten durch zum Teil deutlich eingetiefte, künstliche Grabenzonen. Innerhalb des Berings nehmen die West-Ost-Verbindung Bamberger Straße-Marktplatz-Lichtenfelser Straße, die Nord-Süd-Relation Bahnhofstraße-Marktplatz-Horsdorfer Straße und der dem Schnittpunkt angelagerte Markt die wichtigste Stellung ein. Durch die außermittige Lage dieses Straßenkreuzes ist auch die Kirchgasse im Nordwesten als Hauptstraße zu bewerten. Alle anderen Gassen, ursprünglich zumeist Sackgassen, haben untergeordnete Funktionen. Bei der weitgehend regelmäßigen Grundriss-Konstellation fällt der separate, ungewöhnlich weit vom Marktplatz abgerückte Standort der Pfarrkirche St. Kilian auf. Von besonderer Bedeutung ist das geschlossene Erscheinungsbild der Bebauung, dass vom Wiederaufbau nach dem Stadtbrand von 1684 geprägt wird. Hierzu zählen meist zweigeschossige, oft giebelständige Vorderhäuser mit Zierfachwerk im Obergeschoss. Als stadträumlich wichtiger Schwerpunkt ist der bereits im 12. Jahrhundert als markant erwähnte Marktplatz mit dem annähernd mittig platzierten, dreigeschossigen Rathaus anzusehen. Weitere repräsentative profane Gebäude mit Solitärstellung sind das ehemalige Amt des Bamberger Domkapitels (heute Amt für Landwirtschaft) und das Stadtmuseum. Neben der Pfarrkirche sind die Sankt Anna-Kapelle, direkt an der Handelsstraße gelegen, und die Sankt Georg-Kapelle im Bereich des ehemaligen Kastenhofes zu nennen. Von der Stadtbefestigung ist neben Mauerresten und größeren Abschnitten des Grünrings der Bamberger Torturm, im Kern aus dem 16. Jahrhundert, erhalten geblieben. Insbesondere im nördlichen Abschnitt der Bahnhofstraße und in der Kirchgasse sind innerhalb des Ensembles vereinzelt Gebäude des 19. Jahrhunderts vorhanden bzw. Gebäude, deren äußeres Erscheinungsbild in diesem Zeitraum geprägt wurde. Durch ihre stadträumliche Stellung in Eck- und Torsituationen ist den Gebäuden Bahnhofstraße 47 und Kirchgasse 1 Bedeutung für das Ensemble zuzuschreiben. In der Silhouette der am Fuß des Staffelberges gelegenen Stadt weisen sich der Turm der Stadtpfarrkirche des 14./15. Jahrhunderts, das Rathaus und den Bamberger Torturm des 16./18. Jahrhunderts weithin sichtbar als Dominanten des Stadtbildes aus. Aktennummer: E-4-78-165-1.

Ensemble Wallfahrtskirche Vierzehnheiligen

Zum Ensemble () gehören die Basilika als Wallfahrtskirche und ihre unmittelbare Umgebung mit dem Propsteigebäude des Franziskanerklosters, zwei Gasthäusern, einer Brauerei, den ortsfesten, standardisierten Verkaufsständen für Devotionalien und dem für die Fernwirkung besonders relevanten, nördlich angrenzenden Hang mit dem Kreuzweg. Die Erwähnung des Standortes beginnt 1344 mit dem Erwerb des Hofes Frankenthal durch das Zisterzienserkloster Langheim von der Familie von Kunstadt. Der Ort, dem die Erscheinungen der 14 Nothelfer in den Jahren 1445/46 zugeschrieben wird, der spätere Standort der Basilika, liegt etwas Hang aufwärts südlich des Standortes vom Hof Frankenthal, vor dem eigentlichen Aufstieg zur Jurahochfläche. Hier wurde 1448 die erste Wallfahrtskirche geweiht, die Geschichte der Pilgerherberge Goldener Hirsch ist bis ins Jahr 1458 zurück zu verfolgen. Der Bau der Basilika begann 1743 und wurde mit der Weihe 1772 abgeschlossen. Nach der Aufhebung des Klosters Langheim 1803 und der Zerstörung der Turmhelme und Dächer der Vierzehnheiliger Basilika durch Brand 1835 übernahm der Franziskanerorden 1839 die Durchführung der Wallfahrten. Verschiedene Gebäude zur direkten Versorgung von Pilgern entstanden Ende des 19. und Anfang des 20. Jahrhunderts. In unmittelbarer Nachbarschaft des Ensembles übernahmen die Sankt-Franziskus-Schwestern 1913 den Hof Frankenthal und erweiterten ihn zum Antoniusheim. Ab 1968 entstand an dieser Stelle das Diözesanhaus. Unmittelbar westlich davon wurde ab 1928 der Neubau des Mutterhauses der Sankt-Franziskus-Schwestern errichtet und bis 1986 mehrfach erweitert. Zu diesem Orden gehört auch der Konradshof nördlich unterhalb der Wallfahrtskirche, der in der heutigen Form seit 2001 existiert. Im Zentrum des Ensemblegebietes steht die barocke Basilika. Ihre Türme und die gesamte Außenarchitektur strahlen weit in das Umland aus. Das Propsteigebäude des Franziskanerordens von 1746 ist unmittelbar räumlich und architektonisch auf die Basilika ausgerichtet. Der Ordensfriedhof, der von barocken Kreuzwegstationen flankiert wird, befindet sich in unmittelbarer Nähe. Westlich der Doppelturmfassade befinden sich etwas hangabwärts die Gasthäuser Goldener Hirsch, Goldener Stern und die Verkaufsstände. Besondere Bedeutung für die außerordentlich hohe landschaftsräumliche Wirkung der Basilika wie des Ensembles insgesamt haben die von Bebauung freien und nur gering mit Großgrün bepflanzten nördlichen Hangbereiche, während im Süden die Waldkante die Horizontlinie bildet. Aktennummer: E-4-78-165-2.

Stadtbefestigung
Die Stadtbefestigung umfasst einen einfachen Bering mit der Stadtmauer aus Sandsteinquadern und einem Stadtgraben. Sie wurde im 15. und 16. Jahrhundert angelegt. Der Grabenbereich ist an der Ringstraße im Nordosten und im Osten sowie Am Stadtgraben im Süden erhalten. Von der Stadtmauer sind längere Abschnitte im Osten entlang der Ringstraße, im Süden entlang Am Stadtgraben und im Westen entlang Am Unteren Lauterdamm erhalten.
Die Mauertürme sind abgegangen. Von den Toren ist nur der Bamberger Torturm erhalten.

|}

Baudenkmäler nach Gemeindeteilen

Bad Staffelstein

|}

Altenbanz

|}

End

|}

Forsthaus Banz

|}

Frauendorf

|}

Gößmitz

|}

Grundfeld

|}

Hausen

|}

Herrgottsmühle

|}

Horsdorf

|}

Kaider

|}

Kloster Banz

|}

Krögelhof

|}

Kümmersreuth

|}

Loffeld

|}

Nedensdorf

|}

Oberau

|}

Püchitz

|}

Romansthal

|}

Schönbrunn

|}

Schwabthal

|}

Serkendorf

|}

Stadel

|}

Staffelberg

|}

Stublang

|}

Uetzing

|}

Unnersdorf

|}

Unterzettlitz

|}

Vierzehnheiligen

|}

Weisbrem

|}

Wiesen

|}

Wolfsdorf

|}

Zilgendorf

|}

Ehemalige Baudenkmäler nach Ortsteilen

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Bad Staffelstein

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Bad Staffelstein
!

Liste der Baudenkmäler in Bad Staffelstein


Erich von Brandis (Erik Brandis; Betnava kraj Maribora, 30. travnja 1834. – Travnik, 3. siječnja 1921.), austrijski isusovac, botaničar i profesor.

Životopis

Rođen je u dvorcu Betnava (njem. Windenau) između Graza i Maribora u štajerskoj plemićkoj obitelji. Najprije je završio studij prava u Innsbrucku i Louvianu, a potom je 1855. stupio u novicijat. Za svećenika se zaredio 1862., a sljedeće godine završava studij teologije i filozofije u Innsbrucku na kojem je stekao znanja o prirodnim znanostima. Kao profesor prirodnih znanosti radio je u Kaloči i Kapornaku u Ugarskoj, Kalksburgu kraj Beča, Zagrebu te Trnavi i Bratislavi, u Slovačkoj.

Nakon aneksije Bosne i Hercegovine, godine 1882. dolazi u Travnik gdje okuplja prve učenike za gimnaziju koja započinje s radom u školskoj 1882./83. Krajem 1893. odlazi u Galiciju, ali se već sljedeće godine vraća u Travnik gdje potom osniva prirodoslovni kabinet u kojem je prikupio značajnu botaničku, zoološku, mineraloško-petrografsku i paleontološku građu koja se većim dijelom čuva u travničkom Zavičajnom muzeju. Na travničkoj gimnaziji predavao je prirodopis, ali i fiziku, kemiju, matematiku, zemljopis. Osim njemačkoga i latinskoga, govorio je i pisao hrvatski, slovenski, slovački, poljski, mađarski i talijanski, a služio se francuskim i engleskim.

Životno mu je djelo tzv. Brandisov herbar, botanička zbirka koju sačinjava oko 13.000 biljaka od kojih je 180 prvi put zabilježeno. Zbog opasnosti od propadanja, početkom 1950-ih herbar je iz Travnika premješten u sarajevski Zemaljski muzej gdje se i danas nalazi. Istražio je i prikupio gotovo cjelokupnu floru Travnika i okolice, posebice Vlašića. Osim toga istraživao je floru u okolici Livna, Tomislavgrada i Ljubuškoga, Foče i Gacka, na Raduši i Vranici, Trebeviću, Biokovu, Čvrsnici, Prenju, Bjelašnici i Treskavici. Tijekom rada otkrio je nove biljne vrste koje su kasnije imenovane po njemu. Neki taksoni, poput Rosa Brandisii Keller, se u sistematici nisu održali, ali su se neke druge vrste, varijeteti ili križanci održali ili se spominju kao sinonimi. Njegov rad je osnovno polazište za istraživanje bosanskohercegovačke flore.

Umro je i pokopan u Travniku. Po njemu je nazvana jedna ulica u Travniku, nedaleko od gimnazije te planinarski dom na Galici.

Djela

(nepotpun popis)

 Prilog flori Bosne i pogranične Hercegovine (njem. Beitrag zur Flora von Bosnien und der angrenzenden Herzegovina, koautor J. Freyn, 1888.)
 Botanički prilozi o flori Travnika u Bosni (njem. Botanische Beiträge zur Flora von Travnik in Bosnien, 1890.)

Izvori

Austrijski isusovci
Austrijski znanstvenici
Austrijski botaničari

Erich von Brandis


(126245) Kandókálmán, denumire internațională (126245) Kandokalman, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
126245 Kandókálmán este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Piszkesteto de Krisztián Sárneczky și Zsuzsanna Heiner. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,23 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 3,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 126001-127000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

126245 Kandókálmán


O collectd é um daemon Unix que coleta, transfere e armazena dados de desempenho de computadores e equipamentos de rede. Os dados adquiridos destinam-se a ajudar os administradores de sistemas a manter uma visão geral dos recursos disponíveis para detectar gargalos existentes ou iminentes.

A primeira versão do daemon foi escrita em 2005 por Florian Forster e foi desenvolvida como um projeto de código aberto livre. Outros desenvolvedores escreveram melhorias e extensões ao software que foram incorporados ao projeto. A maioria dos arquivos do código-fonte são licenciados sob os termos da Licença pública geral GNU, versão 2 (GPLv2), os arquivos restantes são licenciados sob outras licenças de código aberto.

Operação

O collectd usa um esquema (design) modular: o daemon em si implementa apenas a infraestrutura para filtrar e retransmitir dados, bem como funções auxiliares e requer pouquíssimos recursos, ele ainda é executado em dispositivos embarcados com o OpenWrt. A aquisição e o armazenamento de dados são tratados por plug-ins na forma de objetos compartilhados. Dessa forma, o código específico de um sistema operacional é mantido fora do daemon real. Os plug-ins podem ter suas próprias dependências, por exemplo, um sistema operacional específico ou bibliotecas de software. Outras tarefas executadas pelos plug-ins incluem o processamento de "notificações" e mensagens de registro (log).

Os plug-ins de aquisição de dados, chamados de "plug-ins de leitura" na documentação do collectd, podem ser divididos em três categorias:

Os plug-ins do sistema operacional coletam informações como utilização da CPU, uso da memória ou número de usuários conectados a um sistema. Esses plug-ins geralmente precisam ser portados para cada sistema operacional. Nem todos esses plug-ins estão disponíveis para todos os sistemas operacionais.

Os plug-ins de aplicativo coletam dados de desempenho de ou sobre um aplicativo em execução no mesmo computador ou em um computador remoto, por exemplo, o servidor HTTP Apache. Esses plug-ins geralmente usam bibliotecas de software, mas geralmente são independentes do sistema operacional.

Os plug-ins genéricos oferecem funções básicas que o usuário pode empregar para executar tarefas específicas. Exemplos são consultas de equipamentos de rede usando o SNMP ou execução de programas ou scripts personalizados.

Os chamados "plug-ins de gravação" oferecem a possibilidade de armazenar os dados coletados em disco usando arquivos RRD ou CSV, ou enviar dados pela rede para uma instância remota do daemon.

Rede

Incluído na distribuição do código-fonte do collectd está o chamado plug-in de "rede", que pode ser usado para enviar e receber dados de/para outras instâncias do daemon. Em uma configuração de rede típica, o daemon seria executado em cada host (chamado de "cliente") monitorado com o plug-in de rede configurado para enviar dados coletados para um ou mais endereços de rede. Em um ou mais chamados "servidores", o mesmo daemon seria executado, mas com uma configuração diferente, para que o plug-in de rede recebesse dados em vez de enviá-los. Muitas vezes, o plug-in RRDtool é usado em servidores para armazenar os dados de desempenho.

O plug-in usa um protocolo de rede binário sobre UDP. Ambos, o IPv4 e o IPv6 são suportados como camada de rede. É possível usar endereçamento unicast (ponto a ponto) e multicast (ponto a grupo). Autenticação e criptografia foram adicionadas ao protocolo com a versão 4.7.0, lançada em maio de 2009.

Ver também

Cacti

Gráfico de tráfego multi-roteador (MRTG)

Referências

Ligações externas

 Lista de plug-ins disponíveis

Software livre programado em C

Collectd


A-Ya ( (litt. "magazine de l'art non officiel russe"  ; l'alphabet cyrillique commence par la lettre "А" et se termine par la lettre "Я" ou Ya), était une revue d'art russe underground trilingue (anglais, français, russe). A-Ya était élaborée illégalement en Union soviétique, puis publiée à Paris de 1979 à 1986, début de la perestroïka.

Les rédacteurs étaient  (sous le pseudonyme de Alekseï Alekseïev) à Moscou et  à Paris. A-Ya a été distribué aux États-Unis par Alexander Kosolapov à New York. Il se composait de 60 pages au format A4. Il y avait  par édition (la première édition en comptait ). A-Ya était imprimé en couleur et en noir et blanc.

Magazine informel, A-Ya a ouvert au monde l'art non conformiste soviétique et l'art russe contemporain, pratiquement inconnus du public, qui ont dominé pendant de nombreuses années les principaux lieux d'exposition et les ventes aux enchères du monde. C'est grâce à A-Ya que les gens ont entendu pour la première fois les noms d'Erik Boulatov, Ilia Kabakov, Dmitri Prigov, Oleg Vassiliev, , , Komar et Melamid, Dmitri Prigov, , Vagrich Bakhchanyan, Vladimir Sorokine, Leonid Sokov.

En 2004, l'ensemble de la collection a été réimprimé en un seul volume par , avec une nouvelle introduction de Chelkovskii, sous le titre A-YA - Unofficial Russian Art Review : 1979-1986 .

Bibliographie
 Mathilde Chambard, L'art non officiel soviétique de l'U.R.S.S. à l'Occident de 1956 à 1986. Deux parcours : Oskar Rabine et la revue A-Ya, Histoire. 2010, mémoire de master.

Références

Liens externes

Titre de presse créé en 1979
Titre de presse disparu en 1986
Magazine français
Revue en français
Presse annuelle disparue en France
Presse consacrée à l'art contemporain
Art en Union soviétique
Émigration russe en France

A-Ya


Danae este o pictură de Rembrandt din colecția Pierre Crozat care începând din secolul al XVIII-lea se află la Muzeul Ermitaj din Sankt Petersburg, Rusia. Este o reprezentare în dimensiuni naturale a personajului Danae din mitologia greacă, mama lui Perseu. Ea este reprezentată probabil ca primindu-l pe Zeus, care a impregnat-o sub forma unei ploi de aur. Având în vedere că aceasta este una dintre cele mai reușite picturi ale lui Rembrandt, nu este de mirare că el a prețuit-o, dar, cu toate acestea, a fost dificil să o vândă din cauza dimensiunilor sale mari. Deși soția artistului, Saskia, a fost modelul original pentru Danae, Rembrandt a modificat mai târziu fața personajului cu cea a amantei sale, Geertje Dircx.

Vandalism
Pe 15 iunie 1985 pictura lui Rembrandt a fost atacată de Bronius Maigys, un șomer lituanian care a fost dovedit ulterior ca fiind nebun; el a aruncat acid sulfuric pe pânză și a tăiat-o de două ori cu cuțitul. Întreaga parte centrală a compoziției a fost transformată într-un amestec de pete cu un conglomerat de stropi de acid și picături de vopsea. Cele mai mari pagube au fost produse feței și părului Danaei, brațul ei drept și picioarelor.

Procesul de restaurare a picturii a început în aceeași zi. După consultarea unor chimiști, restauratorii de artă au început spălarea suprafeței picturii cu apă; ei au păstrat pictura în poziție verticală și au pulverizat apă pentru a preveni degradarea în continuare a picturii.

Restaurarea picturii a fost realizată între 1985 și 1997 de către personalul Laboratorului pentru Restaurarea Picturilor al Muzeului de Stat Ermitaj: E.N. Gherasimov (conducătorul grupului), A.G. Rahman și G. A. Șirokov, cu participarea T.P. Alioșina, specialistă în metodologie științifică.

Note

Legături externe
 Information regarding the restoration
 Detail about the painting
 X-Raying of Rembrandt's Danae

Nuduri
Picturi realizate de Rembrandt

Danae (pictură de Rembrandt)


Alice Da Luz, est une actrice franco-capverdienne née en France.

Biographie
Née en France en 2001, Alice Da Luz réside en banlieue parisienne pendant sa jeunesse, à une trentaine de minutes de Paris, et commence le théâtre à huit ans dans une association. Plusieurs expériences, le premier rôle dans une comédie musicale en CM1 et un rôle de fée en anglais pendant un séjour scolaire aux États-Unis, renforcent son intérêt pour le métier d'actrice. Elle intègre en première un cursus art-étude à l'école Diagonale à Paris, où elle obtient un baccalauréat ES avant de se tourner vers des études de droit à l'université Panthéon-Assas.

Alice Da Luz tient le premier rôle féminin du film Twist à Bamako de Robert Guédiguian, tourné au Sénégal alors qu'elle est en terminale et qui sort le 5 janvier 2022. Elle y interprète Lara, une jeune fille qui s'enfuit de son village vers Bamako pour échapper à un mariage forcé. Ce tournage la pousse à se renseigner davantage sur son pays d'origine, le Cap-Vert.

En 2021, elle réussit le concours du Conservatoire National Supérieur d'Art Dramatique, dont elle intègre la promotion 2025.

Elle tourne  en 2022 dans le film Et la fête continue de Robert Guédiguian, dont la sortie est prévue en 2023.

Filmographie

Longs métrages
 2022 : Twist à Bamako de Robert Guédiguian - Lara
 2023 : Et la fête continue ! de Robert Guédiguian

Notes et références

Liens externes

Actrice cap-verdienne
Actrice française de cinéma
Mannequin femme français
Étudiant de l'université Panthéon-Assas

Alice Da Luz


Cembranos es una localidad española perteneciente al municipio de Chozas de Abajo, en la provincia de León, comunidad autónoma de Castilla y León. Cuenta con una población de 932 habitantes (INE 2021).

Está situado en la N-630, aproximadamente 15 kilómetros al sur de la ciudad de León, en dirección a Benavente. Sus fiestas patronales son el 2 de febrero (Las Candelas) y el 15 de agosto (La Virgen Asunción).

Toponimia
Se tienen registros del nombre del pueblo desde el . En otras épocas el pueblo fue conocido como Cimbranos, Zambranos o Zembranos.

Se han aventurado distintas teorías para el origen del nombre "Cembranos". La primera, la más popular, alude a que el nombre proviene de "Zamoranos", ya que el pueblo se sitúa entre dos ciudades como son Zamora y León, y además la carretera que unía las dos urbes era denominada "Carrera Zamorana" o "Zembrana".

La existencia de raíces similares en los nombres de lugares no relacionados con Zamora abre la puerta a más interpretaciones. Algunos autores derivan los nombres del árabe zammur, que añadido al sufijo -anos puede derivar en Cembranos. No obstante, esta teoría se ve desacreditada por la existencia de localidades con esa raíz lingüística en Orense y el País Vasco.

También del origen árabe se relaciona con la palabra zamor ("rojizo"), que añadido al sufijo -anos nos puede resultar en el nombre. Esto indicaría que el nombre de Cembranos significa "habitantes de la tierra rojiza". Por el contrario, no tiene mucho apoyo por la misma razón que la anterior teoría.

Otros por el contrario apuntan a una hidronimia con la raíz Sam-, de la que derivan muchos ríos y localidades del noroeste de España. De samura derivaría Zamora, y de samara derivaría samaranos, sambranos y, por último, Cembranos. Esta teoría se sustenta en que Cembranos se sitúa al lado de un arroyo (Arroyo de Valdetoya, del Valle o de Los Antimios) afluente del río Esla.

Geografía

Se encuentra en la Carretera Nacional N-630.

Limita con las siguientes localidades:

Al N con Viloria de la Jurisdicción

Al E con Vega de Infanzones y Grulleros

Al S con Ardón y Valdevimbre

Al O con Banuncias

Al SO con San Cibrián de Ardón y Cillanueva

Al NO con Antimio de Abajo

Historia
Diversas fuentes medievales hablan de una vía que comunicaba León con las ciudades al sur, llamada Carrera Zembrana o Zamorana, que pasaba por Zamora y Valladolid. Así nace Cembranos.

La primera aparición de Cembranos data de 1088, año de las Cortes Leonesas, nombrado como Zambranos. Pasado un tiempo, esta localidad es adscrita al Marquesado de Astorga y, como consecuencia, es reconocida como señorío de Escobar, miembros de la aristocracia maragata.

Quizá el edificio más importante de Cembranos fuese la casa de los Escobar, que data del , propiedad de los que fueran dueños del Señorío de Cembranos en torno a 1730 y hasta casi el . En su fachada se podían ver los blasones del pueblo. Los restos mortales de los últimos miembros de la familia están enterrados en el campo anexo a la iglesia, a la sombra de dos imponentes cipreses, mientras que los restos de los miembros anteriores de la familia se localizan bajo el suelo del altar de la iglesia, en el interior de la misma.

Manuscrito de Rozuela
Artículo principal: Nodicia de kesos

Según se recoge en el libro sobre el municipio de Chozas escrito por Matías Díez Alonso, la lengua castellana nació en Rozuela, en el monasterio de San Justo y San Pastor (hoy derruido) de la localidad de Cembranos. Dicho monasterio se situaba entre los pueblos de Cembranos y Ardón, en la ribera del Río Esla.

Datado en torno al año 974-980, fue elaborado sobre un manuscrito más antiguo, fechado en el año 956, que contenía un documento de donación. Es un pergamino con alrededor de medio centenar de palabras, reutilizado por un monje encargado de la despensa del monasterio de los Santos Justo y Pastor para hacer un inventario de quesos. Es un texto redactado sin ataduras ni encorsetamientos más alejado de las rígidas normas del latín, por lo que se trata de un texto libre y espontáneo que recoge de manera fehaciente el habla coloquial de la época.

El texto mezcla expresiones latinas con otras romanceadas, todo de la misma mano, con notable evolución fonética, que transformaría el lenguaje latino en un nuevo lenguaje romance, que comenzaba a ver la luz en los scriptorium de los monasterios. No obstante, es una declaración atrevida denominar al Manuscrito de Rozuela el primer texto en castellano, ya que no se ha diferenciado lo suficiente del latín romano.

Demografía

Fuente: INE

Lugares destacables

Polideportivo Municipal de Cembranos
Este pabellón, anteriormente descubierto, se sitúa al lado del colegio. Se pueden observar pinturas al aire libre de distintas personalidades del pueblo.

Colegio de Primaria de Cembranos
El Colegio de Cembranos, situado en la Calle Ancha, está siendo partícipe de ampliaciones cada cierto tiempo. Adscrito al Colegio Rural Agrupado de Villacedré, dispone de clases hasta 6.º de Primaria, así como comedor y patio de juegos.

Estatua de Alfonso Fidalgo
Establecida en 1996 en honor al atleta paralímpico Alfonso Fidalgo, ganador de 5 medallas de oro y 1 de plata en atletismo adaptado (lanzamiento de disco y de peso) tres ediciones de los Juegos Paralímpicos, entre otras distinciones.

Piscinas Municipales de Cembranos
Están situadas al norte del pueblo, próximas a la N-630, y en su amplia superficie constan de dos piscinas y un bar a la entrada. Son piscinas descubiertas, por lo que sólo permanecen abiertas durante los meses de verano.

Cigarral de Cembranos
Situado en la carretera que une las localidades de Cembranos y San Cibrián, dispone de jardines y salones para celebrar ceremonias.

Iglesia de Santa María
La Iglesia de Santa María (o Iglesia de La Asunción), en Cembranos, es el edificio más importante. Consta de una sola nave y de una torre cuadrangular, donde se encuentra el campanario, dispuesto con cuatro troneras y dos campanas.

La entrada de la iglesia es de estilo renacentista, pudiéndose remontar al . La torre de la iglesia está constituida por fábrica mixta de piedra tapial y ladrillo, con una cubierta es de teja cerámica árabe sobre estructura de madera. Su retablo mayor y su altar son barrocos, mientras que el arco, que divide el altar y la nave central, es de estilo gótico, remontándose su construcción hasta el . Se cree que las piedras empleadas para la construcción del arco fueron traídas desde la Catedral de León.

En el retablo se presenta la imagen principal de la Virgen María, pero en otras épocas su lugar estuvo ocupada por la Virgen Asunción, sustituida por la Virgen María tras su desaparición.

Referencias

Localidades de Tierra de León
Localidades de Chozas de Abajo

Cembranos


Bobingen es un municipio alemán, ubicado en el distrito de Augsburgo en la región administrativa de Suabia, en el Estado federado de Baviera.

Se encuentra a orillas de los ríos Wertach y Singold, a unos 13 km al sur de Augsburgo.

Referencias

Enlaces externos

Municipios de Baviera
Distrito de Augsburgo

Bobingen


An Ischaemum pappinisseriense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ravi, N.Mohanan ngan R.Rajesh. An Ischaemum pappinisseriense in nahilalakip ha genus nga Ischaemum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ischaemum

Ischaemum pappinisseriense


An Eriachne pauciflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Vincent Fitzgerald. An Eriachne pauciflora in nahilalakip ha genus nga Eriachne, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriachne

Eriachne pauciflora


El distrito de Ak-Talaa (en Kirguiz: Ак-талаа району) es uno de los rayones (distrito) de la provincia de Naryn en Kirguistán. Tiene como capital el poblado de Baetov.

A

Distrito de Ak-Talaa


Olha Stefanichyna (en ), née le ) à Odessa (RSS d'Ukraine, URSS), est une femme politique ukrainienne.

Biographie
Elle est diplômée de l'université nationale Taras-Chevtchenko de Kiev en relations internationales, anglais et une spécialisation en finances à Odessa National Economics University.

Situation personnelle

Parcours politique

Elle est vice première ministre du gouvernement Chmyhal, membre du Conseil de défense et de sécurité nationale d'Ukraine.

Notes et références

Liens externes

Ministre ukrainienne
Vice-Premier ministre de l'Ukraine
Naissance en octobre 1985
Naissance à Odessa
Naissance en RSS d'Ukraine
Étudiant de l'université nationale Taras-Chevtchenko de Kiev

Olha Stefanichyna


Lazarev kanjon (srpski: Лазарев кањон) ili kanjon Lazareve rijeke nalazi se desetak kilometara od Bora. To je najdublji i najduži kanjon u istočnoj Srbiji. Zbog strmine njegovih stjenovitih litica, do danas nije u potpunosti ispitan. Kanjon je poznat po brojnim špiljama i jamama. Dug je do 9 kilometara i visok između 300 i 500 metara. Urezan je u vapnenački masiv planine Južni Kučaj, a kroz nju teče istoimena rijeka. Sa svih strana zaštićen je stjenovitim grebenima: Malinik (1.087 m) uzdiže se s juga i jugoistoka, Strnjak (720 m) i Kornjet (696 m) sa sjevera, a Pogara (883 m) i Mikulja (1.022 m) sa zapada. Litice kanjona su okomite i ravne, a u najužem dijelu širina kanjona je manja od 7 metara. Sadrži preko 70 špilja. Otkriveni su i dostupni su samo neki od njih, poznati kao Zlotska špilja (Lazareva špilja, Vernjikica, Hajdučica, Mandina špilja, Dubašnička jama i dr.).

Povijest Lazarevog kanjona

Lazarov kanjon, kroz koji teče istoimena rijeka, bio je za vrijeme Turaka jedno od najvažnijih skloništa za homoljske hajduke. Ulazak u ovaj kanjon značio je spas za hajduke, jer se Turci nikada nisu usudili slijediti ih.

Prema legendi, nakon bitke na Marici 1371. god., konjanici kneza Lazara došli su u ovo područje i zadržali se neko vrijeme, te je po njima dobila ime rijeka i kanjon.

Lazareva špilja

Lazareva špilja je najpoznatija znamenitost kanjona. To je suha, zatvorena špilja, s izvorskom vodom, bogato ukrašena špiljskim stupovima, draperijama, bigrenom i kalcitnim kadama, kao i nakitom od stalaktita i stalagmita visine do nekoliko desetaka metara. Na samom ulazu nalaze se špiljske svijeće od snježno bijelog kristaliziranog kalcita. Nakit Lazarove špilje nazivaju oblicima na koje podsjeća, pa su tako najpoznatiji ukrasi Stogovi, Fontana, Plast, Bizon, Carska loža, Dirigent, Orkestar, Slapovi itd.

U špilji su pronađena tri pretpovijesna kulturna horizonta. Od najstarijeg, bakrenog doba pronađen je velik broj keramičkih predmeta i oruđa od kostiju (šila, dlijeta i noževi). U brončano doba špilja je služila kao lovna postaja, a u željezno doba kao središte metalurgije.

Zaštićeni je spomenik prirode od 1949. godine, a 2005. proglašen je objektom geonaslijeđa Srbije na teritoriju spomenika prirode Lazarev kanjon.

Galerija

Vanjske poveznice
Putovanje kroz Lazarev kanjon

Izvor

Reljefni oblici u Srbiji
Zaštićena područja u Srbiji
Kanjoni u Europi

Lazarev kanjon


Kimaris (Cimejes, Cimeies), u demonologiji, šezdeset i šesti duh Goecije koji vlada nad dvadeset legija pakla. Nosi naslov markiza, moćan je, velik, jak i snažan, a kada ga se prizove, pojavljuje se u liku hrabrog ratnika što jaše na dobro vrancu. Ima nadzor nad svim duhovima u dijelovima Afrike. Čarobnjaka može podučiti gramatiku, logiku i retoriku, a dobar je i u otkrivanju izgubljenih i skrivenih stvari i blaga. Također, posjeduje sposobnost i moć pretvoriti čovjeka u ratnika prema njegovim vlastitim očekivanjima.

Etimologija njegova imena nije poznata, ali pojedini autori nagađaju da bi njegovo ime trebalo biti izvedeno od drevnog ratničkog naroda Kimerijaca ili od  troglavog čudovišta Himere.

Bilješke

Literatura

 Crowley, Aleister i Mathers, Samuel L. MacGreogr, Goecija - Manji ključ kralja Salomona, Studio Tahuti, Velika Gorica

Vanjske poveznice

 Cimejes - occult-world.com

Demoni

Kimaris


Queer teologija je teološka metoda nastala na temeljima queer teorije. Popularniji teoretičari ili teoretičarke koje povezujemo s queer teologijom su Marcella Althaus-Reid, Lisa Isherwood, Michel Foucault, Gayle Rubin, Eve Kosofsky Sedgwick i Judith Butler. Queer teologija nalazi da su rodna varijabilnost i queer žudnja uvijek bile prisutne u ljudskoj povijesti, pa i u vjerskim tradicijama i svetim tekstovima kao što su Tanak i Biblija. Nekada je queer teologija bila razdvojena u dvije odvojene teologije - gay teologiju i lezbijsku teologiju, no kasnije se spajaju i šire u sveobuhvatniji pojam queer teologije.

Terminologija
Pojam queer, unutar queer teorije razumijemo na jedan od tri ključna načina: kao sveobuhvatni pojam, kao transgresivno djelovanje i kao brisanje granica. Nadovezujući se na ova tri značenja pojma queer, queer teologija se može shvatiti kao:

 Teologiju kreiranu od strane LGBT+ zajednice za LGBT+ zajednicu (lezbijke, gej, biseksualne, transrodne, queer, interspolne i aseksualne osobe). Ovakva je teologija fokusirana na specifične potrebe zajednice LGBT+ vjernica i vjernika. U Hrvatskoj djeluje samo jedna Udruga fokusirana na potrebe LGBT+ vjernica i vjernika, "NeprocjenjivA" u Rijeci.
 Teologija koja se ciljano suprotstavlja fiksnim društvenim i kulturalnim normama rodnog identiteta i seksualnosti. Iz ove pozicije, ona nastoji u teološki diskurs unijeti marginalizirane glasove, iskustva i perspektive, queer tijela i misli. Jedna od najvećih teoretičarki ove queer perspektive je Marcella Altharus Reid, koja u knjizi "Nepristojna teologija" uz pomoć queer teoloških metoda 'vadi teologiju iz ormara'.
 Teologija koja radi na dekonstrukciji štetnih i povijesno nametnutih granica, naročito kada se radi o seksualnosti i rodnom identitetu. Queer teologija je politička teologija, ona propituje društveno i politički uvjetovane granice naše egzistencije nastojeći ih probiti.

Izvori

Teologija
LGBT

Queer teologija


Petar Lubarda (srpska ćirilica: Петар Лубарда; Ljubotinj kod Cetinja, 27. srpnja 1907. – Beograd, 13. veljače 1974) je bio srpski slikar iz 20. stoljeća, redoviti član Srpske akademije znanosti i umjetnosti (SANU) i vanjski član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (JAZU).

Životopis
Rođen je u Ljubotinju, blizu Cetinja, Knjaževina Crna Gora. Lubardin otac bio je časnik Kraljevske jugoslavenske vojske kojeg su ubili partizani, što je ostavilo traga na Lubardinoj karijeri i odgoju. Dio ratnih godina proveo je u njemačkom zarobljeničkom logoru. Lubarda se izjašnjavao Srbinom, i napisao pismo u kojem zahtijeva da se ovaj podak uvrsti kao dio njegove biografije u nadolazećim katalozima umjetnosti, i u kojem se zahtijeva da njegovo djelo bude predstavljeno kao dio paviljona Srbije.

Slikarstvo je studirao u Beogradu i Parizu. Od 1932. do svoje smrti živio je u Beogradu, s izuzetkom razdoblja 1946–1950. Kada je bio profesor na umjetničkoj školi u Herceg Novom. Njegovo je djelo nadahnuto srpskom poviješću i crnogorskim krajolikom.

Njegova najpoželjnija tema bila je povijesna Kosovska bitka iz 1389. godine, koju je Lubarda slikao u različitim formatima u više od 30 verzija.

Lubarda je osvojila brojne nagrade, uključujući prestižnu nagradu Herder, Medalju časti Umjetničkog društva Calcutta 1968. i mnoge druge nagrade u Europi, Brazilu, New Yorku i Tokijskom bijenalu.

Kuća koju su koristili Petar Lubarda i njegova supruga Vera, a nalazi se u beogradskom naselju Senjak, pretvorena je u umjetničku galeriju s istaknutim Lubardinim djelima i osobnim predmetima.

Galerija

Izvori

Srbijanski slikari
Životopisi, Crna Gora
Srbi u Crnoj Gori
Životopisi, Cetinje

Petar Lubarda


Tabutta Rövaşata, Baba Zula'nın 1996 yılında Ada Müzik'ten çıkan albümünün adı. Parçalar genelde enstrümantal ve oryantal bir havaya sahip olup, 4 parça Tabutta Rövaşata filminden diyaloglar içerir.

Parça listesi
 "Tavus Havası"
 "Arkadaşlar İyidir"
 "Tabut Havası"
 "Siyah Araba Çalarım"
 "Esrar"
 "Beni Taksim'e Götür"
 "Rumeli Hisarında Rüzgarlar Eserken Sen ve Ben"
 "Otobüs Çalarım"
 "Reis"
 "Tavus Kuşu Çalarım"
 "Pınar Başı Uzun Havası"
 "Tavus Kuşu Çalarım" II
 "Reisin İntikamı"
 "Gariban"
 "Rövaşata"

Babazula albümleri
1996 albümleri

Tabutta Rövaşata (albüm)


An Dendrobium argiense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Dendrobium argiense in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium argiense


The Big C es una serie de televisión, original de Showtime y concebida por Darlene Hunt, que se estrenó el 16 de agosto de 2010. Obtuvo el  mayor índice de audiencia para un estreno de serie original en la cadena en ocho años.
El 20 de septiembre fue renovada para una segunda temporada, que se estrenó el 27 de junio de 2011; y el 2 de septiembre fue renovada para una tercera temporada.

Reparto principal

 Laura Linney como Catherine "Cathy" Jamison. Cathy es una profesora de secundaria que, al comienzo de la serie, ha sido recientemente diagnosticada con cáncer terminal en grado IV por un melanoma. Reacia a cargar a su familia y amigos con la noticia, guarda el secreto durante meses. Da a conocer su enfermedad a su vecina y amiga Marlene. Su comportamiento cambia dramáticamente al empezar a tomar decisiones imprudentes cuando ve que el rostro de la muerte se aproxima. Estos incluyen patadas a su marido, gastarse dinero en un coche caro y tener una aventura. Se hace amiga de Andrea, una estudiante parlanchina. Al desesperarse por asegurarse de que su hijo adolescente está en el camino correcto antes de morir, lo que consigue es involuntariamente un distanciamiento entre ellos. Por fin termina su romance cuando todo se da a conocer, y permite a su marido a regresar, revelándoles que ella está enferma. Hereda la casa de Marlene, que ella le dejó en su testamento, y se la entrega a su hermano Sean. Decide someterse a un tratamiento muy arriesgado, porque ella quiere vivir.

 Oliver Platt como Paul Jamison, el esposo de Cathy. Paul tiene un enfoque un poco infantil de la vida, y Cathy lo echa de la casa porque está harta de cuidar de él. Él no entiende realmente la situación, pero sigue en la esperanza de que la situación puede arreglarse. Mientras está separado, tiene un encuentro sexual con otra mujer, lo que es en última instancia perdonado al retomar la relación con Cathy. Cuando Cathy revela su cáncer, él vuelve y se vuelve excesivamente atento y cariñoso. Platt previamente coprotagonizó junto a Laura Linney la película Kinsey.

 John Benjamin Hickey como Sean Tolkey, hermano de Cathy.

 Gabriel Basso como Adam Jamison, hijo de Cathy y Paul. Un típico adolescente, que se resiste  al aumento repentino de su madre en la atención y el afecto. Él golpea a un compañero de escuela amistad inestable con Andrea, pero se cae a pedazos después de que palidece cuando se insinúa por otros que tienen una vida sexual íntima. Después de meterse en problemas, se le castiga por ser obligado a hacer tareas de la casa de Marlene. Él es el primero en darse cuenta de Marlene tiene la enfermedad de Alzheimer. En uno de sus episodios, Marlene - no lo reconoce - saca una pistola sobre él y lo persigue fuera de su casa.

 Phyllis Somerville como Marlene, la anciana vecina y amiga de Cathy que padece de Alzheimer (temporada 1; recurrente temporadas 2-4).

 Gabourey Sidibe como Andrea Jackson, estudiante de la clase de Cathy (temporadas 3-4; recurrente temporadas 1-2).

Recepción de la crítica
El episodio piloto de The Big C obtuvo críticas generalmente positivas, pero el resto de su primera temporada fue recibido con una mezcla de críticas negativas. Una temporada recibió una puntuación de 66 en Metacritic. Alessandra Stanley del The New York Times escribió: «The Big C funciona porque la mayor parte del guion es fuerte y creíble, y también lo es la Sra. Linney, a la que rara vez se la pilla una nota falsa, y aquí tiene un tono perfecto ... la serie está en su mejor momento cuando sardónica y sometido « Washington Post crítico Hank Stuever dijo: Animada por bisturí afilado por escrito e incluso actuaciones más aguda, The Big C .. camina . delgada línea de tener las dos cosas es para las personas que son repelidos por el calentamiento difusa, enfermedad-o'-la semana-los dramas de la televisión por cable, mientras que EW.com 's Ken Tucker con sus sofismas punto importante del diagrama: "Mi gran problema con The Big C se refiere a una decisión crucial del espectáculo hecho para los primeros episodios: Cathy se niega a decir a los más cercanos a ella que ella tiene cáncer Si bien esta es una de las muchas personas diferentes reacciones que ese diagnóstico en tiempo real. la vida, en una comedia-drama como este, hace que todos a su alrededor parece un poco oscuro. "

La segunda temporada recibió críticas similares a la primera, obteniendo una puntuación de 64 en Metacritic. Maureen Ryan, de AOL TV, afirmó que «tener temeperamento y estar familiarizada con una enfermedad que puede ser fatal es un campo fértil tanto el drama como para la comedia de humor negro, pero hasta el momento, The Big C no ha sido capaz de explotar ese tema con la consecuente frescura y profundidad». Ken Tucker, de Entertainment Weekly, se mostró crítico con la serie, pero elogió la actuación, afirmando que «gran parte de la dramatización poco original The Big C de las preocupaciones de cáncer se ve mitigada por las actuaciones frescas y dinámicas de Linney y Oliver Platt».

Episodios

Referencias

 The Hollywood Reporter
 https://web.archive.org/web/20121015043510/http://blog.zap2it.com/frominsidethebox/2010/09/weeds-the-big-c-renewed-by-showtime.html

Enlaces externos

Series de televisión de Showtime

The Big C


Çimpe Kalesi, 14. yüzyılın ortalarında Osmanlı Ordusu tarafından fethedilen, Balkan topraklarının güneydoğu kesiminde Gelibolu Yarımadası'nda yer alan bir kaledir. 1352 yılında Osmanlı tarafından fethedilmiştir. 14. yüzyıl ortalarında Osmanlı Türklerinin Çimpe Kalesi'ni alarak Rumeli'ye geçişi Balkanlar'ın tarihinde oldukça önemli bir dönüm noktası olmuştur. Belgelerde kalenin adı "Cinbi", "Çinpi" olarak da geçer.

Kalenin Fethi
Rumeli'de yerleşme, İstanbul'un Fethi gibi, tarihte yeni bir dönem açan bir olaydır. Sultan Orhan'ın büyük oğlu Süleyman Paşa'nın gayretiyle, Osmanlılar, 1352'de ilkin Tsympe (Türkçede Cinbi) Kalesi'ni ele geçirmişler, iki yıl sonra, büyük stratejik önemdeki Gelibolu'yu fethetmiş ve beş yıl içinde Trakya'nın güney bölgesini fethederek, Anadolu'dan asker ve halk getirip yerleştirmişler; böylece kısa zamanda Avrupa yakasında güçlü bir köprü-başı kurmuşlardır. Bu köprü-başı, Osmanlıların Avrupa'da Viyana önlerine kadar yayılan imparatorluklarının başlangıcıdır. 1329-1344 yıllarında İzmir'den donanması ile Trakya'ya deniz seferleri yapan Aydınoğlu Umur Bey, Balkan fetihlerini hazırlayan ilk büyük gazi beydir. 1357-59 yılları içinde Anadolu'dan Rumeli'ye göç devam edecek, Rumeli ucu güçlenecektir. Orhan'ın Süleyman için Bolayır'da yaptırdığı imarete ait 1360 tarihli vakfiyede bu bölgede Türkçe adlar taşıyan birçok köy ve çiftliğin kurulmuş olduğunu görüyoruz.

Bazı tarihçiler ve tarih kaynakları, Orhan Bey'in oğlu Süleyman Paşa'nın Edirne'yi kuşatan Bulgar ve Sırp kuvvetlerini bozarak Doğu Roma'ya yardım etmesi sonucunda kalenin hediye edildiği belirtilmiştir. Bu olay ile Osmanlı Devleti ilk kez Rumeli yakasında bir kale almıştır. Orhan Bey Çimpe Kalesi'ni Balkanlar'da askerî üs olarak kullanmıştır.

Konum

Kale Gelibolu'da olup, hem Çanakkale Boğazı'nı hem de Saros Körfezi'ni görmektedir.

Kaynakça

Çanakkale'deki kaleler
Çanakkale ilindeki arkeolojik sitler
Osmanlı kaleleri
Türkiye'deki Bizans tahkimatları

Çimpe Kalesi


O Campeonato de Fórmula Regional Indiana é um campeonato indiano de corridas de monopostos realizado sob os regulamentos de carros da Fórmula Regional, que é certificada pela Federação Internacional de Automobilismo (FIA). Essa categoria é organizadA pela Racing Promotions Pvt Ltd. A temporada inaugural foi realizada em 2022.

Ver também
 Campeonato de Fórmula Regional Europeia
 Campeonato de Fórmula Regional das Américas
 Campeonato de Fórmula Regional Asiática
 Campeonato de Fórmula Regional da Oceania
 Campeonato de Fórmula Regional do Oriente Médio
 Campeonato de Fórmula Regional Japonesa

Fórmula Regional

Campeonato de Fórmula Regional Indiana


El castillo o palacio Klessheim () es un palacio de recreo austriaco, situado  en los suburbios del oeste de Salzburgo. Fue construido por iniciativa de Johann Ernst von Thun para ser la residencia de verano de los arzobispos de Salzburgo. El proyecto, de estilo barroco,  fue encomendado a Johann Bernhard Fischer von Erlach. Las obras comenzaron en 1700 y tras un paréntesis en que estuvieron interrumpidadas, fueron finalizadas en 1732 en una forma más simplificada, tras haber optado los obipos sucesores por el palacio de Mirabell.

Desde 1993 es utilizado por el estado de Salzburgo como casino.

El palacio está rodeado por un gran parque y el Mühlbach, y cuenta con un campo de golf en el parque histórico. Bajo la terraza trasera del castillo se encuentran las Escuelas de Turismo de Salzburgo.

Todo el complejo del castillo, incluido el parque, es un bien catalogado y también pertenece al área de protección del paisaje de Siezenheimer-Au y al cinturón verde protegido de Salzburgo.

Localización
El castillo de Klessheim se encuentra en el territorio del municipio de Wals-Siezenheim, a cuatro kilómetros al noroeste del centro de la ciudad de Salzburgo y a apenas un kilómetro de la frontera alemana delimitada por el río Saalach. Está rodeada por un gran parque en el que hay un campo de golf y una escuela de hostelería. El castillo y el parque ahora están bajo protección patrimonial.

Historia

Originalmente llamado Kleshof, era una pequeña casa solariega, que fue adquirida por el príncipe-arzobispo Johann Ernst von Thun en el año 1690. El arquitecto Johann Bernhard Fischer von Erlach la convirtió en Lustschloss Favorita (palacio de placer Favorita) a partir del año 1700, pero después de la muerte del arzobispo en el año 1709, su sucesor, Franz Anton von Harrach procedió a la cancelación de los trabajos en favor del palacio de Mirabell. El arzobispo conde Leopold Anton von Firmian, quien también construyó palacio Leopoldskron, concluyó el palacio Klessheim, incluyendo una sala de ceremonias con una amplia terraza y una rampa que conduce a los jardines. En el siglo XVIII, un  parque natural inglés fue introducido bajo el gobierno del arzobispo Hieronymus von Colloredo.
Después de la secularización de Salzburgo en el año 1803, el palacio Klessheim pasó a manos de la Casa de Lorena del Imperio austríaco. En el año 1866 se convirtió en residencia permanente del archiduque Luis Víctor de Austria (1842-1919), hermano menor del emperador  Francisco José I. El archiduque había ampliado el palacio de acuerdo con los planes diseñados por Heinrich von Ferstel y murió en él en el año 1919. Sus herederos vendieron el palacio de los Habsburgo en el estado de Salzburgo al Estado Federal de Austria.

Después de la Anschluss austriaca, en el año 1938, Adolf Hitler, durante su estancia en la cercana residencia del Berghof, utilizaba el palacio Klessheim para conferencias y para alojar con huéspedes oficiales como Mussolini, Miklós Horthy, Ion Antonescu, Jozef Tiso y Ante Pavelić. Mientras Horthy estaba alojado en Klessheim, el 19 de marzo de 1944 Hitler dio en secreto la orden para poner en marcha la Operación Margarethe para ocupar Hungría y hacer cumplir la deportación de los judíos de Hungría al campo de concentración de Auschwitz. El 7 de julio de 1944, con motivo de una exposición de armas, en un intento por parte de oficiales de la Wehrmacht, sobre todo de von Stauffenberg, para matar a Hitler fracasó, ya que el conspirador Helmuth Stieff no accionó la bomba. Hasta octubre del año 1944, el Palacio se mantuvo fuera del alcance de los bombarderos aliados. En mayo del año 1945, fue capturado por la Administración Militar Estadounidense. Existen algunas estatuas Reichsadler realizadas en piedra caliza, en los portales de entrada, y que son un recordatorio de la era Nazi.

Después de la guerra, el palacio de Klessheim fue restaurado por el estado de Salzburgo. Durante la Guerra Fría, el gobierno neutral de Austria lo utilizaba para mantener conferencias y para alojar a dignatarios internacionales, entre ellos el presidente de EE.UU. Richard Nixon, que en su camino hacia Moscú, se reunió en él con el canciller Bruno Kreisky, el 20 de mayo de 1972. Desde 1993 es sede del Casino de Salzburgo, que antes estaba situado en el Mönchsberg.

El castillo también apareció en la película The Great Race (La carrera del siglo) del año 1965, protagonizada por Jack Lemmon, Tony Curtis y Peter Falk.

Véase también
 Resistencia alemana al nazismo

Referencias

Bibliografía
Reinhard Medicus: Das höchfürstliche Schloss Favoritta zu Klesheimb und sein alter Park, in: Bastei - Zeitschrift des Stadtvereines Salzburg für die Erhaltung und Pflege von Bauten, Kultur und Gesellschaft. 55 Jg. Salzburg 2006. 1. Folge, S. 10–17.

Enlaces externos

Schloss Klessheim at salzburg.info
 Newsreel of Mussolini's visit on 29 April 1942 at YouTube

Obras de Johann Bernhard Fischer von Erlach
Casinos
Klessheim
Klessheim
Edificios y estructuras del estado de Salzburgo
Parques de Austria

Palacio de Klessheim


Kauzalnost (srednjovjekovni lat. causalitas: uzročnost, od lat. causa: uzrok) je ono što biva po uzrocima, slijed od uzroka na posljedicu ili učinak, bez obzira na moguću svrhovitost. U filozofiji kauzalnost je sveopće prožimanje pojava (u ontološkom značenju) u prirodnoj i ljudskoj zbilji. Postoje različite vrste kauzalnosti prema vrstama bića. To načelo prvi je formulirao Aristotel:

Jedino što ničim nije prouzročeno, a uzrokuje sve, to je Bog kao "nepokretno pokretalo" ili kao sam svoj uzrok (lat. causa sui). Prema D. Humeu, spoznaja o kauzalnosti proizlazi iz naših asocijacija i navika na temelju ponovljenoga iskustva i zapažanja pojedinih događaja. Time Hume ne poriče postojanje same uzročnosti. Taj problem I. Kant je pokušao nadvladati koncepcijom o objektivnom karakteru načela (principa) univerzalne uzročnosti kao apriornom obliku uma. Mnogobrojne interpretacije kauzalnosti temelje se na mehanicističkom tumačenju i njegovoj kritici (na primjer Heisenbergovo načelo neodređenosti).

Newtonov zakon gibanja

Zadatak mehanike je određenje zakona gibanja. Središnji pojam čitave mehanike je sila. Po Newtonu su promjene brzina fizikalnih tijela uzrokovane silama. Poznamo li sile koje djeluju na neko fizikalno tijelo, možemo računski odrediti staze koje tijela opisuju u prostoru i vremenu.

Zacijelo pri tom nije dovoljno znati samo sile, već moramo poznavati i mase tijela. Na pojam mase bio je Newton naveden temeljnom činjenicom da ista sila podaje različitim mehaničkim tijelima različita ubrzanja. Na primjer, isti udarac čekića naglo odbacuje biljarske kuglice, a tek malo pokreće veliku olovnu kuglu. Iz postojanja jadnakih sila možemo postaviti mjeru mase. Jednaka sila može se proizvesti na primjer određenim rastezanjem elastične opruge. Smatramo da su dvije mase jednake ako im ista sila daje isto ubrzanje. Većim masama smatramo one kojima ista sila daje manje ubrzanje. Veličina dviju masa odnose se obrnuto kao njihova ubrzanja. Označimo li masu jednog tijela s m1, masu drugog tijela s m2, ubrzanje prvog tijela s a1 i drugog s a2, tad postoji odnos:

Kao jedinica mase utvrđen je jedan kilogram. To je bila masa koju ima 1 dm3 vode kod normalnog tlaka i temperature od 4 °C. Newton određuje masu upravo kao količinu materije. Newtonovo određenje znači da 2 dm3 vode imaju dvostruku masu, 3 dm3 trostruku masu, i tako dalje. Što je veća količina materije, to veći otpor pruža promjeni svoga gibanja.

Prema Newtonu su ubrzanja fizikalnih tijela prouzrokovana djelovanjima sila na tijela. Istoj masi veće sile daju veće ubrzanje. Što je veća sila, to je veće ubrzanje. S druge strane, ista sila daje većim masama manje ubrzanje. Oba ta dva zakona mogu se ujediniti u izraz:

Silu ćemo označiti slovom F (lat. fors). Tada Newtonov zakon gibanja možemo pisati simbolički:

ili da budemo precizniji:

Sile se mjere umnoškom mase i ubrzanja. Mjerna jedinica sile je njutn (oznaka N). To je sila, koja jednom kilogramu u jednoj sekundi daje ubrzanje od 1 m/s2. Sila teža na 1 kilogram mase daje ubrzanje od 9,81 N (jer je ubrzanje sile teže g = 9,81 m/s2.

Kada nema sile, isčezava i ubrzanje. Tijelo izvan djelovanja sila kreće se sa stalnom brzinom po pravcu. Veličina sila je određena međusobnim udaljenostima tijela.

Znamo li u jednom trenutku položaje i brzine svih fizikalnih tijela danih masa, tad iz Newtonov zakona gibanja, na osnovu poznatih sila, možemo (barem u načelu) odrediti ubrzanje svih masa u tom času, a time ujedno i položaje i brzine u daljem vrlo blizom času. No kad znamo ubrzanje, tada možemo odmah izračunati brzine i položaje tijela u sljedećim vrlo bliskim trenucima. Iz tih novih položaja slijede po Newtonovu zakonu opet nova ubrzanja, a time opet položaj i brzine u daljim trenucima. Poznavanje položaja i brzina svih masa u nekom trenutku određeno je jednoznačno Newtonovom jednadžbom gibanje mehaničkih tijela za sva vremena. To je klasično načelo kauzalnosti.

Same sile ne primjećujemo neposredno, već samo ubrzanja što ih one daju fizikalnim tijelima. Promatrajući planetni sistem, opažamo doduše ubrzanja i usporenja planeta, ali same sile ne vidimo. Ta okolnost navela je neke fizičare da uopće odbace sile kao stvarne čimbenike. G. R. Kirchhoff je u svojim poznatim predavanjima o mehanici izrekao da sila nije ništa drugo do matematički simbol za umnožak mase i ubrzanja. Tom se mišljenju priklonio i poznati povjesničar fizike E. Mach. H. Poincaré je išao još dalje od Kirchhoffa tvrdeći, da su i mase samo matematičke konstante koje je zgodno unositi u račun. Sama sila je za njega antropomorfan (čovjekolik) pojam, koji nema mjesta u okviru prirodnih znanosti. Takvo shvaćanje Newtonove mehanike je zabluda. Ono je tipičan izraz stajališta koje se ograničuje samo na vidljive veličine, a odbacuje sve ono što se ne opaža neposredno osjetilima. Fizikalno značenje sile osniva se međutim na nesumljivom međusobnom djelovanju između fizikalnih tijela. Učinak te međusobne povezanosti izrazio je Newton silom. Dok se umnožak masa x ubrzanje odnosi samo na pojedino tijelo, sila zavisi od međusobnih položaja svih tijela. Međusobno djelovanje očituje se za pojedino tijelo u jednoj fizikalnoj veličini, u Newtonovoj sili. Iako se u vrijeme postanka klasične mehanike još ništa detaljnije nije moglo reći o prirodi međusobnog djelovanja, ipak su Newton i drugi suvremenici jasno spoznali gdje treba da se počne. Tako Newtonova sila ima privremeni karakter, ona izriče odnose koje treba dalje proučiti. Takvo je proučavanje upravo i dovelo do otkrića elektromagnetskog polja. Usprkos svome privremenom karakteru, Newtonove sile imaju dobar fizikalni smisao, koji će ih učiniti trajnim posjedom fizike. Odredimo li naime neku silu (napetost elastične opruge, silu težu, električnu silu) umnoškom mase i ubrzanja, mogu se određenom silom proračunati kasnija ubrzanja za sve različite mase na koje bi ta sila djelovala. To znači da fizikalno značenje sile nije isto umnošku mase i ubrzanja, jer taj umnožak ima značenje samo za pojedinu masu i njeno ubrzanje.

Određivanje Newtonova zakona gibanja sporedno pretpostavlja opstanak prostorno-vremenskog sustava u kojemu vrijedi taj zakon. Određenje staze vezano je za neki sustav, u kojemu kroz neko vrijeme mjerimo položaj mase. Zbog svoje vrtnje (rotacije) ne može Zemlja biti u strogom smislu upotrebljana za takve sustave. Motritelju na Zemlji prikazuju se i ona gibanja zakrivljena i nejednolika na koja ne djeluju vanjske sile, na primjer prividno kruženje Sunca oko Zemlje. Koordinatni sustav motritelja ne smije se ni vrtjeti niti smije biti u ubrzanom gibanju da u njemu vrijedi Newtonov zakon gibanja. Praktički se potpuno ne da nikada ostvariti takav sustav jer su sva fizikalna tijela podvrgnuta međusobnim djelovanjima, dakle i ubrzanjima. Najbolje ostvarenje sustava, u kojemu vrijedi Newtonov zakon gibanja, sustav je zvijezda stajačica. Mjereći sva gibanja tijela u tom sistemu, dobivamo zaista slaganje s Newtonovim zakonom. Tako se u sustavu zvijezda stajačica čitav Sunčev planetarni sustav kreće stalnom brzinom po pravcu. Time je potvrđeno Galileievo načelo ustrajnosti. Gravitacijske sile zvijezda na naš sustav tako su sitne da se mogu potpuno zanemariti.

Budući da se zakon gibanja odnosi samo na promjenu brzine, a ne na brzine same, taj zakon vrijedi i u svim onim sustavima koji se kreću stalnom brzinom prema sustavu zvijezda stajačica. U svim sustavima koji se međusobno kreću stalnim brzinama (bez ubrzavanja) vrijede isti mehanički zakoni. Ta jednakovaljanost sustava u jednolikom gibanjima klasično je načelo relativnosti. Svatko je već mogao promatrati da u vlaku, kada se jednoliko kreće, vrijede isti mehanički zakoni kao i na zemlji. Pustimo li, na primjer da u vagonu pada tijelo, nalazimo iste zakone pada kao i na zemlji. Kad se vlak uspori ili ubrza, tek tada često drastično opažamo da se nalazimo u sustavu u kojem vrijede drugi zakoni.

Izvori

Metafizika
Fizika

Kauzalnost


Maria Kirstine Dorothea Jensen (19 January 1876 – 14 May 1957) was a Danish novelist and author who wrote under the name Thit Jensen. She is known for her short stories, plays, and socially-critical articles.

For her writing, Jensen was honored with the Drachmannlegatet in 1930, the Tagea Brandt Rejselegat in 1935, and with the Holberg Medal in 1940. She was awarded the Royal Medal of Recompense in 1949 and was inducted as a member of the Order of the Dannebrog in 1954.

Life
Jensen was born on January 19, 1876, in Farsø. Her parents, Hans Jensen, a veterinarian, and Marie Kirstine Jensen had eleven children. Her brother, Johannes V. Jensen, was also a well known author.

In 1912, she married Gustav Jéhan Fenger (1887–1958), though the couple divorced in 1918.

She wrote about erotic and social themes and fought for women's rights. In 1917, she founded Københavns Husmoderforening (Copenhagen Housewives Association) which preceded De Danske Husmoderforeninger and represented the local associations of the organization in Denmark. In 1924 she founded the Foreningen for Seksuel Oplysning (English: the Organization for Sexual Awareness) which worked with Jonathan Leunbach to perform abortions. She was personally against abortion, but felt that women needed to have a choice and was highly criticized for this belief.

Jensen died on May 14, 1957, in Bagsværd and is buried at Farsø Cemetery.

Bibliography
To Søstre (1903)
Martyrium (1905)
Prins Nilaus af Danmark (1907)
Højeste Ret (1913)
Stærkere end Tro (1915)
Jydske Historier (1916)
Gerd - det tyvende Aarhundredes Kvinde (1918)
Den erotiske Hamster (1919)
Frivilligt Moderskab (1924)
Aphrodite fra Fuur: den moderne kvindes udviklingshistorie (1925)
Børnebegrænsning. Hvorfor - hvordan? (1926)
Storken (1929)
Jørgen Lykke: rigens sidste ridder (1931)
Nial den Vise (1934)
Stygge Krumpen (1936)
Romanserien om Valdemar Atterdag, Drotten, Rigets arving og Atter det skilte (1940-1953)
Erindringerne Hvorfra? Hvorhen? (1950)
Den sidste Valkyrie (1954)

References

External links
 Pictures and audio documents (in Danish)

1876 births
1957 deaths
People from Vesthimmerland Municipality
Danish feminists
Danish women novelists

Thit Jensen


"The Show" (em português: O show) é a canção que representou a Dinamarca no Festival Eurovisão da Canção 2022 que teve lugar em Turim. A canção foi selecionada através do Dansk Melodi Grand Prix realizada a 5 de março de 2022. Na semifinal do dia 10 de maio, a canção não constou de entre os dez qualificados, pois terminou a semifinal em 13º lugar com 55 pontos.

Canções do Festival Eurovisão da Canção
Dinamarca no Festival Eurovisão da Canção
Canções em inglês
Canções de 2022
Singles de 2022

The Show (canção dos Reddi)


Paul Johannes Vogel (* 27. April 1856 in Plauen; † 10. Juli 1911 in Bad Kissingen) war ein deutscher Klassischer Philologe und Gymnasiallehrer. Er war der Gründungsrektor des Königin-Carola-Gymnasiums in Leipzig.

Leben

Familie
Paul Vogel war der jüngste Sohn des Gymnasialoberlehrers Friedrich August Vogel († 1. April 1867 in Plauen) und dessen Ehefrau Minna, geborene Teichmann († 1878). Im Alter von zehn Jahren verstarb sein Vater. Die weitgehend mittellose Witwe zog daraufhin mit ihrem minderjährigen Sohn von Plauen nach Meißen, wo zu der Zeit der älteste Bruder Pauls, Theodor Vogel (1836–1912), als Lehrer an der Fürstenschule St. Afra wirkte.

Paul Vogel heiratete am 30. September 1879 Johanna Meyer († 24. April 1928 in Leipzig), die Tochter eines Rechtsanwaltes, aus Altenburg. Der Ehe entstammten zwei Kinder.

Werdegang
Paul Vogel besuchte von 1864 bis 1868 das Gymnasium seiner Vaterstadt und von 1868 bis 1874 die Fürstenschule St. Afra. Anschließend studierte er Klassische Philologie, Geschichtswissenschaft und Germanistik an der Universität Leipzig. Während seines Studiums wurde er Mitglied der Pauliner, des damaligen Leipziger Universitätsgesangsvereins. Am 1. November 1877 wurde er bei Justus Hermann Lipsius an der Philosophischen Fakultät der Universität Leipzig promoviert und bestand im März des folgenden Jahres die Staatsprüfung für Kandidaten des höheren Schulamts.

Von 1878 bis 1888 unterrichtete er am Königlichen Gymnasium in Dresden-Neustadt. Anschließend war er ständiger wissenschaftlicher Lehrer am Königlichen Gymnasium in Schneeberg. 1894 wurden ihm Titel und Rang eines Professors verliehen.

Auf Verordnung des Sächsischen Kultusministeriums wurde Vogel mit Wirkung vom 1. Januar 1902 in Leipzig zum ersten Oberlehrer und interimistischen Leiter des mit Ostern 1902 ins Leben tretenden 2. Staatsgymnasiums ernannt und am 9. Januar von Sr. Excellenz dem Herrn Staatsminister Dr. von Seydewitz als solcher verpflichtet.

Nach umfangreichen organisatorischen Vorarbeiten, der Eröffnung des Unterrichtsbetriebes am 8. April 1902 und der Einweihung des neuen Schulgebäudes am 16. Oktober desselben Jahres wurde Paul Vogel mit Wirkung vom 1. Januar 1903 zum ersten Rektor dieses neuen, nunmehr nach Königin Carola benannten jüngsten humanistischen Gymnasiums in Leipzig ernannt. Neben seinem Organisations- und einem besonderen Lehrgeschick, das es ihm ermöglichte, das Notwendige fest und sicher einzuprägen und dabei zugleich die Schüler anzuregen und zu fesseln, wurde von Zeitgenossen als besonderes Kennzeichen seiner Amtsführung sein stetes Wohlwollen gegenüber den Kollegen und der Schülerschaft hervorgehoben. Vogel war einer der ersten Gymnasialrektoren in Sachsen, die regelmäßige Elternabende an ihrer Schule einführten. In kürzester Zeit war es ihm gelungen, das Königin-Carola-Gymnasium als eine der renommiertesten Bildungsstätten in Sachsen zu etablieren.

Ab Ostern 1911 war er zudem Leiter des neu errichteten Pädagogischen Seminars am Königin-Carola-Gymnasium.

Neben seinem Schuldienst war er wissenschaftlich und publizistisch tätig und versah zahlreiche Ehrenämter. 1910 wurde er von der Sächsischen Staatsregierung zum Mitglied des Preisgerichtes der Brüsseler Weltausstellung ernannt.

Nachdem sich bereits 1909 erste Anzeichen einer ernsten Herzerkrankung bemerkbar gemacht hatten, wurde seine Gesundheit durch drei tragische Schülerselbstmorde der begabtesten Oberprimaner der Schule und die damit verbundenen seelischen Erschütterungen allerschwerster Art nachhaltig beeinträchtigt. Paul Vogel verstarb während einer Kur in Bad Kissingen an akuter Herzschwäche. Die Trauerfeier fand unter großer Anteilnahme von Lehrer- und Schülerschaft auf dem Südfriedhof in Leipzig statt. Seine Urne wurde anschließend auf den Friedhof nach Aue überführt.

Schriften
 In Dinarchum Curae Grammaticae Rhetoricae Criticae, Dissertationsschrift, Sturm & Koppe, Lipsiae 1877.
 Orationes ex Sallusti, Livi, Curti, Taciti libris selectae, B. G. Teubner, Lipsiae 1887.
 Fritz Reuter. Ut mine Stromtid, Teubner, Leipzig und Berlin 1902 (Deutsche Dichter des neunzehnten Jahrhunderts, 1).
 Lysias. Ausgewählte Reden nebst Schülerkommentar, Freytag, Leipzig 1905.
 Deutsches Lesebuch für sächsische Gymnasien, Abteilung 7: Unterprima, Dürr, Leipzig 1907.

Literatur
 Arthur Sachse: Paul Johannes Vogel, in: Ralph Ruß (Bearb.): Afranisches Ecce, Verein ehemaliger Fürstenschüler, Dresden 1911, Heft 16, S. 54 ff.
 Jahresberichte des Königin-Carola-Gymnasiums in Leipzig, Jge.: Ostern 1902 bis Ostern 1912, Alexander Edelmann, Leipzig 1903 bis 1912

Einzelnachweise

Altphilologe (19. Jahrhundert)
Altphilologe (20. Jahrhundert)
Gymnasiallehrer
Schulleiter (Leipzig)
Person (Plauen)
Deutscher
Geboren 1856
Gestorben 1911
Mann

Paul Vogel (Pädagoge, 1856)


Tiarn Collins, né le  à Brisbane, est un snowboardeur néo-zélandais.

Palmarès

Coupe du monde
 1 petit globe de cristal :
 Vainqueur du classement slopestyle en 2022.
 5 podiums dont 2 victoires.

Détails des victoires

Références

Liens externes

Snowboardeur néo-zélandais
Naissance en novembre 1999
Naissance à Brisbane

Tiarn Collins


An Ancistrachne maidenii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni A.A.Ham., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Joyce Winifred Vickery. An Ancistrachne maidenii in nahilalakip ha genus nga Ancistrachne, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ancistrachne

Ancistrachne maidenii


Nihed Naïli (en ), née le  à Guelma en Algérie, est une footballeuse internationale algérienne évoluant au poste d'attaquante à l'OGC Nice.

Biographie

Carrière en club
Nihed Naïli, née le  à Guelma en Algérie, dans une famille sportive. Son père Skander est un ex joueur de L'ES Guelma, l'US Tebessa et ex international juniors durant les années 80. Même son oncle Abdelkader dit Kadour a été parmi la fameuse équipe de l'ES Guelma des années 60.

Pour la saison 2018-2019, elle évolue à l'Eveil Sportif Genas Azieu Football.

Carrière en sélection
En , elle est convoquée pour la première fois en équipe d'Algérie par la sélectionneuse nationale Radia Fertoul pour participer à une double confrontation amicale contre la Tunisie, lors d'un stage de préparation pour les éliminatoires de la CAN 2022. Le , elle honore sa première sélection contre la Tunisie. Le match se solde par une victoire 2-4 des Algériennes.

Statistiques

Statistiques détaillées

En sélection

Matchs internationaux
Le tableau suivant liste les rencontres de l'équipe d'Algérie dans lesquelles Nihed Naïli a été sélectionnée depuis le  jusqu'à présent.

Notes et références

Liens externes

Footballeuse internationale algérienne
Naissance à Guelma
Naissance en avril 2001
Joueuse du Stade brestois
Joueuse du l'OGC Nice

Nihed Naïli


Zelena gradnja odnosi se na cjelokupni proces osmišljavanja, projektiranja, uporabe i održavanja temeljen na principu održivosti, a sustavom međunarodnih certifikata ocjenjuje se njihova izvedba sa strane mnogih aspekata.

Ti aspekti mogu biti: koliko je dobro iskorišten građevinski prostor, zbrinjavanje otpada, potrošnja vode, povezanost sa susjedima te servisima koje korisnici mogu koristiti. Aspekti se odnose i na krajobraz, interijer, efikasnost potrošnje energije, ugodnost atmosfere. Cilj je stvoriti ambijent koji je korisnicima ugodan, ne bazira se sve na samoj uštedi energije. Važna stavka su i materijali koji se koriste, emisija stakleničkih plinova i korištenje obnovljivih izvora energije.

Moglo bi se reći, zelena gradnja odnosi se na cjelokupnu funkcionalnost objekta kroz njegovo cijelo životno razdoblje. Ušteda energije predstavlja najbolji način smanjenja emisije stakleničkih plinova, no dobro projektirane i održavane zelene zgrade idu i dalje od toga. Naime, zelene zgrade općenito privlače veći broj potencijalnih kupaca, bolje su popunjene i više vrijede. Sličan pojam je prirodna gradnja koja se od zelene razlikuje po tome što se više fokusira na korištenje materijala u gradnji koji su lokalno dostupni, ne nužno na uštedu energije.

Smanjenje utjecaja na okoliš
Globalno gledajući, zgrade su zaslužne za veliki udio u ukupnoj potrošnji energije, električne struje, vode i materijala. Građevinski je sektor stoga u mogućnosti jako utjecati na smanjenje emisije CO2. Zgrade su zaslužne za 18% od ukupno emitiranog ugljičnog dioksida u novije vrijeme, odnosno oko 9 milijardi tona CO2 godišnje. Zelena gradnja upravo nastoji riješiti taj problem. Budući da sama izgradnja nikada nije dobra za okoliš, niti jedna se zgrada po tom pitanju ne može nazvati zelenom. Stoga se potiče da sama zgrada bude što manja i da samim time što manje utječe na okoliš. Također, potiče se gradnja što bliže centru grada, odnosno izbjegava se širenje urbanog područja, čak i ako je izgradnja ekološki prihvatljiva i učinkovita. Zgrade zauzimaju veliki udio kopnenog područja Zemlje, primjerice u SAD-u zauzimaju čak 430 000 km². Međunarodna agencija za energiju (IEA – [International Energy Agency) tvrdi da su postojeće građevine odgovorne za 40% svjetske potrošnje primarne energije i 24% ukupno emitiranog ugljičnog dioksida,

Ciljevi zelene gradnje

Koncept održivog razvoja potječe još od 1960-ih, odnosno energetske krize (krize fosilnih goriva) i globalnog osvještavanja o negativnom utjecaju na okoliš. Knjiga "Tiho proljeće" autorice Rachel Carson  objavljene 1962., smatra se začetkom razvoja ideje zelene izgradnje. Pokret zelene gradnje proizašao je iz želje i ideje o većoj energetskoj učinkovitosti i manjem utjecaju na okoliš. Mnogi su motivi za zelenu gradnju, među kojima je ekološko i socijalno unaprjeđenje. Novije metode pokušavaju uz dobru izgradnju uključiti i inovativni dizajn, dakle kao svoj cilj žele stvoriti sinergiju između ta dva aspekta koji ju čine još izazovnijom. Način gradnje podrazumijeva cijelu paletu metoda i tehnika kojima se ostvaruju sami ciljevi zelenih zgrada. To uključuje korištenje obnovljivih izvora, npr. korištenje solarne fotonaponske energije te bilja i drveća za zelene krovove, koji su s jedne strane iznimno dobar toplinski izolator, a s druge strane doprinose očuvanju okoliša koristeći prirodne materijale umjesto skupih crijepova. Postoje i druge metode među kojima je korištenje ekoloških materijala umjesto nekih drugih konvencionalnih kao što je armirani beton. Također je važno za napomenuti da iako je cilj zelene gradnje uvijek isti, sam način izgradnje može se lokalno uvelike razlikovati. Što se estetike tiče, cilj je stvoriti harmoniju s prirodom, i to na način da se pokuša imitirati priroda koja okružuje zgradu. To se može postići, primjerice, korištenjem autentičnih, lokalnih materijala.

Energetska učinkovitost

Temelji svake građevine stvaraju se još u fazi projektiranja i konstruiranja. Projektiranjem najviše utječemo na životni vijek i cijenu izgradnje. U projektiranju je cilj stvoriti zgradu koja će imati što manji utjecaj na okoliš. Raznolikost materijala i načini rješavanja projektnih problema rezultira mnoštvu različitih građevina zbog čega niti jedna nije ista i svaka je zasebna priča. Zato je to izuzetno kompleksan posao. Smanjenje potrošnje energije kod zelene izgradnje sastoji se od uštede ne samo u njenom korištenju već i u fazi izgradnje, dakle transporta, instalacije, itd. Ušteda se traži i u napajanju potrebne opreme još u ranim fazama gradnje. Primarna ideja je koristiti što više energije iz same zgrade, dakle ne preferira se nikakva dobava energije iz vanjskih izvora, naravno ako je to moguće. To se prvenstveno odnosi na grijanje. Cilj je izlaz zraka iz zgrade svesti na što je moguće nižu razinu. Jedan od načina na koji to postaje moguće su kvalitetni prozori, što bolja izolacija zidova, stropova i podova. Nadalje, pasivna solarna arhitektura je također od velikog značaja. Naime, takve zgrade same djeluju ujedno kao sunčev kolektor i spremnik topline. Ovakav način korištenja Sunčeve energije je vrlo učinkovit i jeftin, jer nije potrebna nikakva dodatna oprema. Takve građevine nisu nužno skuplje od drugih, a razlog je taj da te građevine svoju svrhu temelje na pametnom dizajnu i projektiranju, a ne na nekim drugim skupim tehnologijama. Rezultat ovih zgrada je smanjenje potrošnje energije za grijanje i do 90%. Pasivna solarna energija je daleko učinkovitija i puno jeftinija od aktivnih solarnih sustava, jer za početak nije potrebno kupiti nikakvu opremu. Negativni aspekt ovoga je taj, da pasivna zgrada postaje pasivna još u fazi gradnje, odnosno teško je, ako ne i nemoguće, već dovršenu zgradu pretvoriti u takvu. Ukratko, neke od pametnih ideja su da dobra orijentacija prozora može dobro pridonijeti osvjetljavanju unutrašnjosti. Drveće ispred prozora doprinosi na način da ljeti tvori sjenu kojom se unutrašnjost štiti od jakih sunčevih zraka, a zimi ih propušta u prostoriju. Postoje i mogućnosti da se u kompleks zgrade instaliraju solarni paneli, manje hidroelektrane ili vjetroelektrane, no to nije toliko popularno ponajviše zbog velikih troškova.

Potrošnja vode

Najvažniji cilj pametne gradnje što se vode tiče je dakako smanjenje njene potrošnje, ali i poboljšanje njene kvalitete (zelena gradnja ne odnosi se samo na razne oblike uštede, već i na poboljšanje kvalitete života). Glavni problem kod potrošnje vode je taj, da je u mnogim područjima potrošnja vode veća od njene zalihe. Postoje mnogi načini uštede potrošnje vode. Neki od njih uključuju filtriranje otpadne vode (od tuširanja ili WC-a) i korištenje te vode u svrhu, primjerice, pranja automobila. Za to treba ugraditi i sustav za filtriranje koji komplicira vodoopskrbni sustav zgrade i predstavlja određeni trošak. Smanjenje otpadnih voda može se postići ugradnjom vodokotlića koji otpuste manje vode od običnih. Također, korištenje tuševa koji imaju manji protok može smanjiti potrošnju vode. Dobar primjer pametnog gospodarenja vodom je Philadelphia Comcast Center. Naime, ta zgrada, uz ostala pametna rješenja, koristi vodenu paru umjesto vode u svrhu grijanja. Valja napomenuti da je spomenuta zgrada ujedno najviša zgrada u Philadelphiji sa svojih 297 metara i 58 katova.

Materijali u zelenoj gradnji
Neki od 'zelenih' materijala su: bambus i slama (vrsta bilja koje brzo raste, dakle mala je opasnost od presušivanja njihove šume), dimenzijski kamen (kamen koji je oblikovan prema specifičnim dimenzijama, čime smanjujemo nepotrebnu potrošnju materijala), reciklirani kamen i metal, te ostali materijali koji se mogu reciklirati i ponovno koristiti. Agencija za zaštitu okoliša SAD-a (EPA - United States Environmental Protection Agency) predlaže korištenje industrijskih ostataka, primjerice produkata izgaranja, pijeska koji se koristio kao kalup za lijevanje i raznih ostataka ruševina kao materijal za izgradnju.

Unutrašnjost zelenih zgrada
Prema LEED certifikatu, unutrašnjost zelenih zgrada jedan je od pet aspekata koje taj certifikat vrednuje. Sastoji se od tri stavka: kvaliteta zraka u zgradi, grijanje i osvijetljenost. Što se kvalitete zraka tiče, važno je svesti na minimum količinu hlapljivih organskih spojeva i ostalih nečistoća, kao što su razni mikrobi u zraku. Kvalitetniji zrak se postiže prvenstveno dobro projektiranim sustavom ventilacije u zgradi, koji može biti prirodan ili mehanički. Važno je da su prostorije napravljene od materijala koji ne sadrži hlapljive organske spojeve jer to doprinosi čistoći zraka. Mnogi preparati koje ljudi koriste za čišćenje domova sadrže spojeve koji onečišćuju zrak, te se nastoji smanjiti njihova upotreba. Od velike važnosti je kontrola vlage u prostoriji. Vlažne prostorije su pogodne za razvoj plijesni, bakterija i virusa koji narušavaju kvalitetu života. Jako je važna ventilacija, pogotovo u prostorijama u kojima je relativna vlažnost zraka veća kao što je kupaonica i kuhinja. Redovito prozračivanje je također nužno. Prašina predstavlja još jedan problem. Preporuča se što manje korištenje tepiha jer oni prikupljaju prašinu koja se svako malo ponovno vraća u zrak i izrazito nepogodno djeluje na ljude s alergijama i astmom. Zato je drvena površina najbolja po tom pitanju jer njena glatka struktura ne doprinosi prikupljanju prašine. Drvena površina može i apsorbirati vlagu te je dobra i po tom pitanju.

Korištenje i održavanje
Koliko god zgrada bila dobro napravljena, ako se s njom ne upravlja pametno i ne održava se, sve njene pogodnosti nestaju. Zapošljavanjem osoblja koje će se brinuti o zgradi i održavati ju možemo riješiti ovaj problem. Ključ pametnog upravljanja zgradom je upoznavanje osoblja s karakteristikama zgrade i osvještavanje o važnosti očuvanja okoliša.

Smanjenje utjecaja na električnu mrežu
Električna mreža je dimenzionirana prema maksimalnoj potrošnji. Zelenom gradnjom često se potrošnja električne energije smanji, no teško je utjecati na njenu maksimalnu potrošnju. Pametnim upravljanjem zgradom i njenom dobro isplaniranom gradnjom može se smanjiti maksimalna potrošnja električne energije čime postižemo još veće uštede. To se postiže dobrom orijentacijom, izolacijom, dobrim rješenjima što se tiče skladištenja energije i općenito štedljivim načinom života korisnika zgrade.

Trošak i isplatljivost
Trošak je jedan od najvećih problema koji ističu kritičari. Fotonaponske članke i ostale moderne tehnologije su izrazito skupe. Pozitivna mišljenja najviše su osnovana na tome da zelena gradnja smanjuje emisiju stakleničkih plinova. Najčešće problem nastaje zbog toga što investicijski trošak nažalost stavlja u sjenu uštedu na računima koji postaju utjecajniji kroz godine. Dobre strane su i u povećanoj produktivnosti radnika koji rade u zelenim zgradama. Poboljšana kvaliteta zraka, zdravija atmosfera i bolje osvjetljenje utječu na bolju produktivnost zaposlenih. Radnici u SAD-u provode i do 90% svojeg radnog vremena u prostorijama, stoga nije čudno da zdravija atmosfera pridonosi njihovom učinku. Istraživanja su pokazala da u periodu od 20 godina zelene zgrade isplate i do 7$ po četvornom metru od investicije. Nadalje, istraživanja pokazuju da zelenom gradnjom zgrade dobivaju na vrijednosti i predstavljaju manji rizik kad se u njih investira.

LEED certifikat

LEED (Leadership in Energy and Environmental Design) certifikat najpoznatiji je način vrednovanja zgrada s aspekta zelene gradnje. Koristi se u cijelom svijetu. Sastoji se od 5 glavnih stavaka: dizajn i konstrukcije zgrade, dizajn i konstrukcija interijera, upravljanje i održavanje zgrade, razvoj okoliša/susjedstva, obiteljske kuće. Po tom certifikatu jedna od 'najzelenijih' zgrada na svijetu je Philip Merrill Environmental Center. Zgrada je dobila ime po Philipu Merrillu, američkom diplomatu i filantropu. Nalazi se u Annapolisu, Maryland.

Zelena gradnja u Hrvatskoj
S obzirom na izuzetnu važnost energetske učinkovitosti u zgradarstvu, ona je temelj aktualne regulative Europske unije, pa tako i Hrvatske kao njene članice. Međunarodni certifikati za zelenu gradnju, koji osim energetske učinkovitosti prate i brojne druge aspekte u graditeljstvu, nisu zakonom propisani certifikati u Hrvatskoj, dok se u nekim europskim zemljama razmatra njihovo implementiranje kao dokaz o prihvaćanju obaveznog standarda gradnje temeljenog na zelenim principima. Države članice EU osiguravaju da: nakon 31. prosinca 2018. nove zgrade u kojima su smještena tijela javne vlasti odnosno koje su u vlasništvu tijela javne vlasti budu zgrade približno nulte energije i da do 31. prosinca 2020. sve nove zgrade budu zgrade približno nulte energije. I Hrvatska je dakle obvezana poštovati ove rokove.

Važnost zelene gradnje
Čovječanstvu klimatske promjene sve više i više predstavljaju glavni problem s kojim se suočava. Znanstveno je potvrđeno da su ljudi uzrok klimatskih promjena i naša je zadaća spriječiti daljnje pogoršanje. Zato zelena gradnja postaje nužnost u projektiranju novih zgrada. Emisije fosilnih goriva su posljedica, uz transport i industriju, i zgradarstva. Zato je očito da ako razvijamo energetsku učinkovitost u zgradama, da uvelike pomažemo borbi protiv klimatskih promjena. Zelena je gradnja odličan primjer kako se inovacijama koje su posljedica znanstvenih istraživanja i razvoja, može na relativno lagan način doprinijeti očuvanju okoliša. Zelena gradnja unaprijeđuje građevinski sektor i razvijanjem takvog načina gradnje doprinosimo i rastu BDP-a, broju zaposlenih i održivom razvoju. Raste vrijednost samih zgrada, jer većom učinkovitošću one dobivaju na vrijednosti, time se privlače ulagači i zgradama raste kupoprodajna vrijednost.

Izvori

Energetika
Zaštita okoliša

Zelena gradnja


هو حارس كرة قدم أرجنتيني ولد في 19 غشت عام 1972 في سانتا في بروفانس بالأرجنتين واسمه الكامل روبرتو كارلوس باتو أبوندانزيري.

لعب لعدة أندية بدءا بنادي روزاريو سنترال في الأرجنتين ثم انتقل سنة 1997 ليلعب رفقة نادي بوكا جونيورز ثم انتقل فيما بعد للعب مع نادي خيتافي الإسباني كما أنه يلعب رفقة المنتخب الأرجنتيني منذ سنة 2004 وقد حقق عدة ألقاب رفقة الفرق التي لعب لها بحيث فازا بالإفيرتورا 4 مرات ومرتين بالكلاوسورا و3 مرات بالكوبا ليبرتادوريس ومرتين بكأس سودأميريكانا وغيرها من الألقاب.

مسيرته الكروية
لعب روبرتو أبوندازيري خلال مسيرته الاحترافية مع 4 أندية في عشرون موسمًا ولم يسجل خلالها أي هدف ضمن 393 مباراة. ولم يفز بأي موسم بالكأس وفاز في خمسة مواسم بالدوري.

خاض روبرتو أبوندازيري مسيرته مع نادي روزاريو سنترال في موسم 1993–94 ليلعب معه أربعة مواسم، مشاركًا في 57 مباراة ولم يسجل أي هدف. ثم انتقل إلى نادي بوكا جونيورز في موسم 1996–97 في المرة الأولى ليلعب معه عشرة مواسم ثم في موسم 2008–09 ولمدة موسمين، حيث شارك طوالها في 245 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. لينتقل بعدها إلى نادي خيتافي في موسم 2006–07 واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم، مشاركًا في 83 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. ثم انتقل إلى نادي إنترناسيونال ما بين عامي 2010 و2011 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 8 مباريات ولم يسجل أي هدف أيضًا.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في البرازيل
أرجنتينيون من أصل إيطالي
أشخاص على قيد الحياة
حراس مرمى كرة قدم رجالية
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في البرازيل
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في إسبانيا
رياضيون أرجنتينيون مغتربون في تشيلي
رياضيون أرجنتينيون من أصل إيطالي
رياضيون من محافظة سانتا
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو بوكا جونيورز
لاعبو دوري الدرجة الأولى الأرجنتيني
لاعبو روزاريو سنترال
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كرة قدم أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم رجالية أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم رجالية أرجنتينيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون أرجنتينيون
لاعبو كرة قدم مغتربون في البرازيل
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم من محافظة سانتا
لاعبو كوبا أمريكا 2004
لاعبو منتخب الأرجنتين لكرة القدم
لاعبو منتخب الأرجنتين للشباب لكرة القدم
لاعبو نادي إنترناسيونال
لاعبو نادي خيتافي
مدربو كرة القدم مغتربون في تشيلي
مدربو كرة قدم أرجنتينيون
مواليد 1972

روبرتو أبوندازيري


Kaddisch für einen Freund ist ein deutscher Spielfilm aus dem Jahr 2012. Regie führte Leo Khasin, die Hauptrollen spielen Ryszard Ronczewski und Neil Belakhdar.

Handlung
Am Anfang war das Wasser. So beginnt in Kaddisch für einen Freund die Geschichte einer Freundschaft zwischen dem alten russischen Juden Alexander und dem jungen Araber Ali. In der neuen Wohnung, in die er mit seiner Familie einzieht, tropft es von der Decke. Ali soll nachsehen und geht in die darüber liegende Wohnung. Die Waschmaschine des alten Mannes, der dort wohnt, ist ausgelaufen und Ali versucht zu helfen. Als er erkennt, dass es sich um einen Juden handelt, rennt er davon, um es seinem Vater zu berichten, der voll des Hasses auf Juden ist. Die Familie hatte lange in einem palästinensischen Flüchtlingslager im Libanon gelebt und wohnt seit einigen Jahren in Berlin-Kreuzberg, hat aber nur eine Duldung. Über seinen Cousin findet Ali Anschluss an andere arabische Jugendliche. Die gewaltbereite Gruppe fordert ihn auf, in die Wohnung des Juden einzubrechen, und gemeinsam verwüsten sie sie. Alexander überrascht sie und kann Ali identifizieren. Er erstattet Anzeige bei der Polizei. Das drohende Strafverfahren könnte für seine Familie die Abschiebung aus Deutschland bedeuten.

Der Mutter von Ali gelingt es, die Sache vor dem Vater geheim zu halten und Alexander davon zu überzeugen, ihrem Sohn eine zweite Chance zu geben: Ali muss seine Ferien opfern und die Wohnung renovieren. Für Alexander ist es eine Chance, der drohenden Einweisung in ein Altenheim durch das Sozialamt zu entgehen. Anfangs arbeiten die beiden sehr unwillig miteinander an der Renovierung. Ali wirft dem Juden, der eine Zeitlang in Israel gelebt hatte, vor, dass seine Landsleute die Palästinenser vertrieben haben, und Alexander wirft Alis Landsleuten vor, durch Sprengstoffanschläge Unschuldige zu töten. Doch nach und nach entwickeln sie Sympathie für einander, langsam entsteht eine Freundschaft und sie helfen einander. Ali malt aus dem Gedächtnis die zerstörten Bilder und Fotos nach, und Alexander, ein ehemaliger Sportlehrer, bescheinigt dem Jungen Talent und gibt ihm dafür die Anerkennung, die ihm sein Vater verwehrt.

Ali muss aber seine Freundschaft vor den anderen und insbesondere vor seinem Vater geheim halten. Deshalb schafft er es nicht, bei der Begehung durch das Sozialamt dabei zu sein. Doch mit der frisch renovierten Wohnung und etwas Glück kann Alexander die Mitarbeiter des Sozialamts überzeugen, dass er in der Lage ist, sich selbst zu versorgen. Zudem verweist er noch auf seinen Sohn, der sich um ihn kümmern werde. Jetzt will Alexander sein Versprechen einlösen und seine Anzeige zurückziehen. Doch das erweist sich als schwierig. Als Zeuge vor Gericht legt er sich mit der Richterin an und gerät dabei derart in Rage, dass er einen Schwächeanfall erleidet und ins Krankenhaus muss. Ali besucht ihn und Alexander hält ihn zunächst für seinen Sohn. Als Ali merkt, wie schwach Alexander ist, versucht er, dessen Sohn zu finden. Er durchsucht die Wohnung und ein Kästchen, das Alexander sehr wichtig war. Hier findet er die Lösung: einen Zeitungsausschnitt und einen Brief der israelischen Armee, dass der Sohn bei einem Sprengstoffanschlag ums Leben gekommen ist. Bevor Ali zurück im Krankenhaus ist, ist Alexander jedoch gestorben.

Ali geht zur Beerdigung, und ein Freund Alexanders bittet ihn zu sich heran. Er darf das Kaddisch, ein jüdisches Gebet, sprechen, das normalerweise der älteste Sohn am Grab seiner Eltern spricht. Das ist die besondere Würdigung seines Einsatzes und seiner Freundschaft mit Alexander. Alis Vater, der inzwischen von der Angelegenheit erfahren hat, holt Ali vom Friedhof ab und nimmt ihn liebevoll in den Arm. Er hat nach und nach seinen allgemeinen Hass gegen die Juden abgelegt.

Der Film ruft zur Versöhnung der beiden Volksgruppen auf – trotz des Leids, das Einzelne erdulden mussten und müssen. An der Gruppe der Jugendlichen wird auch deutlich: Es gibt in jedem Volk rachsüchtige und verbohrte Menschen (der Anführer, der sich auch gegen die eigenen Leute wendet) und wandlungsfähige Menschen, die aus ihren Fehlern lernen (Ali und Alexander).

Rezeption
Der Film erhielt von der Deutschen Film- und Medienbewertung das Prädikat "wertvoll". In der Jurybegründung wurde jedoch kritisiert, dass "die arabischen Altersgenossen von Ali arg klischeehaft" und Alis Vater "zu eindimensional in seiner ständigen Wut" dargestellt seien. Der Film erzähle von einer "schwierigen, langsam wachsenden Freundschaft […] – manchmal recht umständlich, manchmal auch ungeschickt". Vieles sei "eher gut gemeint als gut gemacht". Die Kerngeschichte würde jedoch – umrahmt von den "lebendigen […] schauspielerischen Leistungen" von Ryszard Ronczewski und Neil Belakhdar – "intensiv und anrührend erzählt". Die Filmwebseite kino.de bemerkte, Khasin vertrete zu Beginn des Films "eine schroffe, authentische Linie, die wenig Rücksicht auf politisch korrekte Befindlichkeiten legt". Mit "fast dokumentarischen, beklemmenden Handkamerabildern" sei er "dicht dran an all den Ressentiments und Gewaltausbrüchen der Immigranten". Jedoch sei der Film auch humorvoll und melodramatisch.

Auszeichnungen
 2012: Publikumspreis des Filmfestivals Türkei/Deutschland
 2012: Nachwuchspreis MFG-Star der Medien- und Filmgesellschaft Baden-Württemberg auf dem Fernsehfilmfestival Baden-Baden
 2013: Deutscher Filmpreis in der Kategorie Bester programmfüllender Kinderfilm

Weblinks

  (mit Fotogalerie und Trailer)
 Kaddisch für einen Freund bei farbfilm-verleih.de
 Cornelia Geißler: Nahostkonflikt am Mehringplatz. Interview mit Leo Khasin, in: Berliner Zeitung, 15. März 2012.

Einzelnachweise

Filmtitel 2012
Deutscher Film
Filmdrama
Filmkomödie

Kaddisch für einen Freund