The Pat Metheny Group was an American jazz band founded in 1977 by guitarist and composer Pat Metheny, along with his core collaborating member, keyboardist and composer Lyle Mays. Other long-standing members included bassist and producer Steve Rodby, from 1981 to 2010, and drummer Antonio Sanchez, from 2002 to 2010. Vocalist Pedro Aznar and drummer Paul Wertico were also long-time members. In addition to a core quartet, the group was often joined by a variety of other instrumentalists expanding the size to six or eight musicians.

History

1970s
Founder Pat Metheny first emerged on the jazz scene in the mid-1970s with a pair of solo albums. First was Bright Size Life, released in 1976, a trio album with bass guitarist Jaco Pastorius and drummer Bob Moses. The next album, released in 1977, was Watercolors, featuring Eberhard Weber on bass, pianist Lyle Mays, and drummer Danny Gottlieb.

In 1977, bassist Mark Egan joined Metheny, Mays, and Gottlieb to form the Pat Metheny Group. ECM released the album Pat Metheny Group in 1978 with songs co-written by Metheny and Mays. Pat Metheny Group marked Mays' first use of the Oberheim synthesizer, which became an integral part of the Group's sound. In 1979, the group's second album, American Garage, reached No. 1 on the jazz chart in Billboard magazine.

1980s

The Pat Metheny Group released the album Offramp in 1982. Offramp marked the first recorded appearance of bassist Steve Rodby in the group (replacing Mark Egan), and also featured Brazilian "guest artist" Naná Vasconcelos. Vasconcelos had appeared on the Pat Metheny/Lyle Mays album As Falls Wichita, So Falls Wichita Falls in 1981, and his performance on percussion and wordless vocals marked the first addition of Latin-South American music shadings to the Group's sound. Offramp was also the group's first recording to win a Grammy Award, the first win of many for the group.

In 1983, a live album titled Travels was released. It won the Grammy Award for Best Jazz Fusion Performance in 1984, which also brought the release of First Circle, a popular album that featured compositions with mixed meters. With this album, the group featured a new drummer, Paul Wertico (replacing Danny Gottlieb). Wertico and Rodby had both played with the Simon & Bard Group. A soundtrack album The Falcon and the Snowman followed in 1985. It featured the song "This Is Not America", a writing and performing collaboration with David Bowie which reached #14 in the UK Top 40 and #32 on the US Billboard Hot 100 in early 1985.

The South American influence would continue and intensify on First Circle with the addition of Argentine multi-instrumentalist Pedro Aznar. This period saw the commercial popularity of the band increase, especially thanks to the live recording Travels. First Circle would also be Metheny's last project with the ECM label; Metheny had been a key artist for ECM but left over conceptual disagreements with label founder Manfred Eicher.

The next three Pat Metheny Group releases would be based around a further intensification of the Brazilian rhythms first heard in the early '80s. Additional South American musicians appear as guests, most notably Brazilian percussionist Armando Marçal. In 1987, Still Life (Talking) was the Group's first release on new label Geffen Records and featured several tracks which have long been popular with the group's followers, and which are still in their setlist. In particular, the album's first tune, "Minuano (Six Eight)", represents a good example of the Pat Metheny group compositional style from this period: the track starts with a haunting minor section from Mays, lifts off in a typical Methenian jubilant major melody, leading to a Maysian metric and harmonically modulated interlude, creating suspense which is finally resolved in the Methenian major theme. Another popular highlight was "Last Train Home", a rhythmically relentless piece evoking the American Midwest. The 1989 release Letter from Home continued this approach, with the South American influence becoming even more prevalent in its bossa nova and samba rhythms.

1990s

Metheny subsequently concentrated on solo and other small-group projects, and four years went by before the release of the next Pat Metheny Group album. This was a live set recorded in Europe in 1993 titled The Road to You and it featured tracks from the two Geffen studio albums alongside new tunes. By this stage, the group had integrated new instrumentation and technologies into its sound, including Mays' addition of midi-controlled synthesized sounds to acoustic piano solos, accomplished via a pedal control.

Mays and Metheny refer to the following three Pat Metheny Group releases as the triptych: We Live Here in 1995, Quartet in 1996, and Imaginary Day in 1997. Moving away from the Latin style which had dominated the releases of the previous decade, these albums included hip-hop drum loops, free-form improvisation on acoustic instruments, and symphonic signatures, blues and sonata schemes. On some tunes from this era, the band also experimented with thrash metal, electronica, and folk music from parts of the world unexplored by the band in the past.

2000s
After another hiatus, the Pat Metheny Group re-emerged in 2002 with the release Speaking of Now, marking another change in direction through the addition of younger musicians. Joining the core players (Metheny, Mays and Rodby), were drummer Antonio Sanchez from Mexico City, Vietnam-born trumpeter Cuong Vu from Seattle, and bassist/vocalist/guitarist/percussionist Richard Bona from Cameroon.

Following the group's 2002 tour, Bona left to concentrate on his solo career, but appeared as one of two guest artists (the other being mallet cymbalist Dave Samuels) on the group's final release, 2005's The Way Up, together with a new group member, Swiss-American harmonica player Grégoire Maret. The Way Up is a long-form recording which consists of a single 68 minute-long piece split into four sections. Metheny has said that one of the inspirations for the labyrinthine piece was a reaction against a perceived trend for music requiring a short attention span and which lacks nuance and detail. Many of the textures in The Way Up are created from interlocking guitar lines; Steve Reich is credited on the CD as an inspiration, along with Eberhard Weber, and there are large open sections for solo improvisation and group interplay. On the group's 2005 tour (when its lineup was supplemented by Brazilian multi-instrumentalist Nando Lauria), The Way Up was played in its entirety as the first half of the concert. The final performance of the piece was at a free show for more than a hundred thousand people at the close of the 2005 Montreal Jazz Festival.

Their final album, The Way Up was released through Nonesuch Records. It is planned that all of Metheny's Geffen and Warner Bros. Records albums are to be rereleased on the label.

The Pat Metheny Group played at the Blue Note Tokyo in January 2009 in its core quartet of Lyle Mays, Steve Rodby and Antonio Sanchez. This quartet version of the group later toured the jazz festivals of Europe in the summer of 2010 as part of the "Songbook Tour". These concerts featured music from all eras of the group but no new material.

Members

Past members
Pat Metheny – acoustic and electric guitars, guitar synthesizers (1977–2010)
Lyle Mays – piano, synthesizers (1977–2010, died 2020)
Mark Egan – bass, fretless bass (1977–1980)
Danny Gottlieb – drums (1977–1982)
Steve Rodby – bass guitar, acoustic bass (1981–2010)
Naná Vasconcelos – percussion, vocals (1980–1982, 1986, died 2016)
Pedro Aznar – vocals, percussion, melodica, guitars, saxophone, miscellaneous instruments (1983–1985, 1989–1991, 1992)
Paul Wertico – drums, percussion (1983–2001)
Armando Marçal – percussion, vocals (1987–1992, 1995–1996)
David Blamires – vocals, miscellaneous instruments (1986–1988, 1992, 1994–1997)
Mark Ledford – vocals, miscellaneous instruments (1987–1988, 1992, 1994–1998, died 2004)
Luis Conte – percussion (1994–1995)
Nando Lauria – guitar, vocals, percussion, miscellaneous instruments (1988, 2005)
Philip Hamilton – vocals, miscellaneous instruments (1997–1998)
Jeff Haynes – percussion (1997–1998)
Antonio Sánchez – drums (2001–2010)
Richard Bona – percussion, vocals, electric bass, fretless bass, acoustic guitar, miscellaneous instruments (2002–2004)
Cuong Vu – trumpet, vocals, guitar, miscellaneous instruments (2001–2005)
Grégoire Maret – harmonica, vocals, miscellaneous instruments (2003–2005)

Timeline

* This timeline reflects active members of the band, at either times they recorded or times they toured with the band. Members may have left the band by the time albums they performed on were released. Minor contributors to albums who did not tour with the band are not included.

Discography

Studio albums

Live albums

Compilation albums

Soundtracks

Awards and nominations

References

External links

Pat Metheny home page
Pat Metheny Songbooks
Booking
Band member biographies

American jazz ensembles from Missouri
Jazz fusion ensembles
Grammy Award winners
ECM Records artists
Geffen Records artists
Warner Records artists
Nonesuch Records artists
Musical groups established in 1977

Pat Metheny Group


Konfliktens ansigter er en dansk dokumentarfilm fra 1998 instrueret af Gerd Elmark.

Handling
Om to unge menneskers - en israeler og en palæstinensers - angst, men også om håbet om forsoning og fred. Og om at have en hverdag på trods af konflikten. Filmen viser, at unge israelere og palæstinensere måske ikke er så forskellige, som man skulle tro.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1998

Konfliktens ansigter


Kyle Andrew Walker (]) este un fotbalist englez care joacă pe postul de fundaș lateral dreapta la Manchester City din Anglia.

Carieră

Tottenham Hotspur
În vara anului 2009 a semnat pentru Tottenham Hotspur pentru 6 milioane de euro. A fost împrumutat trei sezoane la Sheffield United, la Queens Park Rangers și la Aston Villa. În sezonul 2012-13 sa întors la Tottenham Hotspur și s-a făcut cu flancul drept.

Manchester City
Pe 14 iulie 2017, a semnat cu Manchester City pentru o sumă de 57 de milioane de euro, devenind cel mai scump apărător din istorie, depășit mai târziu de Benjamin Mendy în aceeași vară.

Echipa națională

Referințe

Fotbaliști ai Queens Park Rangers FC
Fotbaliști ai Tottenham Hotspur FC
Nașteri în 1990
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Fotbaliști ai Manchester City FC

Kyle Walker


Eueres () ist eine Gestalt der griechischen Mythologie.

Laut der Bibliotheke des Apollodor war Eueres ein Sohn des griechischen Sagenhelden Herakles und der Parthenope, der Tochter des Königs Stymphalos von Arkadien.

Literatur

Anmerkungen

Person der griechischen Mythologie

Eueres (Sohn des Herakles)


Kelime anlamı olarak çoğalması istenilen, artmış anlamına gelir. Günümüzde bu anlamıyla fazla kullanılmamaktadır. Bir edebiyat terimi olarak, her dizesine bir küçük dize eklenmiş divan edebiyatı nazım türünü ifade eder. Günümüzdeki kullanımı yaygın olarak edebiyat terimine işaret eder. Bir uzun, bir kısa şekilde yazılan divan edebiyatı nazım şeklidir. Murabba, muhammes, rubai, kıta, beyit gibi şekillerle birleştirilerek yazılgelmiştir. En çok "gazel müstezat" şeklinde yazılmıştır. Bir nazım şeklinin her mısrası veya her beytinin sonuna aynı ölçüde bir kısa mısra ekleyerek meydana getirilir. Eklenen kısa mısralara "ziyade" denir. Türk edebiyatına Arap edebiyatından geçmiştir. İlk örnekler Nesimi'ye aittir. Şeyhi, Nevai, Necati gibi birçok şair de müstezat yazmıştır.

Örnek
Müstezat- ı Necati Beğ
Kapunda beni istemeyen derbeder olsun
Olsun begüm olsun
Bin zar oluban derd ile benden beter olsun
Olsun begüm olsun

Kaynakça

Beyitlerle kurulan Divan nazımı

Müstezat


La Crónica de Hoy es un periódico mexicano publicado en la Ciudad de México.

Historia
Fundado en 1996 por Pablo Hiriart. El diario es presidido desde el año 2000 por el empresario Jorge Kahwagi Gastine. Fue dirigido por el periodista Guillermo Ortega Ruiz de 2007 a 2014. Desde 2014 Jorge Kahwagi Gastine funge como director general y presidente. El diario se publica en formato tabloide y cuenta con un sitio web propio.

El Gobierno de México, por medio de su institución la Lotería Nacional para la Asistencia Pública, homenajeó en junio de 2016 a La Crónica de Hoy en ocasión de su vigésimo aniversario.

Referencias

Enlaces externos
La Crónica de Hoy

Publicaciones fundadas en 1996
Periódicos de Ciudad de México

La Crónica de Hoy


Schizanthus litoralis, es una especie de planta herbácea perteneciente a la familia de las solanáceas. Es originaria de Chile.

Descripción
Se trata de una planta anual, de 40 a 60 cm de altura, glandulosa y pegajosa, con hojas divididas, irregularmente partidas, de 4 a 8 cm de largo, siendo las superiores más pequeñas, a menudo enteras. Las  flores se hallan divididas en varios segmentos, son muy vistosas, violáceas con manchas amarillas y una mancha oscura en las divisiones del labio superior. Las flores se disponen en una corta inflorescencia terminal, compacta. El fruto es una cápsula, más corta que el cáliz. Esta y otras especies del género se cultivan en Estados Unidos y Europa.

Distribución
Es originaria de Chile, habitando la zona litoral de las provincias de Coquimbo y Aconcagua. Se la conoce como "mariposita de la costa".

Cultivo
Las semillas de esta especie no germinan fácilmente en condiciones artificiales, no obstante, se ha demostrado que las mismas necesitan de escarificación o abrasión manual para obtener buenos resultados.

Taxonomía
Schizanthus litoralis fue descrita por Rodolfo Amando Philippi y publicado en Anales de la Universidad de Chile 91: 118, en el año 1895.
Sinonimia
Schizanthus splendens Sudzuki

Enlaces externos

Referencias

Bibliografía
 Marticorena, C. & M. Quezada. 1985. Catálogo de la Flora Vascular de Chile. Gayana, Bot. 42: 1–157.
 Zuloaga, F. O., O. Morrone, M. J. Belgrano, C. Marticorena & E. Marchesi. (eds.) 2008. Catálogo de las Plantas Vasculares del Cono Sur (Argentina, Sur de Brasil, Chile, Paraguay y Uruguay). Monogr. Syst. Bot. Misuri Bot. Gard. 107(1): i–xcvi, 1–983; 107(2): i–xx, 985–2286; 107(3): i–xxi, 2287–3348.

Schizanthoideae
Plantas descritas por Philippi
Plantas descritas en 1895

Schizanthus litoralis


West Green is one of the 14  residential neighbourhoods in Crawley, a town and borough in West Sussex, England. Crawley was planned and laid out as a New Town after the Second World War, based on the principle of self-contained neighbourhoods surrounding a town centre of civic and commercial buildings. West Green was the first neighbourhood to be developed, and is one of the smallest and closest to the town centre.

Location within Crawley
West Green is a roughly triangular area of , bounded by the Arun Valley railway line to the south, the A23 (Crawley Avenue) to the west and north, and the High Street to the east. The latter formed part of the main London to Brighton road until it was bypassed in the 1930s. Northgate and the town centre lie to the east, Southgate is to the south, Ifield is to the west and Langley Green shares a border to the north.

When the New Town was planned, each neighbourhood was allocated a colour, which appears on street name signs together with the neighbourhood's name. West Green's colour is dark blue.

History
A small settlement developed in the Anglo-Saxon era around a crossroads where a northeast–southwest trackway connecting the main Saxon-era estates and farms of the Weald crossed an east–west route between Worth and Ifield. After the Norman Conquest, the pattern of land use and travel changed, and a new north–south route between London and the south coast developed slightly to the east. Crawley, originally a small village itself, grew around this from the 13th century onwards. The two settlements,  apart, grew slowly alongside each other for the next few centuries. The name "West Green" was first recorded in 1532.

In the 19th century, the increasing prosperity of Crawley—by now, a thriving market town—stimulated residential growth in West Green. In 1841 it had only 20 houses, but the arrival of the railway in the town in 1848 was significant: the existing development at West Green was close to Crawley railway station, and land was available for further building. This took place haphazardly and without any planning: local builders erected individual houses or streets speculatively and in a mixture of styles. The variety of villas, semi-detached houses and terraces in Leopold, Spencers, Victoria, Albany and Princess Roads—built in the 1880s just north of the railway line— typify this. In the same decade a small chapel was built—the forerunner of St Peter's Church, an Anglican church built on a triangle of land near the ancient crossroads in 1893. The east–west track had become the main Ifield Road, and Horsham Rural District Council—responsible for the land in the early 20th century—built some council housing along the road in the interwar period. Overall, of approximately 900 houses built in Crawley during that time, more than 100 were built in West Green.

John George Haigh, who moved to Crawley from London in 1943, carried out six murders—known as the "Acid Bath Murders"—at a workshop in Leopold Road between 1944 and 1949. He was hanged for his crimes in August of that year. The case brought notoriety to the town and aroused considerable interest among local people.

New Town era

Crawley was designated as a New Town in January 1947 after the New Towns Act 1946 identified it as a suitable site for one.  Crawley Development Corporation was formed, led by the architect Thomas Bennett, and planner Anthony Minoprio provided a master plan for the town's development. He proposed a double ring of nine neighbourhoods surrounding an extended town centre; West Green was to be one of the inner ring of four, and the first to be built. By 1949, when building work started, West Green's population was about 2,000—mainly concentrated in the area between Ifield Road and the railway line—and the Development Corporation had to consider how to fit new development around this.

By the end of the 1948–1949 financial year, the Development Corporation had bought  of land in West Green, and was negotiating the acquisition, mostly by compulsory purchase order, of another . At that stage,  were intended to be developed immediately. Most of the land was designated for housing, the neighbourhood centre (parade of shops, pub and community centre) and a new school, but about  were reserved for open space and allotments. Minoprio planned a wide variety of housing types, from high-density low-rise blocks of flats near the town centre to large detached houses.

The New Town's first set of houses were built in West Green during this period. In 1947, the Development Corporation granted the design contract for 34 houses to architectural practice Godman & Kay. A Hove-based firm, H.J. Paris Ltd, won the £7,397 (£ today) contract for the road construction and site preparation in 1948. The Horsham-based building firm Hoad & Taylor built the houses at a cost of £45,220 (£ today), and residents moved in during the summer of 1949. The road ran northeastwards from the old Ifield Road and was named Smalls Mead; it lay near the path of one section of the ancient trackway, which had historically been called Smalls Lane. By 1952, 622 houses had been built or started, and the neighbourhood was effectively complete in 1954. By that time, the neighbourhood centre—with shops, post office, community centre and public house—had been established at the junction of Ewhurst Road and West Green Drive.

The southeastern corner of the neighbourhood was redeveloped early in the 21st century as part of the Borough Council's efforts to improve the town centre. Robinson Road, the site of Crawley's original hospital, post office and school, was demolished, and Spencers Road was severed. A large mixed-use development, anchored by an Asda superstore, was completed on the site in September 2003. Around the same time at the other end of the High Street, and again just within the boundary of West Green, the Crawley Leisure Park was built on the site of the Sun Inn. This was an old house at the northern end of Crawley village, which was converted into an inn in the 1870s.

Demography

The neighbourhood is coterminous with the administrative ward of the same name, which is one of the fifteen wards in Crawley. These divisions are used for collecting census and other statistical and demographic data. It had a population of 4,404 at the 2001 United Kingdom Census. Its population density was therefore —much higher than the figure of  for Crawley overall. There were 2,005 households, of which 1,125 (56%) were owned by the occupier, 668 (33%) were rented from Crawley Borough Council or another public-sector landlord, 143 (7%) were rented privately and 69 (3%) were occupied rent-free. The rate of owner-occupancy is much lower than in Crawley as a whole, and a much higher proportion of housing is rented from the council.

According to the census, 91.2% of residents are White, 6.2% are Asian or Asian-British, 1% are Black or Black-British, 0.9% are mixed-race and 0.7% are from another ethnic background. The proportion of white people is slightly higher, and that of Asian people slightly lower, than in Crawley overall; other proportions are comparable to Crawley as a whole. The age distribution of West Green's population is different from that of Crawley as a whole: as at the 2001 census, 866 (19.7% of residents) were under 18 years old, 2,558 (58.1%) were between 18 and 64 years old, and 980 (22.3%) were 65 years old and over. The corresponding figures for Crawley were 23,748 (23.8%), 61,338 (61.5%) and 14,658 (14.7%), indicating that West Green has an older age profile.

Services

Crawley Hospital was built on a site in West Green Drive between 1959 and 1962. It was extended in the late 1960s and in 1981. It replaced a 1930s building which had in turn succeeded a small cottage hospital at the south end of Crawley High Street. Since the 1990s many services have been moved to East Surrey Hospital in Redhill, and Crawley Hospital now has "sub-acute" status and has 143 beds. Crawley's ambulance station was moved to playing fields off Ifield Avenue by the early 1980s from its former town-centre location. Crawley fire station, headquarters of the Crawley and Mid Sussex District Team of West Sussex Fire and Rescue Service, is on the same road.  The station has five vehicle bays with three standard water tenders, a heavy rescue tender and a four-wheel drive appliance.  It received 1,390 calls in the 2009–10 reporting year.

The town's main cemetery, which existed before the New town was planned, is in the far southwest corner of West Green, between the bypass and the railway line.

Public buildings

Until the early 20th century, West Green was in the Parish of Ifield. Its Anglican parish church, St Margaret's, was distant from the community; so in 1880 a chapel of ease, St Mary Magdalene's, was built. This was replaced by a larger church, St Peter's, in 1892. This was given its own parish in 1901: the Parish of West Crawley was created from territory moved from Ifield. St Peter's Church was designed by W. Hilton Nash and built by local construction firm owner Richard Cook. The sandstone building, with a chancel, single-aisled nave, vestry and bell-turret, holds 439 people and cost £2,800 (£ as of 2009) to build. It was for many years a part of the Parish of Crawley under St John the Baptist's Church.  On 8 September 2017 St Peter's became the parish church of the newly created Parish of West Green St Peter.

Crawley Baptist Church, established in 1883, moved to Crabtree Road in West Green in 1954. The building was demolished in 2002 and replaced with a new structure on the same site. Crawley's Hindu community established a mandir (temple) on Spencers Road in about 1970; and the Sikh community have a gurdwara on the same street, which in 2009 was due to be demolished and replaced with a larger building.  No work has taken place as of .

A Church of England school was opened on West Green Drive in the 1930s. In 1951, the Local Education Authority set up a temporary school on the site in response to the early growth of the New Town, and permanent infant and junior school divisions were opened in 1952 and 1953 respectively. Under the name of West Green Primary School, the school now has seven classes of pupils between the ages of 4 and 11.

The master plan proposed that a neighbourhood centre, consisting of community centre, public house, school, church and shopping parade, should be an integral part of each neighbourhood. The Development Corporation provided a temporary community centre building, and West Sussex County Council extended the school building in 1954 to provide a permanent facility. This was augmented by a youth centre in 1960. A pub, the Apple Tree, was built in the mid-1950s, and the Development Corporation provided a parade of seven shops: the smallest parade in any of Crawley's neighbourhoods, reflecting its proximity to the town centre.

Listed buildings

The boundary between the West Green and Northgate neighbourhoods follows the ancient parish boundary between the Parishes of Ifield and Crawley. This ran up the middle of the High Street, so all buildings on its west side are within West Green. There are five listed buildings in the neighbourhood.

The George Hotel, listed at Grade II*, is an early 16th-century coaching inn which expanded over the next two centuries to take over surrounding buildings. Crawley's location midway between London and Brighton on the direct route between them, which was turnpiked in 1770, contributed to its growth, as it became the natural stopping place for traffic of all types. Extensive changes in the next two centuries included various extensions and the building of an annexe (since demolished) in the middle of the High Street.

The other four listed buildings have a Grade II designation. The building now designated as 34 and 36 High Street is a two-storey, red-brick building dating from the late 18th century, with six sash windows, a pair of original brick chimneys and a tiled roof. The ground floor has been converted into two retail units. Further north, 44–48 High Street, on the corner of Ifield Road, is a group of three shop units housed in a building originally constructed as a four-bay timber-framed house in about 1600. The exterior is now stuccoed, and the building was redesigned in the 18th and 19th centuries, when it was converted into shops. There are four equally spaced 19th-century sash windows on the side facing the High Street. The north face, fronting Ifield Road, has a jettied overhang, a traditional feature of timber-framed buildings in the area; the main (east) side was originally jettied as well but has since been built up. The oldest visible parts of the building are the southernmost bay, where there is 17th-century brickwork and timber, and the chimney from the same period. Many early 18th-century fittings remain inside. On Ifield Road itself, a now-derelict house at No. 10 is a mid-17th-century timber-framed house with exterior tile-hanging and 19th-century brickwork; and No. 60 and 62 were a pair of cottages created in the 19th century from a 16th-century timber-framed farmhouse, which is now used as one building again. Its exterior is partly of brick and partly tile-hung, the roof is tiled, and substantial wooden beams and trusses are visible inside.

Transport
Metrobus, which operates all local bus services in Crawley, serves Crawley Hospital and other stops in West Green on routes 1 and 2. There is also a free service from Crawley bus station to the Asda superstore. Crawley railway station is near the southeastern corner of the neighbourhood, and Ifield railway station is close to the west side.

Levels of vehicle ownership, as measured by the 2001 census, are lower than in Crawley as a whole.  At the census date, the mean number of vehicles per household was 0.97 (the overall Crawley figure was 1.21), and 32.4% of households had no transport of their own, compared to 20.4% in Crawley overall.

References

Notes

Bibliography

Neighbourhoods in Crawley

West Green, West Sussex


Don Ivan Jelinović (Gruda, Konavle, 6. travnja 1919. – Korčula, 19. studenoga 1944.?), hrvatski katolički svećenik, žrtva partizanskog zločina

Životopis
Rodio se u konavoskoj Grudi od oca Ante i majke Jele, rođene Mostahinić. 28. veljače 1943. godine zaredio se u Dubrovniku za svećenika. Prvu svećeničku službu koju je dobio jest mjesto župnika. Bila mu je to ujedno i posljednja svećenička služba. Bio je župnik u rodnoj župi. Službovao je do listopada 1944. godine. Tad su ga uhitili partizani te ga s Konavljanima Antunom Kordom, Cvijetom Bratošem, Nikom Glavićem, Antunom Palijem, Ivom Alamatom, Nikom Cvjetkovićem i Nikom Obradovićem otpravili nekamo na Korčulu. Odvedeni su na isti dan u studenome 1944. nakon tzv. oslobođenja.

Iz dostupnih svjedočanstava čini se da su ga ubili batinanjem sve dok nije umro. Pretpostavlja se da je nadnevak ubojstva nadnevak s presude "osuđen na strijeljanje" 19. studenoga 1944. godine. Smrt strijeljanjem i konfiskacija imovine presuđena je uz obrazloženje da su bili aktivni ustaše, no nisu bili nikakve ustaše, ni pripadnici bilo koje vojske, nego su bili obični nedužni civili, među njima je bilo istaknutih i imućnih Konavljana kojima je poslije sve konfiscirano i nacionalizirano, koji su u to vrijeme prokazani, odnosno lažno optuženi od onih kojima su iz nekog razloga smetali, odvedeni su i likvidirani. Nitko od članova obitelji nikad nije pronašao posmrtne ostatke svojih najmilijih.

Članovi obitelji pobijenih Konavljana koje su partizani pobili te 1944., studenoga 2014. su na 70. obljetnicu od pogubljenja Mjesnom odboru Gruda predali inicijativu s potpisima o postavljanju spomen-ploče na mjesnom groblju. Na ploči su uz skupinu iz 1944. pridodali ime jednog Gruđanina kojega su partizani ubili na cesti 1945. godine. U tom dopisu pozvali su se na činjenicu da je Rezolucija Parlamentarne skupštine Vijeća Europe, koju je usvojio i Hrvatski sabor, osudila zločine svih totalitarnih sustava te da su upravo usvajanjem te rezolucije stečeni uvjeti za obilježavanje obljetnica svih zločina totalitarnih režima.

Na 75. obljetnicu ubojstva don Ivanu i Konavljanima župljani Grude postavili su spomen-ploču. Jelinovićeva bista postavljena je ispred župne crkve povodom 100. godine rođenja i 75. godine svećenikove mučeničke smrti. Djelo je hrvatskoga akademskog kipara Tomislava Kršnjavog. Ploča s imenima s imenima ostale sedmorice Konavljana stradalih zajedno s njime postavljena je zvonik mrtvačkog zvona. Ploča je dar obitelji Miha Klaića, a troškove cijelog ovog projekta podijelili su napola Općina Konavle i župa Presvetog Trojstva.

Izvori

Hrvatski katolički svećenici

Ivan Jelinović


تتألف الكرة الأرضية أساسا من أربعة أغلفة هي: الغلاف الصخري، الغلاف المائي، الغلاف الجوي، الغلاف الحيوي.

الغلاف الجوي
هو ذلك الغلاف الذي يحيط بالأرض من جميع الجهات ويبدأ من سطح الأرض، حيث يمثل سطح البحر الحد الأسفل للغلاف الجوي ويرتفع إلى مالا نهاية في الجو.

يتألف الغلاف الجوي من عنصرين رئيسين يمثلان حوالي 99% من الهواء حيث يكون النتروجين 78% من الهواء ويكون الأكسجين 21% من الهواء والبقية عبارة عن غازات مختلفة وعديدة أهمها ثاني أكسيد الكربون وتزيد كثافة الغازات في هذا الغلاف كلما اقتربنا من سطح الأرض نظرا لزيادة الضغط، وتقل كلما ابتعدنا عن سطح الأرض حتى أننا نجد في طبقات الجو العليا غازات قليله جداً وخفيفة مثل غاز الهيدروجين والهليوم.

قسم بعض العلماء هذا الغلاف إلى أربعة أقسام هي كالآتي:
 الجو الأدنى، وهو الملامس لسطح الأرض إلى ارتفاع 60 كلم تقريبا.
 الجو الأعلى، الذي يلي الجو الأدنى ويصل إلى ارتفاع 90 كلم تقريبا وبه توجد طبقة الأوزون التي تحمي وتخفف من الأشعة فوق البنفسجية الصادرة من الشمس.
 الجو الأيوني، الذي يصل ارتفاعه إلى حوالي 500 كم تقريبا ويحوي غازات متأينة وفيه يكون الهواء ضئيلا ومخلخلا.
 الجو الخارجي، الذي يمتد إلى ما لا نهاية في الكون، ويحوي الغازات الخفيفة مثل الهليوم والهيدروجين التي تكون جزءاً من خليط غازات الكواكب.

الغلاف الصخري

هو أهم أغلفة الأرض في علم الجيولوجيا ويمثل تلك الصخور والمعادن المختلفة والمتباينة التي تكون سطح للقشرة الارضيةالذي نعيش عليه.

ويتأثر الغلاف الصخري بجميع الأغلفة الأخرى. حيث أنها تساهم بشكل كبير جدا في تكوين معالمه. وتحديد أشكال وأنواع صخوره ومعادنه.

الغلاف الحيوي هو الحيز الذي توجد به الحياة ويمتد من أكبر عمق توجد به حياة في البحار إلى أعلى ارتفاع توجد عليه الحياة في الجبال. سمكه 14 كم تقريبا.

الغلاف المائي

تغطي المياه حوالي 70% من سطح الأرض وتعتبر البحار والمحيطات أهم صور الماء على سطح الأرض حيث تمثل حوالي 97% من المياه الموجودة على الأرض، وللمياه بشكل عام والبحار والمحيطات بشكل خاص دور هام وفعال في عمليات الترسيب والنحت على سطح الأرض.
وتوجد صور أخرى للمياه على الأرض مثل الغيوم والأنهار والجليد والمياه الجوفية والتي لها هي أيضا دور فعال في العمليات الجيولوجية.

والمياه على سطح الأرض في تجدد مستمر عن طريق دورة المياه في الطبيعة

الغلاف الحيوي
هو ذلك النطاق الذي تتمثل به شتى صور الحياة على سطح الأرض فهو يحوي جميع الكائنات الحية التي توجد وتؤثر بشكل أو بآخر على سطح الأرض وتدخل في العمليات الجيولوجية المختلفة كالنحت والترسيب.
ويشمل الغلاف الحيوي كذلك تلك الكائنات التي وجدت على سطح الأرض خلال العصور الجيولوجية المختلفة ومن ثم تلاشت وانقرضت.

مراحل تكوين أغلفة كوكب الأرض
عند بداية تشكيل كوكب الأرض كان لدوران كوكبنا حول نفسه واستمرار سخونته التدريجية الدور الأكبر في إعادة ترتيب مكوناته حسب كثافته.

انظر أيضا
 أغلفة جوية خارج الأرض

مراجع

الخطوط العامة للعلوم
علوم الأرض
قوائم أساسية
قوائم علمية

أغلفة كوكب الأرض


Black Belt may refer to:

Martial arts
 Black belt (martial arts), an indication of attainment of expertise in martial arts
 Black Belt (magazine), a magazine covering martial arts news, technique, and notable individuals

Places
 Black Belt in the American South, A region of highly fertile black soil in the American South that was the center of slavery, and continues to have a large black population into the 21st century
 Black Belt (geological formation), geological formation of dark fertile soil in the Southern United States
 Black Belt (region of Alabama), a geographic and socio-political region of Alabama
 Black Belt (region of Chicago), a historical region in Chicago, Illinois, in the South Side area

Entertainment
Black Belt Jones, a 1974 action film
 Black Belt (1978 film), an Indian Malayalam film
 Black Belt (2007 film), a Japanese film, also known as Kuro-obi
 Black Belt (video game), game for Sega Master System based on the anime Fist of the North Star
 Black Belt (8-bit Theatre), a character in the webcomic 8-bit Theatre

Military

 Operation Black Belt, Israeli code name for the November 2019 Gaza clashes

Black Belt


An Dendrobium khasianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Deori. An Dendrobium khasianum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Assam. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium khasianum


Sion Tarikatı, (İngilizce: Priory of Sion, Fransızca: Prieuré de Sion), çeşitli komplo teorilerinde adı geçen, bin yıllık olduğu iddia edilen, gizli politik ve dini örgüt. Yakın dönemde Dan Brown'un Da Vinci Şifresi kitabıyla tekrar gündeme gelmiştir.

1099 Sion Tarikatı
1099'da kurulmuş olan gizli Avrupa cemiyeti gerçek bir topluluktur. Fransız tacında hak iddia eden Pierre Plantard tarafından Sion Tarikatı isimli bir örgüt kuruldu. Sion Tarikatı Fransız yasaları gereği 20 Temmuz 1956'da resmi olarak kayıt edildi. Plantard bu örgütü kraliyet destekçisi bir mason locası olarak kurmuştu. Örgütün monarşinin desteklenmesinde ve kendisinin kral olmasında etkili olacağını umuyordu.

Örgüt ismini Kudüs'teki Sion Dağı'ndan alır. Ayrıca Fransa'nın Annemasse bölgesinde de aynı isimli bir tepe bulunmaktadır. Kudüs'teki Sion Dağı daha önce de bazı dini kuruluş ve tarikatlar tarafından kullanılmıştır.

Bazı ezoterik tarihçiler, tartışmalı filozoflardan Sicilya'lı Julius Evola'nın fikirlerinin, Pierre Plantard'ın iddialarına temel teşkil ettiğini düşünmektedirler. Bu örgütün tarihi kökenleriyle ilgili iddialar ve kanıtlar birçok önemli tarihçi ve akademisyeni tatmin etmemiş, sonradan örgütün kökenleri ile ilgili bazı kanıtların Plantard ve arkadaşları tarafından Fransa'nın çeşitli yerlerine yerleştirildiği ortaya çıkmıştır. Bununla birlikte komplo teorisyenleri örgütün varlığı ve gücü konusunda ısrarcıdırlar.

Sion Tarikatı
Komplo teorileri

Sion Tarikatı


Singnatiformele (Syngnathiformes) (din greaca syn = concrescut, unit, fuzionat + gnathos = falcă + latina forma = formă; adică pești cu fălcile unite în forma unui tub) sunt un ordin de pești osoși marini litorali, din   supraordinul acantopterigieni, de talie mică, cu corp alungit, foarte subțire și necomprimat, de formă foarte variabilă, oarecum ciudată. Se caracterizează prin plăcile osoase, care la marea lor majoritate acoperă în întregime corpul formând inele osoase complete, prin botul alungit într-un tub, în vârful căruia se găsește gura mică, fără dinți, prin înotătoarele ventrale așezate înapoia pectoralelor. Ordinul include 5 familii, 64 genuri și aproximativ 365 specii. Cele mai multe specii sunt marine, dar există câteva specii de apă dulce. Pe litoralul românesc al Mării Negre trăiesc 7 specii

Descrierea
Sunt pești de talie mică, cu un corp alungit, foarte subțire și necomprimat,  de formă foarte variabilă, în general aberantă.

Botul este alungit în forma unui tub (tubuliform), cu excepția peștilor adulți din genul Bulbonaricus care nu au un bot tubuliform. În vârful botului se găsește gura. Gura este terminală, mică, mărginită în partea superioară fie de premaxilare și maxilare, fie numai de maxilare. Falca superioară neprotractilă. Dinții lipsesc sau sunt reduși.

Au una sau două înotătoare dorsale; în caz că sunt două, prima are radii spinoase. Nu există țepi izolați înaintea înotătoarei dorsale. Înotătoarele ventrale obișnuit lipsesc; când există, ele sunt așezate pe abdomen, în urma înotătoarelor pectorale și constau din 3-7 radii. Radiile înotătoarelor dorsale, anale și pectorale sunt nedivizate (neramificate); cele ale înotătoarelor caudale și ventrale parțial divizate (ramificate).

La grupele specializate solzii sunt absenți, fiind înlocuiți cu plăci osoase (scuturi osoase), care la marea majoritate acoperă în întregime corpul; plăcile osoase de la același nivel formează câte un inel osos complet. Grupele primitive (subordinul Aulostomoidei) au solzi ctenoizi.

Vomerul, mezetmoidul, pătratul și maxilarul sunt puternic alungite. Infraorbitarele, parietalele și opistoticul (intercalarul) lipsesc; lacrimalul de obicei prezent. Preorbitarele uneori lipsesc; dacă există, ele nu conțin canale mucoase (din sistemul lateral cefalic), dar în locul acestora există rânduri de genipori. Pteroticul se află în jos în contact cu bazioccipitalul. Coastele (atât cele ventrale cât și cele dorsale) și oasele intermusculare lipsesc; în schimb parapofizele vertebrelor, care înlocuiesc coastele, sunt alungite și se află  în septul orizontal intermuscular. Primele 3-6 vertebre anterioare sunt alungite, sudate între ele și imobile.

Aparatul opercular cu 1-5 radii branhiostegale. Branhiile suferă o reducere și au formă de mici tufișoare din care cauză acestui grup de pești i se mai spune și lofobranhiate (Lophobranchii). Vezica înotătoare nu comunică cu tubul digestiv (pești fizocliști). La o o parte din specii tuburile urinifere sunt lipsite de glomerule Malpighi. La majoritatea speciilor, masculii au un organ incubator pe fața ventrală, unde femela își depune icrele pe care masculul le clocește.

Ordinul singnatiforme este îndeaproape înrudit cu cel al gasterosteiformelor, dar acesta se deosebește de gasterosteiforme prin faptul că acești pești au capul și botul mai dezvoltat, primele 5-6 vertebre alungite și sudate între ele.

Reprezentanții acestui ordin sunt pești marini litorali, răspândiți de-a lungul țărmurilor mărilor calde și temperate, unii au devenit dulcicoli.

Fosile

Cele mai vechi fosile de singnatiforme cunoscute datează din eocenul inferior (cu 48–50 de milioane de ani în urmă) colectate din straturile fosile din Monte Bolca, nordul Italiei.

Familii
Ordinul singnatiforme include 5 familii:
 Familia Aulostomidae (1 gen, 3 specii)
 Familia Fistulariidae (1 gen, 4 specii)
 Familia Centriscidae (5 genuri, 12 specii)
 Familia Solenostomidae (1 gen, 6 specii)
 Familia Syngnathidae (56 genuri, 340 specii)

Sistematica
Mai mulți sistematicieni au inclus singnatiformele ca un subordin, singnatoidei (Syngnathoidei), în ordinul gasterosteiforme.

După Nelson (2006) ordinul Gasterosteiformes include 2 subordine:
 Subordinul Gasterosteoidei
 Familia Hypoptychidae
 Familia Aulorhynchidae
 Familia Gasterosteidae
 Familia Indostomidae
 Subordinul Syngnathoidei
 Familia Pegasidae
 Familia Solenostomidae
 Familia Syngnathidae
 Familia Aulostomidae
 Familia Fistulariidae
 Familia Macroramphosidae
 Familia Centriscidae

După alți sistematicieni ordinul Gasterosteiformes include 3 subordine:
 Subordinul Gasterosteoidei
 Familia Aulorhynchidae
 Familia Hypoptychidae
 Familia Indostomidae
 Familia Gasterosteidae
 Familia Pegasidae
 Subordinul Aulostomoidei
 Familia Aulostomidae
 Familia Fistulariidae
 Familia Macrorhamphosidae (astăzi subfamilia Macroramphosinae din familia Centriscidae)
 Familia Centriscidae
 Subordinul Syngnathoidei
 Familia Syngnathidae
 Familia Solenostomidae

Specii din România
Pe litoralul românesc al Mării Negre trăiesc 7 specii:
 Syngnathus typhle Linnaeus, 1758 = Ac de mare
 Syngnathus tenuirostris Rathke, 1837 = Ac de mare cenușiu, Ac de mare cu bot subțire
 Syngnathus variegatus Pallas, 1814 = Ac de mare vărgat, Ac de mare vărgat cu alb
 Syngnathus abaster Risso, 1827 (Syngnathus nigrolineatus Eichwald, 1831) = Undrea, Undrea de mare, Sulă
 Syngnathus schmidti Popov, 1927 = Ac de mare ghimpat
 Nerophis ophidion (Linnaeus, 1758) = Ață de mare
 Hippocampus guttulatus Cuvier, 1829  (Hippocampus ramulosus Leach, 1814) = Căluț de mare

Note

Bibliografie
 Petru Bănărescu. Fauna Republicii Populare Române. Vol. XIII : Pisces - Osteichtyes (Pești ganoizi și osoși). București. Editura Academiei Republicii Populare România, 1964.
 Sergiu I. Cărăușu. Tratat de ichtiologie. Editura Academiei Republicii Populare Române, Bucuresti 1952
 Victor Pop. Curs de zoologia vertebratelor. Volumul I. Procordatele, caracterele generale ale vertebratelor, peștii și amfibienii. Universitatea "Victor Babes" Cluj. Facultatea de științe naturale și geografie. Litografia Învățămîntului Cluj 1957
 Z. Feider, Al. V. Grossu, St. Gyurkó, V. Pop. Zoologia vertebratelor. Autor coordonator: Prof. Dr. Doc. Al. V. Grossu. Editura didactică și pedagogică, București, 1967, 768 p.
 Joseph S. Nelson. Fishes of the World. Fourth Edition. John Wiley & Sons, Inc., Hoboken, New Jersey, 2006.
 Световидов А. Н. Рыбы Чёрного моря. Москва: «Наука», 1964.
 Васильева Е. Д. Рыбы Чёрного моря. Определитель морских, солоноватоводных, эвригалинных и проходных видов с цветными иллюстрациями, собранными С. В. Богородским. — М.: ВНИРО, 2007.

Legături externe

 Order Summary for Syngnathiformes. FishBase
 Gasterosteiform. Encyclopædia Britannica

Singnatiforme


Natasha ist ein kleinerer Einschlagkrater auf der nordwestlichen Mondvorderseite, am südwestlichen Rand des Mare Imbrium. Natasha liegt östlich des Kraters Brayley und südlich von Euler.

Sowohl Natasha als auch einige kleine und sehr kleine Krater und Oberflächenstrukturen in der Nähe verdanken ihre namentliche Bezeichnung ihrem Erscheinen auf dem Blatt 39C2/S1 (Rima Euler) der Topophotomap-Kartenserie der NASA, die 1976 von der IAU übernommen wurden. Zu diesen Bezeichnungen gehören die Catena Pierre, die nordwestlich von Natasha verlaufende Rima Wan-Yu, sowie folgende Nebenkrater:

Die Namen dieser Krater (ebenso wie Wan-Yu und Pierre) erscheinen in einer Liste als Kraternamen vorgesehener männlicher und weiblicher Vornamen in den Proceedings der 16. Generalversammlung der IAU (Grenoble 1976).

Natasha war zuvor als Euler P bezeichnet worden. 1991 wurde als weitere Bezeichnung Vinogradov (nach dem russischen Mathematiker Iwan Matwejewitsch Winogradow) vergeben. Dieser konkurrierende Name wurde 2000 wieder aufgehoben.
Der Krater Jehan trug früher die Bezeichnung Euler K.

Weblinks

 Natasha auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Natasha (Mondkrater)


Heremod (protonórdico: *Harimōdaz; latín: Heremodius) fue uno de los primeros reyes legendarios de la protohistoria de Dinamarca durante los primeros siglos de la Era cristiana. Rey de los anglos hacia el  y conocido por ser mencionado en el poema épico Beowulf como padre de Scyld. Puede ser el mismo Hermóðr de algunas fuentes en nórdico antiguo. Heremod podría también compararse con el rey Lotherus que aparece en Gesta Danorum (Libro 1) de Saxo Grammaticus, pues la historia es prácticamente la misma.

Referencias

Véase también
 Reinos vikingos de Dinamarca

Bibliografía
 Dumézil, Georges (1973). From Myth to Fiction : The Saga of Hadingus. Trans. Derek Coltman. Chicago: U. of Chicago Press. ISBN 0-226-16972-3.
 Davidson, Hilda Ellis (ed.) and Peter Fisher (tr.) (1999). Saxo Grammaticus : The History of the Danes : Books I-IX. Bury St Edmunds: St Edmundsbury Press. ISBN 0-85991-502-6. First published 1979-1980.

Enlaces externos
 Elton, Oliver (tr.) (1905). The Nine Books of the Danish History of Saxo Grammaticus. New York: Norroena Society. Disponible en línea
 Olrik, J. and H. Ræder (1931). Saxo Grammaticus : Gesta Danorum. Disponible en línea
 Textos originales:
 Hrólfs saga kraka ok kappa hans en nórdico antiguo en heimskringla.no
 University of Oregon: Norse: Fornaldarsögur norðurlanda: Hrólfs saga kraka ok kappa hans
 Sagnanet: Hrólfs saga kraka
 Literary Encyclopedia
 Beowulf:
 Beowulf read aloud in Old English
 Modern English translation de Francis Barton Gummere
 Modern English translation de John Lesslie Hall
 Ringler, Dick. Beowulf: A New Translation For Oral Delivery
 Several different Modern English translations
 Chronicon Lethrense y Annales Lundenses:
 Chronicon Lethrense y Annales Lundense trad, Peter Tunstall
 Chronicon Lethrense y Annales Lundense en northvegr.org
 Book 2 of Gesta Danorum
 Saga Ynglinga trad. Samuel Laing, 1844 en northvegr.org
 Skáldskaparmál:
 Snorri Sturluson – Edda Prosaica en nórdico antiguo
 CyberSamurai Encyclopedia of Norse Mythology: Prose Edda - Skáldskaparmál (en inglés)
 CyberSamurai Encyclopedia of Norse Mythology: Prose Edda - Skáldskaparmál (en nórdico antiguo)

Reyes vikingos legendarios de Dinamarca

Heremod


Özgül (türk. für "spezifisch") ist ein türkischer weiblicher Vorname türkischer und persischer Herkunft, der auch als Familienname vorkommt. Der Name ist gebildet aus den Elementen öz (Selbst, Wesen, Substanz) und gül (Rose).

Namensträger

Vorname

 Özlem Özgül Dündar (* 1983), deutsche Schriftstellerin und Übersetzerin

Familienname
 Gönül Özgül (* 1947), türkische Autorin in Deutschland
 Mehmet Özgül (* 1949), türkischer Fußballspieler
 Tolga Özgül (* 1983), deutsch-türkischer Politiker

Kunstfigur
 Ayla Özgül, Physiotherapeutin im Jeremias-Krankenhaus bei Gute Zeiten, schlechte Zeiten

Einzelnachweise

Weiblicher Vorname
Doppelname (Vorname)
Familienname
Türkischer Personenname

Özgül


Marie Inbona (1980-), une journaliste et animatrice de télévision française.

Inbona


A Floresta Nacional Saracá-Taquera é uma floresta nacional no estado do Pará, Brasil.

Localização
Localizada no bioma amazônico, a Floresta Nacional de Saracá-Taquera ocupa uma área de , abrangendo parte dos municípios de Faro, Oriximiná e Terra Santa no estado do Pará, e adjacente à Reserva Biológica Rio Trombetas. O acesso é feito por Porto Trombetas na margem esquerda do rio Trombetas e por Faro e Terra Santa no rio Nhamundá. Sua altitude varia entre 100 e 350 metros acima do nível do mar. A precipitação média anual é de 2 141 mm. As temperaturas variam de 26 °C a 32 °C com uma média de 27 °C.

A Floresta Nacional está localizada nas bacias dos rios Trombetas e Nhamundá, inseridos na vasta bacia do Amazonas. Aproximadamente 10% de sua área é composta por planaltos de topos planos e encostas íngremes, enquanto o restante abrange planícies suavemente onduladas, atravessadas por diversos riachos e sujeitas a inundações durante a estação chuvosa, quando o rio Trombetas transborda de suas margens. O rio Nhamundá, que delimita os estados do Pará e do Amazonas, possui leito arenoso e águas límpidas, apresentando várias cachoeiras em seu trecho superior. Os riachos que alimentam o Nhamundá na floresta incluem o Taquera, Jamari, Teófilo e Araticum. Já os principais riachos da bacia do Trombetas na Floresta Nacional são Papagaio, Água Fria, Moura, Jamari, Ajará, Terra Preta e Saracá. Os níveis do rio atingem seu auge nos meses de abril e maio, pois a estação chuvosa geralmente atinge seu pico nesse período.

A maior parte da Floresta Nacional é composta por densa floresta tropical, abrangendo aproximadamente 94,1% de sua extensão. As formações fluviais pioneiras ocupam cerca de 2,7% do território, enquanto a campinarana abrange apenas 0,2%. As áreas afetadas pela atividade humana correspondem a 2% do total. Entre as espécies de aves migratórias presentes na região, destacam-se o tarambola-de-coleira (Charadrius collaris), a águia-pesqueira (Pandion haliaetus) e o garajau-de-bico-grande (Phaetusa simplex). Vale ressaltar que a formiga brilhante (Sakesphorus luctuosus) é uma espécie endêmica encontrada exclusivamente nessa região.

Conservação
A criação da Floresta Nacional Saracá-Taquera ocorreu por meio do decreto 98.704, datado de 27 de dezembro de 1989, e sua administração está a cargo do Instituto Chico Mendes de Conservação da Biodiversidade (ICMBio). Desde o ano de 2002, a gestão da Reserva Biológica do Rio Trombetas e da floresta nacional foram unificadas. O plano de manejo da floresta, aprovado em 2002, estabelece a utilização sustentável de aproximadamente 154.000 hectares para atividades de silvicultura.

A Floresta Nacional é classificada como uma área protegida de acordo com a categoria VI da IUCN (União Internacional para a Conservação da Natureza), o que significa que é uma área protegida com uso sustentável dos recursos naturais. Seu principal objetivo é promover o uso múltiplo sustentável dos recursos florestais e incentivar a pesquisa científica, com especial ênfase em métodos de exploração sustentável das florestas nativas. A região apresenta um considerável potencial de recursos naturais renováveis, como madeira, nozes e outros produtos não madeireiros, além de abrigar depósitos de bauxita.

Em 2009, foram realizados leilões para a concessão de dois arrendamentos com duração de 40 anos, abrangendo uma área total de 48.000 hectares. Essa iniciativa visava explorar de forma controlada e sustentável os recursos presentes na floresta. A extração de minério de bauxita vem ocorrendo na região desde 1976, e o decreto que estabeleceu a criação da floresta permitiu a continuidade dessa atividade. A empresa responsável pela extração de bauxita na área é a Mineração Rio do Norte.

Notas

Fontes

Áreas protegidas do Pará
Fundações no Brasil em 1989
Florestas nacionais do Brasil
!Artigos com coordenadas no Wikidata

Floresta Nacional de Saracá-Taquera


Den 13. forfatningsændring  er en amerikansk dokumentarfilm fra 2016 instrueret af Ava DuVernay. Titlen er en reference til den 13. ændring til den amerikanske forfatning, som forbød slaveri i USA efter den amerikanske borgerkrig, med undtagelse af fanger idømt af domstol til tugthus.

Kilder

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2016
Dokumentarfilm fra USA

Den 13. forfatningsændring


Prince Antoni Henryk Radziwiłł (; 13 June 1775 – 7 April 1833) was a Polish and Prussian noble, aristocrat, musician, and politician. Initially a hereditary Duke of Nieśwież and Ołyka, as a scion of the Radziwiłł family he also held the honorific title of a Reichsfürst of the Holy Roman Empire. Between 1815 and 1831 he acted as Duke-Governor (, ) of the Grand Duchy of Posen, an autonomous province of the Kingdom of Prussia created out of Greater Polish lands annexed in the Partitions of Poland.

Biography

Antoni Radziwiłł was born on 13 June 1775 in Vilnius to Michał Hieronim Radziwiłł and Helena née Przeździecka. From 1792 he attended Göttingen University and was invited to the court of King Frederick William II of Prussia. In 1796 he married Princess Louise of Prussia, the second daughter of Prince Augustus Ferdinand of Prussia and hence a niece of the late Prussian king Frederick the Great. His new family convinced him that he should be a mediator between the Poles living under the Third Partition after the failed Kościuszko Uprising and the Prussian authorities in Berlin. Fluctuating between Berlin, Warsaw and Saint Petersburg, Radziwiłł developed the idea of making the province of South Prussia the nucleus of a renewed Polish kingdom, ruled by the Prussian king in personal union.

During Napoleon's 1806 campaign in Poland during the War of the Fourth Coalition he tried to incite a Polish uprising against the French army and to convince Prince Józef Poniatowski to abandon his French allies and join the cause of the Russian Empire and Prussia. He failed on both occasions, when Prussia suffered a crushing defeat at the Battle of Jena-Auerstedt. Instead Napoleon's expedition sparked the Greater Poland Uprising, which led to the establishment of the Duchy of Warsaw under the rule of King Frederick Augustus I of Saxony with Prince Poniatowski as war minister. In the following years Radziwiłł retired to his city palace in Berlin and concentrated on regaining his family's vast estates in the Russian partition from the hands of Emperor Alexander I of Russia.

Duke-Governor

Upon the Final Act of the 1815 Congress of Vienna, he was sent to the Greater-Poland capital Poznań as Duke-Governor and representative of Prussian King Frederick William III in the Grand Duchy of Posen. Struggling between his Polish subjects and the Prussian authorities, Radziwiłł found himself with little power, as effective power was executed by Oberpräsident Joseph Zerboni di Sposetti and the district governors heading the Regierungsbezirke of Posen and Bromberg. He unsuccessfully tried to oppose the Germanisation campaign begun by the Prussians.  His daughter Elisa's engagement to Prussian Prince (later German Emperor) William I was broken in 1824.

Shortly after the outbreak of the 1830 November Uprising in Russian Congress Poland led by his brother Michał Gedeon Radziwiłł, he was deprived of all powers, and the rule passed to Oberpräsident Eduard Heinrich von Flottwell. Next year the office of Duke-Governor was abolished, and the autonomy of the Grand Duchy was cancelled. It was incorporated into the Provinces of Prussia, renamed the "Province of Posen" in 1848.

Antoni Henryk Radziwiłł returned to his palace in Berlin, where he died on 7 April 1833. He was buried in the Poznań Cathedral. His children with Louise were Germanized and never returned to Poznań; however, as owners of the Nieborów manor near Warsaw and huge family estates in today's Belarus, they paid frequent visits to other parts of Poland.

Patron of the arts

Antoni Radziwiłł is better known for his art patronage than for his ill-fated political career. His palaces in Berlin (the later Reich Chancellery of Otto von Bismarck), Poznań and Antonin near Ostrów Wielkopolski were known for great concerts performed by one of the most notable musicians of his times. Apart from the guitar, cello and opera concerts performed by Radziwiłł himself, among his guests were Niccolò Paganini (concert in Poznań on 19 May 1829), Johann Wolfgang von Goethe, Frédéric Chopin and Ludwig van Beethoven. Chopin wrote his Introduction and Polonaise Op. 3 for cello and piano especially for Radziwiłł. He also performed a concert in his palace in Poznań on 2 October 1828. Additionally, Chopin dedicated his Piano Trio Op. 8 to Radziwiłł. Ludwig van Beethoven dedicated his Ouverture Op. 115 (Zur Namensfeier) to him, while Goethe participated in his efforts to write the music for his . Maria Agata Szymanowska dedicated to him the Serenade pour le Pianoforte avec le accompagnement de violoncelle. He was also a notable sponsor of Polish theatres and his wife opened the first public school for girls in Poznań in 1830.

Awards
 : Knight of the Order of the White Eagle, 6 September 1793; 1 December 1815
  Kingdom of Prussia:
 Knight of the Order of the Red Eagle, 1795
 Knight of the Order of the Black Eagle, 16 March 1796
 : Knight of the Order of Saint Hubert, 1825
 : Knight of Honour and Devotion

See also
 Trąby coat of arms
 Radziwiłł

References

Literature
 Witold Jakóbczyk, Przetrwać na Wartą 1815–1914, Dzieje narodu i państwa polskiego, vol. III-55, Krajowa Agencja Wydawnicza, Warszawa 1989

External links
 Scores by Antoni Radziwiłł in digital library Polona

Lieutenant generals of Prussia
1775 births
1833 deaths
Politicians from Vilnius
Polish composers
Polish Romantic composers
Antoni
People from the Grand Duchy of Posen
Burials at Poznań Cathedral
19th-century classical composers
Polish male classical composers
19th-century male musicians
Knights of Malta
Recipients of the Order of the White Eagle (Poland)

Antoni Radziwiłł


Un tub cu raze X este un tub vidat care convertește puterea electrică de intrare în raze X. Tuburile cu raze X au evoluat din tuburi experimentale Crookes, cu ajutorul cărora razele X au fost descoperite pentru prima oară pe 8 noiembrie 1895 de către fizicianul german Wilhelm Conrad Röntgen. Disponibilitatea acestei surse controlate de raze X a creat domeniul radiografiei, imagistica obiectelor parțial opace cu radiații penetrante. Spre deosebire de alte surse de radiații ionizante, razele X sunt produse numai atâta timp cât tubul cu raze X este energizat. Tuburile cu raze X sunt de asemenea utilizate în scanerele CT, scanerele pentru bagajele aeroportuare, cristalografia cu raze X, analiza materialelor și a structurilor și pentru inspecția industrială.

Tipuri

Tub anodic rotativ

Anodul este susținut pe rulmenți vidați și poate fi rotit prin inducție electromagnetică dintr-o serie de înfășurări statorice în afara tubului evacuat. De obicei, curenții turbionari sunt induși într-un cilindru metalic rotativ, rotorul. Suprapunerea inducției magnetice externe și inducția de la curenții turbionari, care schimbă direcția în timp, creează un impuls mecanic mecanic în rotor.

Deoarece întregul ansamblu de anozi trebuie să fie cuprins în tubul evacuat, îndepărtarea căldurii este o problemă gravă. Datorită generării ridicate de căldură este necesară o dilatare termică corespunzătoare a sticlei și a materialului anodic. Pentru aceasta, este adesea folosită sticla borosilicată înaltă borată, brevetata de Otto Schott. Răcirea directă prin conducție sau convecție, ca în tubul Coolidge, este dificilă. În majoritatea tuburilor, anodul este suspendat pe rulmenți cu lubrifiere cu pulbere de argint, ceea ce asigură o răcire aproape neglijabilă prin conducție.

O dezvoltare recentă a fost rulmenții dinamici lichizi cu lubrifiant lichid de galliu, care pot rezista la temperaturi foarte ridicate fără a afecta vidul tubului. Suprafața mare de contact a lagărului și lubrifiantul metalic asigură o metodă eficientă pentru conducerea căldurii din anod.

Anodul trebuie să fie construit din materiale cu temperatură ridicată. Temperatura focală poate ajunge la 2.500 ° C (4.530 ° F) în timpul expunerii, iar ansamblul anodului poate ajunge la 1.000 ° C (1830 ° F) în urma unei serii de expuneri mari. Materialele tipice sunt o țintă de wolfram-reniu pe un miez de molibden, susținută cu grafit. Reniul face ca wolfamul să fie mai ductil și rezistent la uzură de impactul fasciculelor electronice. Molibdenul conduce căldură din țintă. Grafitul asigură stocarea termică a anodului și minimizează masa rotativă a anodului.

Creșterea cererii pentru sisteme de scanare computerizată cu tomografie computerizată (CT) și angiografie a condus la dezvoltarea unor tuburi medicale cu raze X de înaltă performanță. Tuburile CT contemporane au o putere de până la 100 kW și o capacitate de căldură anodică de 6 MJ, păstrând totuși o suprafață focală efectivă mai mică de 1 mm2.

Microfocus cu tub de raze X
Unele examinări cu raze X (cum ar fi, de exemplu, testarea nedistructivă și microtomografia 3-D) necesită imagini cu rezoluție foarte ridicată și, prin urmare, necesită tuburi cu raze X care pot genera dimensiuni focale foarte mici, de obicei sub diametrul de 50 μm. Aceste tuburi se numesc tuburi cu raze X de microfocus.

Există două tipuri de bază pentru tuburile cu raze X de microfocus: tuburi anodice solide și tuburi anodice cu jet de metal.

 Analizele cu raze X de microfocusuri cu anodă solidă  sunt, în principiu, foarte asemănătoare cu tubul Coolidge, dar cu distincția importantă a fost luată o atenție deosebită pentru a putea focaliza fasciculul de electroni într-un loc foarte mic pe anod. Multe surse de raze X de microfocus funcționează cu puncte de focalizare în intervalul 5-20 μm, dar în cazuri extreme pot fi produse spoturi mai mici de 1 μm.

Dezavantajul major al tuburilor cu raze X de microfocusuri cu anoduri solide este puterea foarte scăzută la care lucrează. Pentru a evita topirea anodului, densitatea de putere a fasciculului de electroni trebuie să fie sub valoarea maximă. Această valoare este undeva în intervalul 0,4-0,8 W / μm în funcție de materialul anodului. Aceasta înseamnă că o sursă microfocală solidă anodică cu focalizare de 10 μm cu fascicul de electroni poate funcționa la o putere cuprinsă între 4-8 W.

În  tuburile cu raze X de microfocus cu anod cu jet de metal lichid, anodul metalic solid este înlocuit cu un jet de metal lichid, care acționează ca țintă cu fascicul de electroni. Avantajul anodului cu jet de metal este că densitatea maximă a puterii fasciculului de electroni crește semnificativ. Valorile cuprinse în intervalul 3-6 W / μm au fost raportate pentru diferite materiale anodice (galiu și staniu). În cazul unui focalizat cu fascicul de electroni de 10 μm, o sursă de raze X de microfoc de anod metalic poate funcționa la 30-60 W.

Beneficiul major al nivelului de densitate crescută a puterii pentru tubul cu raze X cu jet de metal este posibilitatea de a opera cu un focal mai mic, de exemplu 5 μm, pentru a mări rezoluția imaginii și, în același timp, pentru a obține imaginea mai rapidă, este mai mare (15-30 W) decât pentru tuburile anodice solide cu puncte focale de 10 μm.

Fizica

Ca și în cazul oricărui tub de vid, există un catod care emite electroni în vid și un anod pentru colectarea electronilor, stabilind astfel un curent electric, cunoscut sub numele de fascicul prin tub. O sursă de tensiune de înaltă tensiune, de exemplu 30 până la 150 kilovolți (kV), numită tensiunea tubului, este conectată între catod și anod pentru a accelera electronii. Spectrul de raze X depinde de materialul anodic și de tensiunea de accelerare.

În multe aplicații, curentul (de obicei în intervalul 1 mA până la 1 A) poate fi sub formă de impuls, cu o durată de 1 ms – 1 s. Acest lucru permite doze consecvente de raze X. Până la sfârșitul anilor 1980, generatoarele de raze X erau doar surse de alimentare variabile de înaltă tensiune, AC la DC. La sfârșitul anilor 1980 a apărut o altă metodă de control, numită comutare de mare viteză. Aceasta a urmat tehnologia electronică a comutării surselor de alimentare și a permis controlul mai precis al unității cu raze X, rezultate de calitate superioară și expuneri cu raze X reduse.

Electronii de la catod se ciocnesc cu materialul anodic, de obicei, wolfram, molibden sau cupru, și accelerează alți electroni, ioni și nuclei din materialul anodic. Aproximativ 1% din energia generată este emisă / radiată, de obicei perpendiculară pe calea fasciculului de electroni, ca raze X. Restul energiei este eliberat sub formă de căldură. În timp, wolframul va fi depus din țintă pe suprafața interioară a tubului, inclusiv pe suprafața sticlei. Acest lucru va încetini încet tubul și s-a crezut că va degrada calitatea fasciculului de raze X. Wlframul vaporizat se condensează în interiorul plicului peste "fereastră" și astfel acționează ca un filtru suplimentar și scade capacitatea tuburilor de a radia căldura. În cele din urmă, depozitul de wolfram poate deveni suficient de conductiv încât, la tensiuni destul de ridicate, apare arc. Arcul va sari de la catod la depozitul de wolfram, apoi la anod. Acest arcing provoacă un efect numit "nebun" pe paharul interior al ferestrei cu raze X. Odată cu trecerea timpului, tubul devine instabil chiar și la tensiuni mai mici și trebuie înlocuit. În acest moment, ansamblul tubular (numit și "capul tubului") este îndepărtat de la sistemul de raze X și înlocuit cu un nou ansamblu tub. Ansamblul tub vechi este livrat către o companie care îl reîncarcă cu un nou tub de raze X.

Efectul generării fotonilor cu raze X se numește, în general, efectul bremsstrahlung și strahlung pentru radiații. Gama de energii fotonice emise de sistem poate fi reglată prin schimbarea tensiunii aplicate și prin instalarea unor filtre de aluminiu cu grosimi diferite. Filtrele de aluminiu sunt instalate pe calea fasciculului de raze X pentru a îndepărta radiația "moale" (nepenetrabilă). Numărul de fotoni expuși cu raze X sau doze sunt ajustați prin controlul debitului curent și a timpului de expunere.
Curentul tubului și timpul de expunere afectează doza și, prin urmare, contrastul imaginii.

Unitatea de încălzire
De la introducerea capcanelor de electroni împrăștiate, lagărelor anodice cu răcire directă din metal, a tuburilor cu cadru rotativ și a altor tehnologii moderne, termenul a devenit înșelător atunci când este folosit pentru compararea obiectivă a performanțelor tuburilor cu raze X anodice rotative. În consecință, standardul IEC 60613 a fost revizuit în 2010. Capacitatea de stocare a căldurii anodice și implicit "unitățile de încălzire" au fost abandonate și înlocuite cu termeni de relevanță practică, de ex. NOMINAL CT ANODE INPUT POWER. Din punct de vedere istoric, unitățile de căldură se refereau la cantitatea de căldură stocată într-un anod răcit numai prin radiații, în interiorul unui plic de sticlă care reflectă electronii. În radiografie, în special în radiologie, o unitate de căldură era o unitate uzuală derivată din Joule și măsurarea cantității de căldură dintr-un dispozitiv, în special energia termică pe care un tub de raze X trebuie să îl poată susține și disipa în timpul și după un examen.
Din punct de vedere istoric, această unitate provine din necesitatea de a exprima o cantitate de energie indiferent de forma de undă a sursei de energie electrică (directă sau pulsantă). Căldura produsă în aceste dispozitive este (în Joule):

Eheat = Veff Ieff t

În radiografie, tensiunea este de obicei exprimată în kVp (mii de volți de vârf), curentul efectiv în mA și timpul în s (secunde):

Eheat = w * kVp * mA * t , unde w este raportul de undă.

Cu o rectificare completă a valului sinusoidal, 1 HU = 0.707 J sau 1.4 HU = 1 J.

Istorie

Tuburile Crookes

Din punct de vedere istoric, radiațiile X au fost descoperite radiind din tuburi experimentale de descărcare de gestiune numite tuburi Crookes, inventate de fizicianul britanic William Crookes și alții. Pe măsură ce utilizările medicale și cele ale altor raze X au devenit vizibile, atelierele au început să producă tuburi specializate Crookes pentru a produce raze X. Acestea au fost primele tuburi cu raze X. Aceste tuburi de raze X cu catod rece sau de tip Crookes au fost folosite până în anii 1920.

Tuburile Crookes au generat electronii necesari pentru a crea raze X prin ionizarea aerului rezidual în tub, în locul unui filament încălzit, astfel încât au fost evacuați parțial, dar nu complet. Acestea au constat dintr-un bulb de sticlă cu o presiune atmosferică de aer de 10-6 până la 5 × 10-8 (0,1 până la 0,005 Pa). O placă catodică de aluminiu la un capăt al tubului a creat un fascicul de electroni, care a lovit un anod de platină (economie, realizat din nichel sau cupru cu o față de platină subțire) țintit la centrul generând raze X. Suprafața anodică a fost înclinată astfel încât razele X să radieze prin partea tubului. Catodul a fost concav, astfel încât electronii s-au focalizat pe un mic loc (~ 1 mm) pe anod, aproximând o sursă punctuală de raze X, ceea ce a dus la imagini mai clare. Tubul avea un al treilea electrod, un anticatod conectat la anod. Îmbunătățește ieșirea cu raze X, dar metoda prin care a realizat acest lucru nu este înțeleasă. Un aranjament mai comun a folosit un anticatod de placă de cupru (similar construcției cu catodul) în linie cu anodul, astfel încât anodul se afla între catod și anticatod.

Pentru a funcționa, o tensiune DC de câteva kilovolți până la 100 kV a fost aplicată între anozi și catod, de obicei generată de o bobină de inducție, sau pentru tuburi mai mari, o mașină electrostatică. Acest lucru a creat și apoi a accelerat un număr mic de ioni din gazul de joasă presiune din tub. Aceștia au lovit în continuare atomii de gaz, bătându-i electronii, generând mai mulți ioni pozitivi într-o reacție în lanț. Toți ionii pozitivi au fost atrași de catod. Când l-au lovit, au scos electronii din metal, care au fost accelerați împreună cu electronii scoși de la atomii de gaze către ținta anodului. Când acești electroni de mare viteză au lovit atomii anodului, au creat raze X printr-unul din cele două procese, fie Bremsstrahlung, fie prin fluorescență cu raze X.

Tuburile Crookes au fost nesigure. Odată cu trecerea timpului, aerul rezidual ar fi absorbit de pereții tubului, reducând presiunea. Aceasta a mărit tensiunea pe tub, generând "raze X mai dure ", până când în cele din urmă tubul nu mai funcționa. Pentru a preveni acest lucru, s-au folosit dispozitivele de "dedurizare" (vezi imaginea). Un tub mic atașat de partea tubului principal conținea un manșon de mică sau un produs chimic care eliberează o cantitate mică de gaz atunci când este încălzit, restabilind presiunea corectă.

Plicul de sticlă al tubului se va înnegri în utilizare datorită faptului că razele X le afectează structura.

Tuburile Coolidge

Tubul Crookes a fost îmbunătățit de William Coolidge în 1913. Tubul Coolidge, denumit și tub de catod fierbinte, este cel mai utilizat. Funcționează cu un vid de calitate foarte bună (aproximativ 10-4 Pa, sau 10-6 Torr).
În tubul Coolidge, electronii sunt produși prin efect termionic de la un filament de wolfram încălzit de un curent electric. Filamentul este catodul tubului. Potențialul de înaltă tensiune se situează între catod și anod, astfel încât electronii sunt accelerați, apoi se apasă anodul.

Există două modele: tuburi de ferestre de sfârșit și tuburi de ferestre laterale. Tuburile de fereastră de sfârșit au, de obicei, "țintă de transmisie" suficient de subțire pentru a permite razelor X să treacă prin țintă (razele X sunt emise în aceeași direcție cu electronii care se mișcă.) Într-un tip comun de tub de fereastră, filamentul se află în jurul anodului ("inelar" sau în formă de inel), electronii au o traiectorie curbată (jumătate de toroid).

Ceea ce este special pentru tuburile laterale este faptul că o lentilă electrostatică este utilizată pentru a focaliza fasciculul pe un loc foarte mic pe anod. Anodul este special conceput pentru a disipa căldura și uzura care rezultă din acest baraj puternic concentrat al electronilor. Unii anozi sunt răsuciți mecanic pentru a mări suprafața încălzită de fascicul (de exemplu, anod rotativ anodic) sau răciți prin răcirea circulantă (indirect pe majoritatea anodelor rotative). Anodul este precis înclinat la o distanță de 1 până la 20 de grade perpendicular pe curentul de electroni, astfel încât să permită evadarea unora dintre fotonii cu raze X emise perpendicular pe direcția curentului de electroni. Anodul este de obicei realizat din wolfram sau molibden. Tubul are o fereastră concepută pentru evadarea fotonilor generați cu raze X.

Puterea unui tub Coolidge variază de obicei între 0,1 și 18 kW.

Pericolele producerii de raze X din tuburi vidate

Orice tub de vacuum care funcționează la mai multe mii volți poate produce raze X ca un produs secundar nedorit, ridicând probleme de siguranță. Cu cât este mai mare tensiunea, cu atât mai pronunțată este radiația rezultată și cu atât este mai mare pericolul. Afișajele CRT, o dată pe televizoarele color și afișajele pe calculator, funcționează la 3-40 kilovolți, ceea ce le face principala preocupare în rândul aparatelor de uz casnic. Din punct de vedere istoric, preocuparea s-a concentrat mai puțin pe tubul catodic, deoarece plicul său de sticlă gros este impregnat cu câteva kilograme de plumb pentru ecranare, decât în interiorul tuburilor de redresor de înaltă tensiune (HV) și de tensiune de reglare a tensiunii. La sfârșitul anilor 1960 s-a constatat că o defecțiune în circuitul de alimentare cu VH a unor televizoare General Electric ar putea lăsa tensiuni excesive pe tubul regulatorului, determinând emisia de raze X. Modelele au fost rechemate și scandalul care a urmat a fost cauzat agenția americană responsabilă cu reglementarea acestui pericol, Centrul pentru dispozitive și sănătatea radiologică a Administrației pentru Alimente și Medicamente (FDA), să solicite ca toate televizoarele să includă circuite pentru a preveni tensiuni excesive în caz de eșec. Pericolul asociat cu tensiunile excesive a fost eliminat odată cu apariția tuturor televizoarelor cu semiconductori, care nu au tuburi în afară de CRT. Din 1969, FDA a limitat emisia de radiații TV la 0,5 mR (milliroentgen) pe oră. Ecranele plate utilizate astăzi nu au tuburi vidate capabile să emită raze X .

Vezi și
 Tomografia cu fascicul de electroni
 Angiografie coronariană
 Radiația sincrotronică
 Fluorescența cu raze X
 Generator de raze X

Brevete
Coolidge, U.S. Patent 1,211,092, "X-ray tube"
 Langmuir, U.S. Patent 1,251,388, "Method of and apparatus for controlling X-ray tubes
 Coolidge, U.S. Patent 1,917,099, "X-ray tube"
 Coolidge, U.S. Patent 1,946,312, "X-ray tube"

Referințe

Raze X
Invenții engleze

Tub de raze X


Robert "Bob" Broughton ( - ) était un artiste d'effets spéciaux américains. Bien que présent de 1937 à sa retraite en 1982 sur la plupart des productions Disney comme cadreur en post-production ou associé à la caméra multiplane, il est très rarement crédité dans les films.

Biographie

Robert Broughton est né le  à Berkeley. Il fait ses études à l'Université de Californie à Los Angeles dans les domaines de la chimie, de la physique et de l'optique.

En 1937, âgé de vingt ans, il est engagé aux studios Disney à la faveur d'une confusion avec un ami d'un haut responsable, au service du courrier. Au bout de trois semaines, le recruteur contacte le responsable et découvre son erreur mais Broughton conserve son poste qu'il effectue convenablement. Il est rapidement engagé au département des caméras et travaille sur la caméra multiplane en collaboration avec Eustace Lycett arrivé à la même période. Il débute sur Blanche-Neige et les Sept Nains (1937) sur les prises de vues de tests. Il travaille sur les effets spéciaux photographiques de Fantasia (1940) principalement les esprits et fantômes de la séquence Une Nuit sur le Mont Chauve et les explosions de la séquence Le Sacre du printemps. Il travaille aussi sur Pinocchio (1940) sur la profondeur de champs.

Durant la Seconde Guerre mondiale, il est affecté à une unité de l'Office of Strategic Services sous la direction du réalisateur John Ford et travaille sur un documentaire consacré à la Bataille de Midway. Après le conflit il retourne chez Disney comme assistant d'Ub Iwerks. Dans les années 1950, il commence à travailler sur les films en prises de vues réelles et occasionnellement sur l'émission hebdomadaire Disneyland, filmant Walt Disney.

En 1961, il fait partie de l'équipe qui développe les effets spéciaux permettant de dédoubler Hayley Mills dans La Fiancée de papa. En 1963, quand Alfred Hitchcock engage l'équipe Disney pour les effets spéciaux du film Les Oiseaux, il travaille sur les oiseaux volants et menaçants, au côté d'Ub Iwerks.

En 1964, il participe au Mary Poppins sur la composition cinématographie des peintures matte en couleur permettant à Dick Van Dyke de danser avec les pingouins.

En 1979, il travaille sur la composition des 300 œuvres de matte painting avec les prises de vues réelles du film Le Trou noir.

En 1982, il prend sa retraite des studios Disney.

Entre 1999 et 2004 il participe à plusieurs documentaires sur les productions de Disney

En 2001, il est reconnu comme une Disney Legends.

Son fils Dan annonce sa mort dans une maison de retraite le  à Rochester dans le Minnesota.

Filmographie

 1940 : Fantasia (non crédité)
 1940 : Pinocchio (non crédité)
 1961 : La Fiancée de papa (non crédité)
 1964 : Mary Poppins (non crédité)
 1979 : Le Trou noir
 1980 : Les Yeux de la forêt
 1982 : Tron

Documentaires
 1999 : La main derrière la souris - L'histoire d'Ub Iwerks
 2001 : Walt: The Man Behind the Myth
 2002 : The Parent Trap: Caught in the Act sur La Fiancée de papa (1961)
 2003 : The Making of 20000 Leagues Under the Sea sur Vingt Mille Lieues sous les mers (1954)
 2003 : That Loveable Bug sur la série La Coccinelle
 2004 : Supercalifragilisticexpialidocious: The Making of Mary Poppins

Références

Liens externes

Personnalité Disney du cinéma
Technicien des effets spéciaux
Naissance en septembre 1917
Naissance à Berkeley (Californie)
Décès en janvier 2009
Décès à Rochester (Minnesota)
Décès à 91 ans
Disney Legends

Robert Broughton


Hollenbek Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Herzogtum Lauenburg iline bağlı bölge. 7,21 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2003 itibarıyla yaklaşık 456 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Detlef Hagemann tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-lauenburgische-seen.de

Herzogtum Lauenburg iline bağlı yerleşim birimleri

Hollenbek


O processo de 250 nm refere-se ao nível de tecnologia do processo de fabricação de semicondutores MOSFET que foi comercializado por volta do período de 1996 a 1998.

Um processo CMOS de 250 nm foi demonstrado por uma equipe de pesquisa japonesa da NEC em 1987. Em 1988, uma equipe de pesquisa da IBM fabricou um MOSFET de porta dupla de 250 nm usando um processo CMOS.

Fabricação de semicondutores
IBM
NEC Corporation
Microcontroladores
Microprocessadores

250 nanômetros


Lituânia participou dos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022, realizados em Pequim, na China.

Foi a nova aparição do país em Olimpíadas de Inverno. Foi representado por 13 atletas, sendo oito homens e cinco mulheres e também foi a maior equipe do país em Jogos de Inverno.

Competidores

Desempenho

Masculino

Feminino

Masculino

Feminino

Masculino

Feminino

Masculino

Feminino

Ligações externas

Lituania
2022
Desporto na Lituânia em 2022

Lituânia nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022


හෙඩ්ලයින්ස් ටුඩේ යනු ඉන්දියාව පදනම් කොට ගත්, පැය 24 පුරාම විකාශන කටයුතු සිදු කරන ඉංග්‍රීසි ප්‍රවෘත්ති නාලිකාවකි. නාලිකාවේ හිමිකාරීත්වය India Today සමාගම සතු වෙයි. හෙඩ්ලයින්ස් ටුඩේ නාලිකාවේ, සහෝදර හින්දි ප්‍රවෘත්ති නාලිකාව වන්නේ ආජ් තක් නාලිකාවයි.

මේවාද බලන්න
 ජාත්‍යන්තර ප්‍රවෘත්ති නාලිකා

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැදි
 Headlines Today Live TV

 Reprint rights and permissions for digital content of The India Today Group is managed by Syndications Today

ඉන්දියාවේ රූපවාහිනී නාලිකා

හෙඩ්ලයින්ස් ටුඩේ


Kunenbo (C. reticulata var Kunenbo) est une espèce d'agrume, une mandarine originaire de Chine et introduite d'Indochine à Okinawa vers 1564, seconde moitié de la période Muromachi.

Dénomination
En japonais , en dialecte d'Okinawa , ,  mère de neuf ans. kunibu est également employé à Okinawa et dans la région d'Amami, préfecture de Kagoshima, tookunibu qui signifie kunenbu chinois désigne le kunenbo.

C. reticulata Blanco dans la classification Swingle, C. nobilis Lour. var. kunep Tanaka chez Tanaka. Tokurou Shimizu et al. (2016) en distingue 2 cytotypes Kunenbo A variété Bendiguangju (Honchi kokitsu au Japon) et Kunenbo B cultivars Kamikoshikijima, kunenbo de Kagoshima, takeunin, twukkunin,  twukunihu et twuukuribu.

Bendiguangju ou Bendi guangju (C. reticulata) est regroupée avec les variétés locales chinoises de mandarines du Zhejiang et classée comme une accession de Kunenbo, elle a la cytoplasme de l'orange douce comme les Kunenbo du groupe B. Ce sont des graines de Bendiguangju qui aurait été apporté par un moine japonais depuis la Chine.

Phylogénèse

Ascendance
Les diverses analyses réalisées concordent: Kunenbo est une hybridation de parent graine inconnu qui permet une introgression de pamplemoussier (C. maxima) pollinisé par un mandarinier kishu (C. kinokuni hort. ex Tanaka).

Descendance
La semence de Kunenbo A pollinisée par yuzu donne Henka mikan, Jabara, Kabosu, Kizu, Mochiyu. Pollinisée par Kishu elle donne Yatsushiro. Ce Yatsushiro est progéniteur pollinique du shunkokan (Citrus Shunkokan  hort. ex Tanaka) avec un pamplemousse (C. maxima) pour le fleur. Shunkokan ( écrit aussi  demeure de la lumière du printemps, a été trouvé dans la préfecture de Wakayama selon Shimizu, dans la Préfecture de Mie en 1890 selon d'autres sources.

Yukunibu
Kunenbo B pollinisé par divers C. ryukyuensis est le parent de semence du groupe Yukunibu (C. yanbaruensis Tanaka 1957). Ce groupe réunit trois agrumes cultivés pour le jus aux Ryukyu  oto, kabuchi et tarogayo. Nakamoto est un yukuninu asperme. Tanaka mentionne que yukunibu et Rokugatsu (C. rokugatsu), autre descendant de C. ryukyuensis sont très semblables.

Oshima kunenbo
Version asperme de kunenbo cultivée sur l'ile d'Oshima (Osumi, Prefecture de Kagoshima), le fruit est plus gros qu'un kunenbo et très parfumé.

Morphologie
La peau est épaisse et a une odeur de résine de pin, odeur de térébenthine. La taille moyenne des fruits est de 70 mm de large sur 62 à 70 mm de haut. Le fruit est sucré: brix 11.6°, peu acide 0.85, rapport sucre/acide 13.6.

Utilisation
Kunenbo est utilisé dans la confiserie, la marmelade qui se fait avec le zeste.

Huile essentielle
Les composants principaux sont presque les mêmes que les autres petites mandarines locales Keraji, Rokugatsu et Kabuchi: β-pinène et α-thuyène, Kunenbo partage avec Keraji β-myrcène. Sawamura note que huiles de kunenbo, tachibana et tardive de Ciaculli contiennent moins de 80% de limonène ont aussi un haut niveau de γ-terpinène et de myrcène. Les composants ont été publiés par Toshiyuki Hamada et al. en 2017.

Anthologie
 Michel Chauvet, Pamplemousse ou pomelo : un cas exemplaire de conflit entre usage et norme. Journal d'agriculture traditionnelle et de botanique appliquée. 1980  27-1  pp. 55-81

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Citrus, Hassaku, Kishu Mikan, Mandarine satsuma,  Citrus ryukyuensis, Citrus depressa, Mangshanyegan.
 Agrume
 Agrumes japonais

Liens externes

Cuisine régionale dans la préfecture d'Okinawa
Citrus
Agrume
Culture de l'archipel Ryūkyū
Fruit de la cuisine japonaise

Kunenbo


The word equip can refer to:

 to equip, to have equipment, ie. tools
 Equip (gaming) in videogames
 EQUIP, an international ministry.
 EquipFM 91.7 MHz WEQP, Rustburg, Virginia, USA; a radio station
 WORK Equip, a model of wheels manufactured by Work Co., Ltd.
 Train-and-equip program, a type of foreign military aid program

See also

 Do not equip (DNE)
 Equippable Abilities
 Going equipped (crime) a British crime
 Equipage

 Équipe (disambiguation)

Equip


La traducción móvil es el servicio de traducción automática para los dispositivos de mano, incluyendo los teléfonos móviles, las PDA's, los Pocket PC's y los Teléfonos inteligentes. Este servicio se basa en la programación lingüística computacional y en la tecnología de comunicación del dispositivo móvil. La traducción móvil ofrece a los usuarios tener un dispositivo capaz de traducir instantáneamente de un idioma a otro, utilizando una cuota de servicio de datos, mucho menos significativa que una cuota de un traductor humano.

Historia
El primer sistema de traducción móvil fue creado el año 1999 por Advanced Telecomunicacions Research Institute Internacional-Interpreting, en los laboratorios de investigación de las telecomunicaciones situado en la ciudad de la ciencia de Kansai, en Japón. En este primer sistema, se grababan unas palabras en un idioma desde un dispositivo móvil, éstas se traducían en palabras del idioma de destino, se sintetizaban y se enviaba el audio traducido al otro dispositivo móvil. El año 2004, se comercializó un programa de traducción automática para los dispotivos móviles que era capaz de traducir texto de entrada del usuario, mensajes SMS, de correo electrónico y mensajes instantáneos, por la empresa Transclick. Sin embargo, no fue patentado hasta el año 2006.
En noviembre de 2005, otra empresa japonesa, NEC Corporation anunció el desarrollo de un sistema de traducción que podría instalarse en teléfonos móviles. Este nuevo sistema era capaz de reconocer 50.000 palabras japonesas y 30.000 en inglés. A pesar de eso, no fue hasta enero del 2009 que se oficializó el producto.
El año 2007, la empresa Moka LCC de los Estados Unidos, empezó a ofrecer productos de aprendizaje multilingüe, donde utilizaban los mensajes SMS para enviar las traducciones.
En la actualidad, Google Translate es el líder de la traducción en línea, donde ha desarrollado la versión móvil para cualquier dispositivo de mano, y es capaz de traducir diferentes fuentes de entrada en otros idiomas, como por ejemplo, mensajes SMS, correo electrónico, mensajes de voz, imágenes, etc.

Especificaciones
Un dispositivo móvil necesita comunicarse con un servidor externo para que pueda enviar los datos de entrada y recibirlos traducidos en la lengua deseada. En la actualidad, se utilizan tecnologías de comunicación como WAP, GPRS, EDGE, UMTS o Wi-Fi, pero las tecnologías más antiguas utilizan la comunicación vía SMS para enviar y recibir los datos.

Los proveedores japoneses ofrecen traducciones entre el japonés, chino, inglés y coreano, pero existen otros proveedores ofrecen más lenguas, como el inglés, el francés, el alemán, el italiano, el catalán o el español. La generación de voz pero, esta por el momento limitada a los idiomas más hablados, como el inglés, el chino, el español, el italiano, el francés o el alemán.

Características
La traducción móvil contiene un número considerable de características que hacen que se realice correctamente dicha traducción. El usuario puede introducir texto utilizando el teclado del dispositivo, grabando unas palabras o una frase con el micrófono del aparato o utilizando textos preexistentes como correos electrónicos, mensajes SMS o también imágenes o fotografías tomadas de un texto. Algunas aplicaciones de traducción móvil también ofrecen servicios que facilitan aún más el proceso de traducción.

Reconocimiento de voz
La aplicación permite que el usuario pueda grabar un fragmento de palabras, como una frase, dónde ésta se envía al servidor de traducción y este se encarga de convertir dicha grabación de voz en texto para que después, sea traducido. Para convertir el audio a texto, se utilizan técnicas del reconocimiento del habla y se basan en la acústica, en el procesamiento del señal, en la fisiología, en la inteligencia artificial y en la ciencia computacional. El principal problema de este sistema es trabajar con diferentes fuentes de conocimiento que varían según la lengua de entrada y según la persona que habla o pronuncia las palabras, como la fonética, la fonológica, el léxico, la sintáctica, la semántica y la pragmática.

Síntesis de voz
El servicio convierte un texto en voz. De esta forma, en algunas aplicaciones de traducción móvil se puede reproducir en audio, el texto que el servidor de traducción nos ha traducido en el idioma deseado. La voz sintética es una voz artificial generada a partir de un proceso de sintetización del habla. La calidad de voz sintética vendrá dada por su inteligibilidad y su naturalidad.

Traducción de imágenes
La aplicación permite que el usuario haga una fotografía de un texto con la cámara del dispositivo móvil (o utilice una fotografía existente), y una vez hecha, se envíe al servidor de traducción dónde este, realiza un reconocimiento óptico de caracteres (OCR), de dónde extrae el texto a partir de la imagen para que después pueda traducirlo en el idioma deseado.

Usos y ventajas
Disponer de un dispositivo de traducción automática a tiempo real conlleva diferentes usos y ventajas:
Viajar: la traducción móvil puede ayudar a las personas que viajan a entenderse fácilmente con la gente de otros países.
Redes de negocios: las negociaciones con clientes o empresas de otros países permite ahorrar dinero y tiempo con las aplicaciones de traducción móvil, comparado con los servicios de llamada multilingüe y traducción intermedia.
Globalización de las redes sociales: la traducción móvil permite chatear y enviar mensajes con amigos de nivel internacional así como conocer nuevas amistades traspasando la barrera del idioma.
Aprender un idioma extranjero: aprender un idioma puede ser más fácil y económico si se dispone de un dispositivo móvil capaz de utilitzar la traducción a tiempo real.

Inconvenientes
El reto más importante que enfrenta la industria de traducción móvil es la calidad lingüística y las comunicaciones para llevar a cabo las traducciones. Aunque algunos proveedores afirman haber conseguido una exactitud de hasta un 95%, la tecnología no es capaz de entender modismos ni el lenguaje coloquial. Por eso, la traducción automática es, de momento, de menos calidad que la traducción humana y conlleva a utilizarlos conociendo este criterio y algunas veces requieren corrección.
Otra desventaja es la necesidad de tener una conexión de datos al dispositivo móvil del usuario para poder enviar y recibir los datos. En comparación al coste de los mensajes SMS es una buena opción, pero en zonas aún con coberturas bajas, hace que el servicio no sea realmente estable.

Véase también
Traducción automática
Traducción asistida por computadora
Traducción e interpretación
Reconocimiento de voz
Síntesis de voz
Reconocimiento óptico de caracteres

Enlaces externos
Google Translate Mobile (en inglés)
Patente de sistemas de traducción (en inglés)
Teléfono móvil y traducción automática: dos en uno (en inglés)
Dispositivo de traducción de idiomas (en inglés)
NEC desarrolla un software de reconocimiento de voz (en inglés)
Aprendizaje de idiomas móvil (en inglés)
Traducción de un texto fotografiado (en inglés)

Traducción automática
Telecomunicaciones

Traducción móvil


Xcas (otvoreni kod) je korisničko sučelje u Giac, besplatnom, osnovnom računalnom algebarskom sustavu za Microsoft Windows, Apple macOS i Linux / Unix. Giac se može koristiti izravno unutar drugog C++ programa.

Xcas / Giac je open source projekt koji je razvio Bernard Parisse-dr. na Sveučilištu Joseph Fourier u Grenobleu (Isère) od 2000. godine. Temelji se na iskustvu stečenom u Parisseovom bivšem Erable projektu.

Giac ima režim kompatibilnosti s Maple i MuPAD softverom i TI-89, TI-92 i Voyage 2000 kalucculators. Korisnici mogu koristiti Giac / Xcas kao besplatni softver kompatibilan s Mapleom kako bi razvili formalne algoritme ili ga koristili u drugom softveru.

Pocket CAS i CAS Calc P11 koriste Giac. U 2013. godini također je integrirana u smislu GeoGebrene CAS-a

CmathOOoCAS, jedan OpenOffice.org dodatak koji omogućuje formalno naplatu u proračunskoj tablici Calc i pisac za obradu teksta, koristi Xcas za izračunavanje.

Sustav je također odabrao Hewlett-Packard kao CAS za HP-ov vrhunski kalkulator koji koristi motor Giac / Xcas 1.1.2 pod dvostrukom licencom.

OS
Microsoft Windows, Apple macOS i Linux / Unix

Naredbe (izvadci)

 Jednadžba: solve(jednadžba,x)
 Diferencijalni račun: diff(funkcija,x)
 Diferencijalna jednadžba: desolve(y'=k*y,y)

http://www-fourier.ujf-grenoble.fr/~parisse/giac/cascmd_en.pdf

Izvori

Vanjske poveznice
http://www-fourier.ujf-grenoble.fr/~parisse/giac.html

Slobodna programska podrška

Xcas


قائمة بالأبطال في 1903 البطولات الوطنية الأمريكية لكرة المضرب (المعروفة الآن باسم أمريكا المفتوحة):

الكبار

فردي رجال
 هغ دوهيرتي هزم  ويليام لارنيد 6-0 6-3 10-8

فردي سيدات
 إيليزابيث مور هزم  ماريون جونس 7-5, 8-6

مراجع

الرياضة في بنسيلفانيا في 1903
رود آيلاند في 1903
أحداث أغسطس 1903 الرياضية
أحداث يونيو 1903 الرياضية
البطولات الوطنية الأمريكية (كرة مضرب) حسب السنة
أمريكا المفتوحة
كرة مضرب أمريكية في 1903
الرياضة في رود آيلاند في 1903

البطولات الوطنية الأمريكية 1903 (كرة مضرب)