was Japan's first commercially circulated gay men's magazine. It began publication in July 1971 by Daini Shobō's owner's son and editor , although before that, there had been Adonis and Apollo, its extra issue, around 1960 serving as a members-only magazine. Barazoku was Japan's oldest and longest-running monthly magazine for gay men. However, it halted publication three times due to the publisher's financial hardships. In 2008, Itō announced that the 400th issue would be the final one. The title means "the rose tribe" in Japanese, hinted from King Laius' homosexual episodes in Greek mythology. The magazine was printed in Japanese only. Barazokus Bungaku Itō coined the term for the Japanese lesbian community as ("lily tribe") which the slang term for lesbian yuri comes from.

Features
Along with much Japanese gay culture, gay magazines in Japan are segregated by type, aimed at an audience with specific interests. Barazoku, however, attempted to reach a broad audience and thus contained "a little something for everybody". A typical issue of Barazoku had approximately 300 pages, including several pages of glossy color and black and white photographs of younger, fit men in their late teens and twenties (these photographs were censored in accordance with Japan's rules, which require the obscuring of genitals and pubic hair).  Despite the inclusion of pornographic pictures, however, Barazoku was not a pornographic magazine.

The bulk of a typical issue of Barazoku consisted of articles and short stories, advice, how-tos, interviews, news, arts, and community listings. Compared to other gay magazines like "Badi", Barazoku typically had fewer pictures and manga stories and less news, which may have contributed to its demise.

Much of the magazine's revenue came from "personal ads" – advertisements placed by readers in search of romantic attachments, friends or sex partners.  Such advertisements had long been a popular way for gay men to meet each other in Japan, but the advent of the internet, with its free dating sites, also contributed to the magazine's eventual end, especially when such sites became accessible from mobile phones.

Along with the rise in internet use and a decrease in paid advertising, Barazoku blamed its demise on the increasing inclusion of gay news in mainstream publications.

Barazoku was Japan's oldest gay magazine, and was in print for 33 years.  First published in 1971, Barazoku was considered a trailblazer for other gay publications and a leader in Japanese gay culture.  In its 33 years, the magazine survived despite mainstream disapproval and legal injunctions.

Barazoku was the first gay magazine in Asia to be sold at mainstream bookshops, such as Kinokuniya.  It became such a cultural phenomenon that its title has entered the mainstream language as a synonym for "gay" and gay manga.

In its early years, the magazine published artwork by Go Mishima and Rune Naito. Founder Ito's determination to fight discrimination led the magazine to publish an interview with Japan's first known AIDS sufferer at a time when the mainstream media refused to address the issue.

The demise of Barazoku may have come as a blow to gays in isolated communities in Japan: the magazine's strongest sales came from small, independent bookshops in such areas.

Several attempts were made to restart the magazine: twice in 2005, and then again in 2007.

Publication history

Origins
Bungaku Ito, the magazine's promoter, had been publishing books for oppressed gay people in Japan since 1968, such as  and . With their success, he became confident that Japan's first gay magazine would also be welcomed. In 1970, Ito announced in one of his publications his intent to launch a gay magazine in order to reduce prejudices in mainstream culture and to encourage gay people that they deserved better lives and brighter futures. As a result, two men, Ryu Fujita and Hiroshi Mamiya, contacted Ito for employment as editors. Fortunately for heterosexual Ito, both of them were gay and experienced writers/editors, having worked for minor magazines. As Ito lacked experience in publishing magazines, most content in the first issue of Barazoku, including essays, photographs and illustrations, were made by Fujita and Mamiya. In the meantime, Ito attempted to convince bookstore agencies like Tohan that offering his magazine in mainstream bookstores would be profitable. Initially, Tohan rejected it, thinking that neither men nor women would be interested in this genre of magazine, but finally accepted it as Ito's other books for gay people had outsold their expectations.

The magazine was named Barazoku (The Rose Tribe) by Ito since the rose had been a prominent symbol of male homosexuality in Japan, derived from the Greek myth of the King Laius having affairs with boys under rose trees. The first issue was published on 30 July 1971, with 72 pages including only 6 pages of nude photographs, and the price was 260 yen a copy. It was sold in major bookstores such as Books Kinokuniya in Shinjuku and Shibuya.  Most of the first 10,000 copies were sold out shortly. After that, the news of the successful launch of Japan's first gay magazine became a hot topic in other magazines. Ito reasoned that the popularity was due to the fact that the two editors' favorite "type" was sporty young men, which was popular among gay readers.

1970s and controversies
Encouraged by the first issue's success, Ito published a second issue in November 1972. However, one of the nude photographs titled "Summer of '52: Omoide no Natsu" (Summer Memories) was found obscene by censorship authorities because the pubic hair on one of the models had not been properly masked. Ito feared he would be penalized, even banned from further publication of Barazoku, but received only a warning that no pubic hair would appear in future issues. Ito continued to publish Barazoku bi-monthly, with increasing sales.

In 1973, Barazoku salvaged a short story "Ai no Shokei" ("Worse for Love") by Tamotsu Sakakiyama from the 1960s members-only gay magazine Apollo. Since first appearing in 1960, the story had been rumored to be written by renowned author Yukio Mishima for its similarities with Mishima's 1960 short story "Yukoku" ("Patriotism"). Barazoku invited regular contributors along with university professor Masamichi Abe and film critic Tatsuji Okawa to participate in a debate over the rumor's veracity. Abe admitted that there were similarities between "Ai no Shokei" and "Yukoku," but did not contend that both works were written by Mishima. On the other hand, Barazoku'''s editor Ryu Fujita and novelist Mansaku Arashi both insisted that "Ai no Shokei" had been written by Mishima under a pseudonym. In 2005, 32 years after the discussion, it was determined that Fujita and Arashi were correct.

Starting in 1974, Ito began publishing Barazoku monthly in order to compete with Adon, a new gay magazine launched by Sadashiro Minami, a former writer for Barazoku. Monthly publication of Barazoku was welcomed by readers and circulation increased. In 1975, however, a serially-published erotic novel "Danshoku Saiyuki" (Gay Journey to the West), which began with the April issue, was found to be obscene. This time Ito and the novel's author Mansaku Arashi were summoned and interrogated harshly, until the investigators discovered that Arashi was related to a former Japanese prime minister. The investigation was closed and Ito and Arashi were not criminalized, but further sale of the April 1975 issue was forbidden.

In 1976, Ito opened a cafe named "Matsuri" (Carnival) in Shinjuku as a social space for Barazokus readers. Ito thought that not many visitors would dare to be seen as gay, but the cafe instantly became very popular, and Ito needed to open multiple locations when the first Matsuri was unable to handle all the visitors. Another cafe, "Ribonnu" (Ribbon Girl), was opened for lesbian clientele in the same district.

By the end of the 1970s, Barazoku became much thicker in volume with more articles and photographs, and the price went up to 500 yen. The price increase was welcomed by readers who did not want to be seen when buying the gay magazine, as they did not have to wait for change if they give a 500-yen note.

1980s: rise of Bara products and AIDS
In 1981, Barazoku began selling gay videos, which turned out to be another success. Ito stated that although purchasing such videos via mail-order had been considered unsafe, many people placed orders as they trusted Barazokus reputation. One of the pilot titles "Bara to Umi to Taiyo to" (Roses, the Sea and the Sun) became popular and was later shown in movie theaters with the catchphrase "Barazoku Eiga (movie)". Since then, male gay movies in Japan have all been labeled as "Barazoku Eiga", regardless of who produced them.

In 1982, Ito produced a lubricant product named "Love Oil". He appealed to the readers that for safer and better sex, they should use condoms and put Love Oil over it. It became another popular product, with average sales of 4,000–5,000 bottles a month.

In 1985, Barazoku staff arranged to interview an AIDS patient. It was the first interview between a Japanese AIDS patient and a member of the media.Barazoku'' also published extra issues featuring gay manga, including the now-famous works of Junichi Yamakawa, such as "Kuso Miso Technique" (1987). However, Yamakawa's style was disliked by the editors except for Ito himself. Eventually Yamakawa stopped visiting Ito and still had not been in contact since then.

References

 Lewis, Leo and Tim Teeman: "Voice of gay Japan falls silent after 30 years in the pink", "The Times".
 Mackintosh, Jonathan D. "Itō Bungaku and the Solidarity of the Rose Tribes (Barazoku):  Stirrings of Homo Solidarity in Early 1970s Japan". "Intersections: Gender, History and Culture in the Asian Context", Issue 12, January 2006.

External links
Barazoku website

1971 establishments in Japan
2008 disestablishments in Japan
Defunct magazines published in Japan
LGBT-related magazines published in Japan
Monthly magazines published in Japan
Magazines established in 1971
Magazines disestablished in 2008
Sexuality in Japan
1970s LGBT literature
1980s LGBT literature
1990s LGBT literature

Barazoku


HMS Trafalgar is a decommissioned  of the Royal Navy. Unlike the rest of the Trafalgar-class boats that followed, she was not launched with a pump-jet propulsion system, but with a conventional 7-bladed propeller. Trafalgar was the fifth vessel of the Royal Navy to bear the name, after the 1805 Battle of Trafalgar.

Operational history
In 2012 a Royal Navy submariner was jailed for 8 years for trying "to pass secrets to the Russians that could have undermined Britain's national security"; one element of this was information on "a secret operation undertaken by HMS Trafalgar.

Combat history
After Operation Veritas, the attack on Al-Qaeda and Taliban forces following the September 11 attacks in the United States, Trafalgar entered Plymouth Sound flying the Jolly Roger on 1 March 2002. She was welcomed back by Admiral Sir Alan West, Commander-in-Chief of the fleet and it emerged she was the first Royal Navy submarine to launch Tomahawk cruise missiles against Afghanistan.

Grounding incidents
In July 1996, Trafalgar grounded near the Isle of Skye in Scotland.

In November 2002, Trafalgar again ran aground close to the Isle of Skye, causing £5 million worth of damage to her hull and injuring three sailors. She was travelling 50 metres below the surface at more than 14 knots when Lieutenant-Commander Tim Green, a student in the "Perisher" course for new submarine commanders, ordered a course change that took her onto the rocks at Fladda-chuain, a small but well-charted islet. Commander Robert Fancy, responsible for navigation, and Commander Ian McGhie, an instructor, both pleaded guilty at court-martial to contributing to the accident.  On 9 March 2004 the court reprimanded both for negligence. Green was not prosecuted, but received an administrative censure.

In May 2008 it was reported that the crash was caused by the chart being used in the exercise being covered with tracing paper, to prevent students marking it.

Decommissioning
Trafalgar was decommissioned on 4 December 2009 at Devonport.

References

External links

Royal Navy HMS Trafalgar (royalnavy.mod.uk)
MaritimeQuest HMS Trafalgar pages (maritimequest.com)
The BBC - Pictures of Trafalgar's final voyage (news.bbc.co.uk)

Trafalgar-class submarines
Ships built in Barrow-in-Furness
1981 ships
Cold War submarines of the United Kingdom

HMS Trafalgar (S107)


José María Muñoz Melgosa (Burgos, 1897 - Madrid, 1935) fue un pintor costumbrista español.

Biografía
José María curso estudios de Derecho en Bilbao y posteriormente se trasladó a Madrid, donde frecuentó la Escuela Especial de Pintura, Escultura y Grabado y comenzó a frecuentar museos. Su formación fue autodidacta y se especializó en el costumbrismo vasco. En 1926 viajó a Italia y luego a París, donde permaneció cinco años. Sus trabajos se expusieron en numerosas exposiciones nacionales y extranjeras y se exhibieron en la muestra celebrada en las Oficinas del Turismo Español en París, en 1932 y en 1934 obtuvo la tercera medalla en la Exposición Nacional de Bellas Artes por Safo, que se halla en el Museo del Prado.
Sus obras se exponen en el Museo de Burgos y en el Museo del Prado.

Referencias

 Artistas burgaleses en las Exposiciones Nacionales, 1856-1968, Burgos, Cámara de Comercio, 2002
 Bernardino de Pantorba.- Historia y crítica de las Exposiciones Nacionales de Bellas Artes celebradas en España (1948), Madrid, Jesús Ramón García Rama

Nacidos en Burgos
Fallecidos en Madrid
Pintores de la provincia de Burgos
Pintores costumbristas de España

Pintores de España del siglo XX

José María Muñoz Melgosa


An Philodendron squamiferum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Friedrich Poeppig. An Philodendron squamiferum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Philodendron

Philodendron squamiferum


Bernard Longley (Manchester, Inglaterra, 5 de abril de 1955) é um bispo católico inglês, atual arcebispo de Birmingham.

Longley estudou no Royal Northern College of Music e no New College, Oxford. Recebeu o Sacramento da Ordem em 12 de dezembro de 1981 e posteriormente trabalhou como capelão em Epsom e em instituições psiquiátricas. A partir de 1991, exerceu vários cargos ecumênicos em nível diocesano e, a partir de 1996, também na Conferência Episcopal Católica da Grã-Bretanha. Em 1999 foi nomeado Moderador do Comitê Coordenador das Igrejas da Grã-Bretanha e Irlanda e Secretário Geral da Conferência Episcopal Inglesa responsável pelas questões de ecumenismo e diálogo inter-religioso.

Em 4 de janeiro de 2003, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo Titular de Zarna e Bispo Auxiliar de Westminster. Longley foi ordenado bispo junto com Alan Stephen Hopes em 24 de janeiro de 2003 pelo Arcebispo de Westminster, Cormac Cardeal Murphy-O'Connor. Co-consagradores foram o Bispo Coadjutor de Leeds, Arthur Roche, e o Bispo de Arundel e Brighton, Kieran Thomas Conry.

Em 1º de outubro de 2009, o Papa Bento XVI o nomeou ao Arcebispo de Birmingham. A inauguração ocorreu em 8 de dezembro do mesmo ano.

Ver também

Arcebispos católicos da Inglaterra

Bernard Longley


En náutica, la palabra caja empleada en múltiples acepciones, en general designa todo espacio o hueco destinado a contener algo, así como la envoltura o forro que defiende cualquier parte de una máquina.

Caja de agua
Es el espacio dispuesto en la proa, por la parte interior, limitado por un reparo o atajadizo de altura conveniente, puesto de babor o estribor, que sirve para contener el agua que puede entrar por los escobenes.

Se llama también caja de agua al compartimento estanco que se emplea, bien para lastre de agua o para contener mercancías.

Caja de aire de un bote salvavidas
Cada uno de los espacios limitados y herméticamente cerrados que tales embarcaciones llevan para asegurar su flotación.

Caja de bombas
Envoltura o cajón de tablones sólidos o de planchas de hierro, que en los buques rodea las bombas de achique para defender de choques aquellos aparatos.

La caja de bombas se eleva generalmente desde las varengas hasta la cubierta alta.

Caja de cadenas
Pequeño pañol formado en la bodega con planchas de hierro para contener las cadenas de las anclas.

Caja de guardines
Defensas comúnmente de madera que se colocan a lo largo de la carrera seguida por los guardines del timón, principalmente la pasar de una a otra cubierta.

Caja del farol del pañol de pólvora
Hornacina o pequeño compartimento dispuesto en uno de los mamparos que forman el pañol de pólvora, y que sirve para colocar, desde la parte exterior, el farol  cuando precisa iluminar aquel espacio.

Va forrada interiormente de plancha metálica y cerrada con cristal, defendida por tela metálica, por la parte que da al pañol.

Véase también
Apéndice términos marineros

Referencias

Partes de un barco

Caja (náutica)


Anna Karenina este un film din 2012, regizat de Joe Wright și care i-a avut în rolurile principale pe Keira Knightley și Jude Law. Filmul este o adaptare a romanului omonim al lui Lev Tolstoi. A primit patru nominalizări la premiile Oscar 2013.

Note

Legături externe

 Anna Karenina la Box Office Mojo

Filme dramatice din anii 2010
Filme din 2012
Filme britanice
Filme în limba engleză
Filme filmate în Anglia
Filme Focus Features
Filme StudioCanal
Filme Universal Pictures

Anna Karenina (film din 2012)


Maxwell White Hunter (* 11. März 1922 in Hollidaysburg, Pennsylvania; † 10. November 2001) war ein US-amerikanischer Raketeningenieur und Raumfahrtwissenschaftler, der für seine langjährigen Verdienste 1989 mit einem Sonderpreis der US-amerikanischen National Space Society ausgezeichnet wurde.

Leben

Studium und Chefingenieur bei der Douglas Aircraft Company
Nach dem Schulbesuch studierte Hunter Physik und Mathematik am Washington & Jefferson College in Washington (Pennsylvania) und absolvierte anschließend ein postgraduales Studium im Fach Aeronautik-Ingenieurwissenschaften am Massachusetts Institute of Technology (MIT), das er 1944 mit einem Philosophiae Doctor (Ph.D.) beendete.

Danach begann er eine Tätigkeit als Ingenieur bei dem Flugzeughersteller Douglas Aircraft Company in Santa Monica, und befasste sich dort mit Entwürfen von Prototypen der von dem Unternehmen hergestellten Douglas XA-42 und Douglas XB-43-Bombern. Danach wurde er Mitarbeiter in dem Team, das sich mit dem Aufbau der Lenkflugkörperentwicklung befassen sollte. In den folgenden Jahren war er als Chefingenieur an der Entwicklung von Kurzstreckenraketen wie Honest John, Thor, Nike Zeus und anderen Flugkörpern des Kalten Krieges beteiligt.

Als Chefingenieur für Weltraumsysteme war er Anfang der 1960er Jahre verantwortlich für alle Raumfahrtentwicklungen der Douglas Aircraft Company verantwortlich. Hierzu gehörten die Delta-Trägerrakete sowie die Saturn S-IV-Trägerrakete für das Apollo-Programm.

Mitglied des NASC und Chefingenieur bei Lockheed
1961 verließ er die Douglas Aircraft Company und wurde Mitglied des National Aeronautics and Space Council (NASC), einem Gremium zur Beratung der US-Präsidenten John F. Kennedy und Lyndon B. Johnson in Fragen der Weltraumpolitik.

1965 kehrte Hunter in die Privatwirtschaft zurück und war als Mitarbeiter der Lockheed Missiles & Space Company verantwortlich für den Entwurf von verbesserten Raumtransportfahrzeugen, die Entwicklung größerer Tanks für Space Shuttles und die Lenkung des Hubble-Weltraumteleskop in den frühen Entwicklungsstadien Mitte der 1970er Jahre.

Hunter war während seiner Zeit als Chefingenieur bei Lockheed auch ein überzeugter Förderer der Ideen junger Enthusiasten. Durch seine Interesse förderte er die frühe Anerkennung des Mathematik-Studenten Michael Minovitch, der eine Revolution bei der Entwicklung interplanetarer-Raum-Missionen begann. Während eines Semesterferien-Jobs im Jet Propulsion Laboratory (JPL) der National Aeronautics and Space Administration (NASA) in La Cañada Flintridge fragte sich Minovitch, ob die Gravitation eines Planeten dafür genutzt werden könnte, einem vorbeifahrenden Raumschiff einen Tritt ('kick') zu geben.

Minovitch zeigte, wie man eine Trajektorie zu einem Zielplaneten so entwerfen könnte, dass ein sogenannter Swing-by oder Gravity Assist von einem Planeten erhalten werden könnte, um ein Raumschiff zu einem anderen Planeten zu befördern. Ein einfacher Boost von dem zweiten Planeten würde dazu führen, zu einem dritten Planeten zu gelangen, und so weiter. Die einzige benötigte Energie wäre dann diejenige, um von der Erde zum ersten Planeten zu gelangen. 1965 wurde diese Idee für das spätere Voyager-Projekt übernommen, zu dem auch die am 20. August 1977 begonnene Fahrt der Voyager 2 zur Erforschung des äußeren Planetensystems gehörte.

Ruhestand und spätere Forschungen
Als er 1987 in den Ruhestand trat, gründete er mit SpaceGuild Inc. in Sunnyvale (Kalifornien) seine eigene Beratungsfirma.

Während dieser Zeit stellte er auch Überlegungen zur Ablösung der Space Shuttles an und veröffentlichte kurz darauf nach dem Challenger-Unglück am 28. Januar 1986 unter dem Titel The Opportunity einen Bericht über die Notwendigkeit zur Ablösung der Shuttles durch ein weniger teures Startsystem. Darin sah er auch klassische unternehmerische Chancen für eine Weltraumwirtschaft, wobei der Schlüssel nach seiner Ansicht in einem billigeren Weltraumtransport und einer weniger kostenintensiven Shuttle-Ablösung lag. In seinem Bericht führte er aus:
"Solch ein neues Fahrzeug sollte in der Entwicklung nicht mehr pro Pfund kosten als der Prototyp eines Flugzeugs  und die Sicherheit eines Flugzeugs besitzen."
('Such a new vehicle should not cost much more per pound to develop than an experimental airplane and possess airplane-class safety').

1989 verlieh ihm die US-amerikanische National Space Society einen Sonderpreis für "einen lebenlangen Beitrag auf dem Gebiet von Raketen, Lenkflugkörpern und Raumfahrt". Allerdings war er auch durch seine Entwürfe für Raketen maßgeblich an der Star Wars genannten Strategic Defense Initiative (SDI) und der Vorstellung dieser Planungen gegenüber US-Präsident Ronald Reagan beteiligt. Er unterstützte – wie sich aus seinem Nachlass ergab – auch spätere Versionen eines Startsystems als Ersatz für Space Shuttles und stellte seine Ideen bereits 1985 vor.

Die von Hunter favorisierten Entwürfe basierten auf einen als "Einstufig-zum-Orbit" ('single-stage-to-orbit', SSTO) genannten Ansatz als bestem Weg zum Bau von kostengünstigen, wiedernutzbaren Startfahrzeugen. Er glaubte damit, den Weg für einen massenhaften Weltraumtourismus zu eröffnen, mit einer Kette von Hotels in der Umlaufbahn und schließlich Urlauben auf dem Mond.

Hunters Ziel war die Entwicklung einer Generation von Raum-Boostern, die die Kosten, um in die Umlaufbahn zu gelangen von 10.000 US-Dollar pro Pfund auf etwa 100 US-Dollar pro Pfund zu reduzieren, um damit einen Markt für Raumreisen zu eröffnen für die Art von Urlaubern, die bisher Kreuzfahrten um die Welt und Abenteuerspritztouren in die Antarktis unternahmen.

Die Diskussion war und blieb aber die diejenige über die Möglichkeiten des Baus eines Raketenbooster, der Nutzlasten von zehn oder zwanzig Tonnen in einem Anlauf in die Umlaufbahn bringen konnte. Die Standpunkte bewegten sich zwischen dem von Hunter favorisierten SSTO-Ansatz und der "Zweistufig-zum-Orbit"-Schule ('two-stage-to-orbit', TSTO), die einen zusätzlichen Satz von Triebwerken für den Start erforderte.
Hunter glaubte, dass SSTO mit modernen, leichtgewichtigen Materialien und ultraminiaturisierter Elektronik wesentlich praktikabler sei als der TSTO-Ansatz und nannte seinen Entwurf SSX ('Space-Ship-Experimental').

Weblinks
 Maxwell Hunter. Brilliant scientist at the heart of US space and missile plans. In: The Guardian vom 26. November 2001

Raumfahrtpionier (Vereinigte Staaten)
Raumfahrtingenieur
US-Amerikaner
Geboren 1922
Gestorben 2001
Mann

Maxwell Hunter


The McDonnell Douglas (later Boeing) X-36 Tailless Fighter Agility Research Aircraft was an American stealthy subscale prototype jet designed to fly without the traditional empennage found on most aircraft. This configuration was designed to reduce weight, drag and radar cross section, and increase range, maneuverability and survivability.

Design and development

The X-36 was built to 28% scale of a possible fighter aircraft, and was controlled by a pilot in a ground-based virtual cockpit with a view provided by a video camera mounted in the canopy of the aircraft.

For control, a canard forward of the wing was used as well as split ailerons and an advanced thrust vectoring nozzle for directional control. The X-36 was unstable in both pitch and yaw axes, so an advanced digital fly-by-wire control system was used to provide stability.

First flown on 17 May 1997, it made 31 successful research flights. It handled very well, and the program is reported to have met or exceeded all project goals.  McDonnell Douglas merged with Boeing in August 1997 while the test program was in progress; the aircraft is sometimes referred to as the Boeing X-36.

The X-36 possessed high maneuverability that would be ideal for use as a fighter. Despite its potential suitability, and highly successful test program, there have been no reports regarding further development of the X-36 or any derived design as of 2017.

Survivors
The first X-36 is at the National Museum of the United States Air Force at Wright-Patterson Air Force Base near Dayton, Ohio. It arrived on July 16, 2003, the same day as the Boeing Bird of Prey and is displayed in the Museum's Research & Development Gallery.
The second X-36 is displayed outside the Air Force Test Flight Center Museum at Edwards Air Force Base in California.

Specifications (X-36)

See also

References

External links

 NASA fact sheet on the X-36 Tailless Fighter Agility Research Aircraft
 "X-36 Proving Its Agility In Flight Testing". Boeing, 1997.
 Boeing X-36 (1997): Tailless Agility  Aviation Week & Space Technology

X-36, McDonnell Douglas
Canard aircraft
X-36
Aircraft first flown in 1997
Mid-wing aircraft
Single-engined jet aircraft
Two dimension thrust vectoring aircraft
Stealth aircraft

McDonnell Douglas X-36


نيران مسلسل بحريني مميز من إخراج أحمد يعقوب المقلة وتأليف أمين صالح وعرض على قناة البحرين .

ملخص القصة
يعتقد بأن احداث المسلسل كانت مابين القرن السابع عشر إلى القرن التاسع عشر وتدور أحداث القصة في قرية صغيرة يحتلها رجل شرير وهو بن زيدان مع أتباعه أما سكان القرية فهم يعيشون في ظلم فمنهم من يبحث عن عمل ومنهم يمنع بوفاضل عن هدم بيته ((وهو (بويوسف) عبد المحسن النمر)) ولكن في النهاية يدرك الكل أن لامحال إذا واجهوا أتباع بن زيدان فيسيهزمونه وهذا الذي حدث فطردوا بن زيدان بعد أن قتلوا أتباع بن زيدان ومنهم من هرب.

عجائب المسلسل
الملابس كانت غريبة وأيضا الديكور وهيئة المنازل لم توجد في أي زمان فكان هذا من ميزات المسلسل حيث كأنهم يعيشون عصرا قديما لكن لم يعرف أي عصر كانوا يعيشونه

الشخصيات

 جاسم النبهان - ((جابر))
 جمعان الرويعي - ((سلمان))
 أحمد مجلي - ((عيسى))
 هيفاء حسين - ((مريم))
 محمد المنصور - ((بن زيدان))
 سعد الجزاف - ((أبو فاضل))
 إبراهيم البنكي ( بوشهاب )
 لطيفة المجرن - (( أم الخير ))
 علي الغرير - (( الرقي ))
 فضيلة المبشر - (( لولوة ))
 أحمد مبارك - (( رشود ))
 هدى سلطان - (( بيبي ))
 سعد البوعينين - ((بوعيسى))
 عبد المحسن النمر - ((بويوسف))
 مبارك خميس ( أحمد السقاي )
 ياسر سيف (عزوز)
بالإضافة إلى أتباع بن زيدان

إنظر
قائمة شخصيات مسلسل نيران

مسلسلات تلفزيونية بحرينية

نيران (مسلسل)


Papeete er borg á eyjunni Tahítí og höfuðborg Frönsku Pólýnesíu í Kyrrahafi. Íbúar eru um 27 þúsund.

Franska Pólýnesía

Papeete


Yuzo Minami (født 17. november 1983) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Ehime FC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yuzo Minami


فليكس بلوخ  عالم فيزيائي سويسري، ولد 23 أكتوبر 1905 في زيوريخ، وتوفي في 10 سبتمبر 1983، عمل في المعاهد العلمية في سويسرا والولايات المتحدة الأمريكية. وحصل عام 1952 على جائزة نوبل للفيزياء.

درس بلوخ بكلية التكنولوجيا العليا بزيوريخ الفيزياء والرياضة البحتة في الأعوام 1924 - 1927. وواصل دراسته عند هايزنبرج بألمانيا (بمدينة لايبزيغ) وكان موضوع الدبلوم معادلة شرودنجر. وموضوع الدكتوراة عن مفاعلة الإلكترونات في البناء البلوري. وقد تناول بلوخ في أبحاثه العلمية تفسير خواص المواد الصلبة بواسطة ميكانيكا الكم واقتراحه النموذج الحزمي Band modell التي تشغلها الإلكترونات في المواد الصلبة وابتكاره دالة مسماة على اسمه دالة بلوخ.

حاز بلوخ على جائزة نوبل للفيزياء بالمشاركة مع إدوارد بورسيل عام 1952 عن " مجهوداتهما لتطوير طرق لحساب رنين مغناطيسية نواة الذرةNuclear Magnetic Resonance-Spectroscopy."

انظر أيضا

 لائحة اليهود الحاصلين على جائزة نوبل.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص حصلوا على الجنسية الأمريكية
أشخاص مرتبطون بسيرن
أشخاص مرتبطون بمشروع مانهاتن
أشخاص من زيوريخ
أعضاء الأكاديمية الملكية الهولندية للفنون والعلوم
أعضاء الأكاديمية الوطنية الأمريكية للعلوم
أعضاء الجمعية الفلسفية الأمريكية
أمريكيون حازوا جائزة نوبل
أمريكيون متجنسون
أمريكيون من أصل يهودي سويسري
حائزون على جائزة نوبل في الفيزياء
خريجو المعهد الفدرالي للتكنولوجيا في زيوريخ
خريجو جامعة لايبتزغ
رنين نووي مغناطيسي
سويسريون حازوا جائزة نوبل
علماء أمريكيون يهود
علماء الفيزياء التجريبية
علماء من زيورخ
فيزيائيون أمريكيون في القرن 20
فيزيائيون سويسريون
فيزيائيون يهود
منتسبو وخريجو جامعة هارفارد
مهاجرون سويسريون إلى الولايات المتحدة
مواليد 1905
مواليد في زيورخ
وفيات 1983
وفيات في زيورخ
يهود حازوا جائزة نوبل
يهود سويسريون

فليكس بلوخ


Ižipovce este o comună slovacă, aflată în districtul Liptovský Mikuláš din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 89 de locuitori. Se învecinează cu Prosiek, Bobrovník, Bukovina, Liptovská Anna și Liptovská Sielnica.

Istoric
Localitatea Ižipovce este atestată documentar din 1286.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Ižipovce


Maigret und der Treidler der Providence (französisch: ) ist ein Kriminalroman des belgischen Schriftstellers Georges Simenon, den Simenon im Sommer 1930 in Morsang-sur-Seine verfasst hatte und der im März 1931 als vierter Roman der Reihe um den Kriminalkommissar Maigret im Verlag Fayard erschien. Die erste deutsche Übersetzung Die Nacht an der Schleuse durch Harold Effberg brachte die Schlesische Verlagsanstalt in Berlin bereits 1934 heraus. Danach folgte der Hammer Verlag in Wien mit der Titelumbenennung Der Schiffsfuhrmann 1948 und der Übersetzung von M. Konrad. Schließlich brachte 1966 der Heyne Verlag das Werk unter dem Titel Maigret tappt im Dunkeln in der Übersetzung von Jutta Sonnenberg heraus. Im Jahr 1991 veröffentlichte der Diogenes Verlag in Zürich eine Neuübersetzung von Claus Sprick unter dem Titel Maigret und der Treidler der "Providence". Die Anführungszeichen im Titel entfielen bei der Neuübersetzung von Rainer Moritz, die 2019 beim Kampa Verlag erschien.

Inhalt
Der Kriminalroman spielt am Canal latéral à la Marne im Nordosten Frankreichs im Département Marne in der Nähe von Épernay, wo an der Schleuse von Dizy der alte Treidelkahn Providence neben dem luxuriösen Schiff Southern Cross des vermögenden älteren Engländers und ehemaligen Colonels Sir Walter Lampson vorübergehend vor Anker liegt. An Bord der Providence befindet sich der ältere, aber kräftige Jean Liberge, der als Stallknecht die dortige Pferde versorgt. Zu der Besatzung der Yacht Southern Cross gehören neben dem liberalen Eigner und dessen vergnügungssüchtiger jüngerer Frau Mary, sein Freund Willy Marco, sein russisches "Mädchen für alles" Wladimir sowie eine Prostituierte, die schon bessere Tage gesehen hat. Nachdem die Providence abgelegt hat, wird die mit einem Seidenkleid bekleidete Mary Lampson erwürgt im Heu des Stalls beim Schleusenwärter aufgefunden. Kurz darauf wird auch Marco, nachdem er sich mit Sir Lampson gestritten hatte, auf die gleiche Art ermordet entdeckt.

Daraufhin wird Kommissar Jules Maigret vom 1. Einsatzkommando der Kriminalpolizei vor Ort gerufen, wo er Quartier bezieht und in seiner üblichen Manier auf der "Suche nach feinen Unstimmigkeiten so lange das Milieu" beobachtet, bis sich seine Verdachtsmomente erhärten. Dabei fällt es ihm anfangs schwer, sich in der Welt der Binnenschiffer und gegenüber dem zugeknöpften englischen Aristokraten zurechtzufinden. Auch das schwere Wetter schlägt Maigret teilweise auf die Stimmung. Zunächst findet er eine Mütze, die scheinbar dem russischen Faktotum Wladimir gehört hat. Danach fällt auf, dass der Pferdeknecht Jean Liberge offenbar mehrfach mit dem Fahrrad des Schleusenwärters herumgefahren ist. Daraufhin bildet nun Maigrets Hauptbeschäftigung selbst mit dem Fahrrad zwischen der inzwischen auch abgelegten Southern Cross und Providence auf dem Leinpfad hin- und herzuradeln, um den Kontakt aufrechtzuerhalten und die Ermittlungen fortzuführen.

Liberge bleibt verschlossen und einsilbig, bis er sich später bei einem Sturz zwischen Schleusen- und Bordwand lebensgefährliche Verletzungen zuzieht. Dank ihm abgenommener Fingerabdrücke entpuppt er sich überraschend als der ehemalige Arzt Jean Evariste Derachambaux, der in einem reinen Indizienprozess wegen eines angeblichen Mordes an seiner reichen Tante zu 20 Jahren Haft in einer Sträflingskolonie und zur Zwangsarbeit verurteilt worden war. Die damaligen Indizien wurden begründet angezweifelt, aber Derachambaux war wohl auch noch aus anderen Motiven untergetaucht. Denn seine damalige Frau Céline Mornet war ihm trotz ihres Versprechens nicht in die Verbannung gefolgt – womöglich hatte sie selbst aus Habgier etwas mit dem Mord an der Erbtante zu tun. Stattdessen tauchte sie unter, indem sie den Namen einer entfernten Verwandten, Marie Dupon annahm und später Sir Walter Lampson heiratete.

Somit trafen beide ehemaligen Ehepartner rein zufällig und überraschend an der Schleuse Nr. 14 aufeinander, woraufhin Jean Liberge sie, da der englische Adlige stets alkoholisiert ist, für zwei Nächte in den Stall der Providence unbemerkt entführte. Marie hatte sich auch früher schon für längere Zeit ohne Angabe ihres Ziels vom Heimatschiff entfernt. Da sie sich Jean verweigerte, erwürgte er sie und verbarg ihren Leichnam im Stall des Schleusenwärters. Nachdem er zwischen den beiden Schiffen mit dem Fahrrad hin- und hergefahren war, stahl er die Mütze Wladimirs und legte diese als falsche Spur aus. Dabei war ihm jedoch Willy Marco auf die Spur gekommen und forderte von ihm eine Aufklärung. Bei dem sich daraus entwickelnden Streit konnte ihn der ihm trotz seines Alters körperlich überlegene Liberge erwürgen. Kommissar Maigret trägt dem todgeweihten Liberge seine Ermittlungsergebnisse vor, die dieser nur durch Augenkontakt bestätigen kann. Maigret lässt den Mörder in Frieden bei seinen Pferden sterben, während Sir Walter Lampson, stark alkoholisiert aber nach außen hin ohne jede Regung, mitsamt seinem Faktotum Wladimir weiter den Marne-Kanal entlang fährt. Im Gegensatz dazu steht die Trauer der Frau des Kapitäns der Providence, die den Pferdeknecht regelrecht bemuttert hat, und trotz ihrer Ergriffenheit dank Maigrets Taktgefühls mit der Situation versöhnt wird.

Hintergrund

Nachdem Simenon im Winter 1929/1930 seinen Kriminalkommissar Maigret entwickelt und den ersten Roman Pietr-le-Letton geschrieben hatte, entstanden die folgenden drei Maigret-Romane Monsieur Gallet, décédé, Le Charretier de la «Providence» und Le Pendu de Saint-Pholien in rascher Folge im Sommer 1930 in Morsang-sur-Seine, wo er mit seinem Boot vor Anker lag. Im Herbst schloss sich mit La Tête d'un homme der fünfte Maigret-Roman an. Maigrets Hausverlag Fayard, in dem er bislang hauptsächlich Groschenromane unter einem Pseudonym verfasst hatte, stellte eine Veröffentlichung der Reihe in Aussicht, sobald Simenon zehn Romane vorab fertiggestellt hatte, um dann in rascher Abfolge jeden Monat ein neues Buch veröffentlichen zu können. Obwohl zu dem Zeitpunkt erst fünf Romane vorlagen, brachte Fayard im Februar 1931 schließlich die beiden ersten Romane heraus, die sofort im Doppelpack erscheinen sollten, um die Wirkung zu vergrößern. Für den Beginn der Serie ausgewählt wurden Monsieur Gallet, décédé und Le Pendu de Saint-Pholien.

Simenon, der erstmals unter seinem richtigen Namen veröffentlichte, wandte den Werbeetat des Verlags und Teile seines eigenen Autorenhonorars für einen großen Ball auf, mit dem er für seine Bücher werben wollte.

Die Figur des Jean Liberge, erinnert in seiner Statur ("Bärenkräfte"), seines fortgeschrittenen Alters und seiner kriminellen Vorgeschichte (vermutlich zu Unrecht verurteilt) an eine andere literarische Figur: die des Jean Valjean aus Victor Hugos Les Misérables. Da Simeon die ersten Romane alle an Bord seiner vor Anker liegenden Mini-Yacht "Ostrogoth" verfasste, lag die Wahl seines Sujets an der Marne in diesem Fall nicht fern. Der Marne-Kanal und seine vielen Schleusen in Aigny, Bisseuil, Condé-sur-Marne, Mareuil-sur-Ay und Tours-sur-Marne, sind unerlässlich, um die Höhenunterschiede des Plateaus von Langres zu überwinden, hinter dem die Saône ihren Lauf nimmt und sich die Städte Chalon-sur-Saône, Mâcon sowie Layon befinden.

Rezension
 "Maigret und der Treidler der Providence‹, ist eine atmosphärisch wunderbar dichte Geschichte, deren Spannung aus der Konfrontation von Lebenswelten erwächst: der der ›demi-monde‹ auf einem Yacht-Ausflug und der der Treidler, Schiffer, Schleusenwärter auf den Flüssen und Kanälen im Nordosten Frankreichs." (Westdeutscher Rundfunk)
 "Eine schöne Frau im Seidenkleid ist das Opfer in ›Maigret und der Treidler der Providence‹. Tot aufgefunden wird sie in einer Umgebung, die so gar nicht zu ihrer Erscheinung passt, nämlich zwischen Schleppern und Kähnen. Da riecht man förmlich Dieselöl, den Geruch von Pferdestall, sieht die behäbigen Kähne mit ihren wortlosen Besitzern oder glaubt, windige Yachtbesitzer vor sich zu haben. Simenon ist ein Meister der Atmosphäre". (Berliner Morgenpost)
 "Vier Romane, null Festnahmen, so die Bilanz nach einem Monat Maigret: Kann ich als Krimileser nicht verlangen, wenigstens ein einziges Mal den Satz zu hören: "Sie sind verhaftet!"? Was macht dieser Kommissar eigentlich mit denjenigen, die er eigenhändig überführt? Dem ersten schaut er dabei zu, wie er sich selbst richtet, beim zweiten Fall gibt es überhaupt kein ernsthaftes Verbrechen (aber Maigret hilft noch beim Versicherungsbetrug mit), im dritten schenkt er der kollektiven Mörderbande ihre Strafe, weil die Sache ja schon fast verjährt ist, und hier - na, lesen Sie selbst. (...) Alles sehr rätselhaft hier, und auch ziemlich unerfreulich: Mit dem stinkreichen (...) Engländer, der da mit seinem geschmeidigen Faktotum auf einer Yacht durch Frankreichs Kanäle zieht, wird man nicht so rasch warm, die übrigen Gestalten sind manchmal etwas arg forciert – ein Produkt ihres harten Lebens als Schiffer oder Treidler; die Tiere, immerhin, tragen das alles mit Würde. Das spricht nicht gegen das Buch, vor allem, weil in diesem großen Grau aus Regen und Schmutz, das über dem Roman liegt, der Urheber des Verbrechens so lange verborgen bleibt."

Rezeption

Kriminalgeschichten, die im Umfeld von Schleusen oder auf Binnenkanälen stattfinden, erfreuen sich in der europäischen Kriminalliteratur seit jeher großer Beliebtheit. Besonders bekannt sind dabei im deutschsprachigen Raum außer dem vorliegenden Kriminalroman, Maj Sjöwalls und Per Wahlöös Die Tote im Götakanal (Originaltitel: Roseanna, 1965; Übersetzung: Johannes Carstensen, Rowohlt, Reinbek 1968) und Colin Dexters Mord am Oxford-Kanal (Originaltitel: The Wench Is Dead. Macmillan, London 1989; Rowohlt, Reinbek 1990), wobei auch bei diesen Geschichten zufälliges wie planvolles Zusammentreffen von Täter und Opfer bei gleichzeitiger Entfernung vom Tatort eine große Rolle spielen.

Die lange Zeit auf dem deutschsprachigen Buchmarkt vorliegende Übersetzung des Heyne Verlags, Maigret tappt im Dunklen, wobei der Titel hier eher seinen Schwierigkeiten, sich mit der ihm unbekannten Welt der Binnenschiffer bekannt zu machen, geschuldet war und ihm Gegensatz zum Original- und heutigen deutschen Titel nicht den Täter verraten wollte, regte einige Wortspiele an: "Georges Simenon beispielsweis blamierte seinen Helden mit dem Titel Maigret tappt im Dunkeln, aber wie wir den tapferen Kommissar kennen, wird er den Fall schon noch rechtzeitig vor der letzten Zeile des Buches gelöst haben."

Adaptionen
 The Crime at Lock 14, (50 min) Folge der Fernsehserie Maigret, Regie: Andrew Osborn, British Broadcasting Corporation 1963, mit Rupert Davies in der Titelrolle.
 Le Charretier de La Providence, Folge der Fernsehserie Les Enquêtes du commissaire Maigret von Marcel Cravenne, mit Jean Richard in der Titelrolle, ausgestrahlt auf Antenne 2, 14. Juni 1980. In weiteren Rollen Charles Moulin (Jean), Féodor Atkine (Willy)
 Maigret et la croqueuse de diamants, (89 min) Folge der Fernsehserie Maigret von André Chandelle mit Bruno Cremer in der Hauptrolle, ausgestrahlt am 16. Februar 2001. In weiteren Rollen Michael Lonsdale (Sir Lampson), Renaud Danner (Willy), Frédéric Bodson (Jean)

Ausgaben

 Le Charretier de la Providence. Fayard, Paris 1931.
 Die Nacht an der Schleuse. Übersetzt von Harold Effberg. Schlesische Verlagsanstalt, Berlin 1934.
 Der Schiffsfuhrmann. Übersetzt von M. Konrad. Hammer, Wien 1948.
 Maigret tappt im Dunkeln. Übersetzung von Jutta Sonnenberg, Heyne, München 1966, ISBN 3-453-12067-1.
 Maigret und der Treidler der "Providence". Übersetzung von Claus Sprick, Diogenes Verlag (detebe 21029), Zürich 1981, ISBN 3-257-21029-9.
 Sämtliche Maigret-Romane in 75 Bänden. Bd. 4, Diogenes, Zürich 2008, ISBN 978-3-257-23804-4.
 Maigret und der Treidler der Providence, Übersetzung von Rainer Moritz, Kampa, Zürich 2019, ISBN 3311130049.

Weblinks
 Maigret und der Treidler der ›Providence‹ – www.maigret.de (deutsch)
 Ausführliche Notice bibliographique – Le charretier de La Providence (französisch)
 http://www.trussel.com/maig/mompro.htm (englisch)

Einzelnachweise

Maigret
Werk von Georges Simenon
Literarisches Werk
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Französisch)
Roman, Epik
Literatur (Belgien)
Kriminalliteratur
Treideln

Maigret und der Treidler der Providence


Palazzo Monte di Pietà je povijesna građevina smještena uz Spaccanapoli u Napulju, Italija. U njemu se nalazila Gora pobožnosti, kršćanska banka u Napulju.

Povijest
Monte di Pietà osnovan je 1539. godine, nakon što je car Karlo V. izdao edikt o protjerivanju Židova posvećenih lihvarstvu. Crkva je srednjovjekovnim kršćanima zabranila posuđivanje novca uz zaradu, iako se ta zabrana često ignorirala u trgovačkim središtima poluotoka. Kao odgovor na edikt iz 1539., neki aristokratski Napuljci (Aurelio Paparo, Gian Domenico di Lega i Leonardo Palma) osnovali su neprofitnu organizaciju za posuđivanje novca.

Godine 1574. trgovac Bernardino Rota oporukom je ostavio Monte di Pietà iznos od pet stotina dukata. Osnovana je bratovština za upravljanje zalagaonicom koja je 1592. kao prvo mjesto imala Palazzo Carafa d'Andria, ali je nedostajalo prostora za kupnju za novi dom, palaču Girolama Carafe.

Između 1597. i 1603. Gian Battista Cavagna, u suradnji s Giovannijem Giacomom Di Confortom i Giovannijem Colom di Francom, sagradio je palaču sa susjednom kapelom u manirističkom stilu. Tijekom Masaniellova ustanka, zalaganjem Giulia Genoina palača je pošteđena od paleži od strane revolucionara. Godine 1786. slučajni požar uništio je arhive i umjetnine Banke; kapela je ipak izbjegla požar.

Portal ima stupove dorskog reda. U entablaturu se upisuju tri triglifa koji stvaraju dva prazna prostora u frizu, u tim praznim prostorima nalaze se dva natpisa od kojih je jedan datum početka radova:

Kapela

Pročelje kapele inspirirano je pročeljem crkve Sant'Andrea u Via Flaminiji u Rimu, koju je dizajnirao Vignola. Flankirajući ulaz, između dva para pilastara jonskog reda nalaze se dvije niše sa kipovima Pietra Berninija, oca slavnog rimskog kipara Gian Lorenza, koji predstavljaju dobročinstvo i sigurnost. U timpanonu je Pietà Michelangela Naccherina s dva anđela Tommasa Montanija.

Svod kapele freskama je oslikao grčki slikar Belisario Corenzio, s desne strane je slika Ippolita Borghesea, s lijeve strane slika koju je započeo Girolamo Iparato, a dovršio Fabrizio Santafede, a u sredini, iza glavnog oltara, Polaganje Santafede. Grobnica kardinala Acquavive (1617.) Cosima Fanzaga nalazi se u antisakristiji. Sakristija je u prvoj polovici 18. stoljeća ukrašena stropnim alegorijskim freskama Giuseppea Bonita u pozlaćenom okviru. S desne strane vrata vode do Hall of Cantoniere, još jednog primjera umjetnosti 17. stoljeća, s popločanim podom i freskama; vrijedni su pažnje portreti Charlesa III od Bourbona i njegove žene Marije Amalije. Također, u prostoriji se čuva i Naccherinova drvena Pietà iz 17. stoljeća.

Unutrašnjost kapele

Izvori

 Antonio Terraciano, Andrea Russo, The churches of Naples. Census and short reviews of the 448 historic churches of Naples, Lorenzo Executive Publisher, 1999.

Vanjske poveznice

Monte di Pietà
Manirizam

Monte di Pietà (Napulj)


Devlin DeFrancesco (né le ) à Toronto au Canada est un pilote de course automobile italo-canadien. Après avoir participé à des épreuves de monoplace dans des championnats tels que l'Euroformula Open, le Championnat de Formule 3 FIA en 2019, le Championnat d'Asie de Formule 3 en 2020, et l'Indy Lights en 2021, il participe depuis Février 2022 au championnat IndyCar Series. Depuis 2018, il participe également à des épreuves d'endurance au volant de Sport-prototype dans le championnat américain WeatherTech SportsCar Championship.

Carrière

En 2022, après avoir évolué dans la filière monoplace Road To Indy de l'écurie Andretti Steinbrenner Autosport, Devlin DeFrancesco s'engage dans cette même écurie afin de participer au championnat IndyCar Series auxx côtés de Romain Grosjean, Colton Herta et Alexander Rossi en tant que coéquipier d'écurie. Comme la saison précédente, il s'inscrit avec l'écurie américaine DragonSpeed – Atmofizer afin de participer aux 24 Heures de Daytona.

Résultats en monoplace

† DeFrancesco étant un pilote invité, il était inéligible pour marquer des points.

Palmarès

Résultats aux 24 Heures de Daytona

Résultats en IndyCar Series

Résultats en WeatherTech SportsCar Championship

Notes et références

Liens externes

 ;

  Devlin DeFrancesco sur driverdb.com
  Devlin DeFrancesco sur motorsportmagazine.com
  Devlin DeFrancesco sur RacingSportscars.com

Naissance en janvier 2000
Pilote automobile canadien
Pilote automobile italien
Pilote du Championnat unifié des voitures de sport
Pilote des 24 Heures de Daytona
Pilote de Formule 3 FIA

Devlin DeFrancesco


Oksbøl (dansk) eller Oxbüll (tysk) er en landsby beliggende øst for Flensborg og syd for Lyksborg i det nordlige Angel i Sydslesvig. Administrativt hører landsbyen under Ves i Slesvig-Flensborg kreds i den nordtyske delstat Slesvig-Holsten. I kirkelig henseende hører Oksbøl under Munkbrarup Sogn (Munkbrarup Herred, oprindelig Husby Herred). Nabobyer er Ves, Ulstrup, Munkbrarup og Rosgaard. Oksbøl består af Oksbøl-Nord og -Syd, adskilt af forbundsvejen B 199 (Nordgade).

Oksbøl blev første gang nævnt i 1622 som Ousbull. Den sønderjyske/angeldanske udtale er Awsbøl. Stednavnet er formodentlig afledt af okse, måske af olddansk *ux(n)abøli. Der er flere gravhøje i området omkring landsbyen. Syd for Oksbøl lå tidligere den nu forsvundne landsby Rubøl. Stednavnet indgår nu i marknavnet Rubølled (Rubelei), tidligere fandtes der Rubølled Kro. Landsbyen Oksbøl var dansk indtil 1864. Ved folkeafstemningen om Slesvigs statslige tilhørsforhold i 1920 stemte 130 af Oksbøls indbyggere tysk og 14 dansk.

Eksterne henvisninger

Noter

Byer i Angel
Bydele og forstæder til Flensborg

Oksbøl (Ves)


كودجو أفانو (21 نوفمبر 1977 في تابليغبو)  لاعب كرة قدم فرنسي الجنسية توغولي المولد يلعب حاليا في دوري المحترفين السعودي في الحزم السعودي منذ سنة 2008 حيث يجيد اللعب في خط الدفاع .

لعب أفانو في أندية بوردو (1995-2003) العين الإماراتي (2003) بوردو مجددا (2004-2005) جازيانتيب سبور التركي (2007) .

ساهم أفانو في تتويج نادي بوردو ببطولة دوري الدرجة الأولى موسم 1998/1999 وبطولة كأس الدوري الفرنسي موسم 2001/2002 .

شارك أفانو مع منتخب فرنسا في بطولة كأس العالم للشباب تحت 20 سنة التي أقيمت في ماليزيا 1997 . في المباراة الأولى لم يشارك أفانو وتعرض منتخب فرنسا لخسارة قاسية من منتخب البرازيل بنتيجة 0/3 . في المباراة التالية قرر المدرب اشراكه في مركز قلب الدفاع حيث نجح في المساهمة في تحقيق فوزين متتاليين على كوريا الجنوبية وجنوب أفريقيا بنتيجة واحدة 4/2 . في الدور الثمن النهائي حقق منتخب فرنسا نتيجة الفوز على منتخب المكسيك بهدف نظيف بينما خسر في الدور الربع النهائي من منتخب الأوروغواي بنتيجة 7/8 بركلات الجزاء الترجيحية .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
أشخاص على قيد الحياة
توغوليون مغتربون في تركيا
توغوليون مهاجرون إلى فرنسا
رياضيون توغوليون مغتربون في تركيا
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو بوردو
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو غازي عنتاب سبور
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو منتخب فرنسا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي الحزم
لاعبو نادي العين
لاعبو نادي الفيصلي (السعودية)
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1397 هـ
مواليد 1977
مواليد في لومي

كودجو أفانو


Bundesliga 2011-2012 a fost cel de-al 49-lea sezon al Bundesligii, eșalonul superior al fotbalului din Germania. Sezonul a început pe 5 august 2011 și s-a terminat pe 5 mai 2012.

Echipament și personal

Clasament

Rezultate

Play-off retrogradare

Statistici

Golgheteri

Top pasatori

Note

Sezoane Bundesliga
2011 în fotbal
2012 în fotbal

Bundesliga 2011-2012


Metailurus es un género extinto de felino dientes de sable, perteneciente a la tribu Metailurini, que vivió en América del Norte, África, Europa y Asia desde el Mioceno al Pleistoceno, viviendo desde hace 9 millones de años hasta hace 11,000 años.

Metailurus fue nombrado por Zdansky (1924). Fue asignado a la familia Felidae por Carroll (1988).

Metailurus es conocido como el felino "diente de sable falso" debido que no poseía verdaderos dientes de sables, sino que tenía una especie de mezcla entre los caninos alargados, delgados y en forma de cuchillo de los verdaderos dientes de sable (Machairodontinae) y los caninos más cortos y cónicos de los felinos actuales. Los caninos son mayores incluso que los del leopardo nebuloso pero significativamente más cortos que los de los dientes de sable verdaderos y más cónicos que aplanados. Debido a que muchos de los fósiles de Metailurus son fragmentarios, el número de especies es objeto de debate. Sin embargo la especie Metailurus minor ha sido reasignada a su propio género, Yoshi.

Referencias

Machairodontinae
Mamíferos del Mioceno
Mamíferos del Plioceno
Mamíferos del Pleistoceno

Metailurus


Olof Mathias Theodor Rabenius (født 25. august 1823 i Uppsala, død 24. februar 1892 sammesteds) var en svensk retslærd og nationaløkonom. Han var søn af Lars Georg Rabenius.

Rabenius blev student 1839, magister i filosofi 1845, cand. jur. 1850, docent i Uppsala 1851 og 1854 professor i Lund. Han var 1862—89 professor ved Uppsala Universitet, 1860—63 beskæftiget i justitsministeriet med lovudarbejdelse. Af hans grundige og klare forfattervirksomhed skal følgende afhandlinger nævnes: Om båtsmanhållet (1851), Om tionden (1853), Om beskattningens grunder (1862), Om eganderätten til grufvor (1863), Om näringsfrihetens utveckling (1867), Om lyxen (1868), de fire sidstnævnte i Uppsala Universitets årsskrift. Rabenius, som havde haft en væsentlig andel i søloven af 1864, udgav 1869 en Handledning vid föreläsningar i sjörätten. Hans hovedværk er den vægtige Handbok i Sveriges gällande förvaltningsrätt, I-III (1866, 1871, 1873, I bind i 2. oplag, 1875). Rabenius var en mangesidig interesseret mand, med udpræget æstetisk begavelse, navnlig på musikkens område.

Kilder
 Dahl, Frantz:

Jurister fra Sverige
Nationaløkonomer
Ansatte ved Uppsala Universitet
Ansatte ved Lunds Universitet
Faglitterære forfattere fra Sverige
Svensksprogede forfattere fra Sverige
Svenskere i 1800-tallet
Personer fra Uppsala

Theodor Rabenius


Les cascades de Caraoucou sont trois chutes d'eau naturelles des Pyrénées, situées dans la vallée de Vicdessos, sur la commune de Val-de-Sos, dans le département français de l'Ariège.

Hydrologie
Depuis 830 m d'altitude, les trois cascades se succèdent (une petite entrecoupant deux grandes) avec un dénivelé d'environ 120 m, la plus grande ayant 55 m de hauteur. Elles sont alimentées par le ruisseau de Sem, affluent en rive droite du Vicdessos dans le bassin hydrographique de l'Ariège.

Localisation
Dans l'environnement de la forêt domaniale de Sem entre le hameau d'Arconac au nord et Sem au sud, les cascades sont facilement et rapidement accessibles par un sentier de découverte balisé au départ de la route départementale 8.

Description
Issu d'un petit bassin versant, le débit peut varier rapidement avec les précipitations et est généralement modeste dès fin juin. Elles peuvent être magnifiées par grand froid lorsque les eaux sont prises par le gel.

Valorisation touristique et sportive
La descente des cascades est un site de canyoning apprécié pouvant être effectué en une heure.

Le sentier de découverte au départ de la RD 8 au sud du hameau d'Arconac vers Sem et permet de relier différents sites du passé des mines de fer de Rancié. Le palet de Sanson est un bloc erratique proche.

Voir aussi

 Liste de chutes d'eau de France
 Canyonisme
 Mines de Rancié

Notes et références

Caraoucou
Patrimoine naturel dans l'Ariège
Vallée de Vicdessos

Cascades de Caraoucou


The Rules of Hell er en samleboks af det britiske heavy metal-band Black Sabbath.

Boksen indeholder fire musikalbum – samtlige tre studiealbum med Ronnie James Dio som vokalist, samt livealbummet Live Evil.

Albumliste
 1980 Heaven and Hell
 1981 Mob Rules
 1982 Live Evil
 1992 Dehumanizer

Medlemmerne
 Tony Iommi – guitar
 Geezer Butler – basguitar
 Ronnie James Dio – vokal
 Vinny Appice – trommer
 Bill Ward – trommer (på Heaven and Hell)
 Geoff Nicholls – keyboard

Black Sabbath-album
Album fra 2008
Kompilationer

The Rules of Hell


Jonathan Swift (30 Kasım 1667 - 19 Ekim 1745), İrlandalı şair, yazar ve siyasetçi.

İngiliz edebiyatının büyük yergi ustalarından biridir.  Bir din adamı olan  Jonathan Swift, siyasetle yakından ilgilenmiş; felsefi, siyasi, dinî konularda yergiler yazmış; İngiltere'nin baskıcı politikasına karşı birbiri ardına çıkardığı siyasi broşürlerle İrlanda'da ulusal bir kahramana dönüşmüştür.

"Gulliver'in Gezileri" adlı romanı, Batı edebiyatının en çok okunan kitaplarından biridir. Dört bölümden oluşan kitabın ilk iki bölümünü içeren kısaltılmış basımları, dünya çocuk edebiyatının klasik romanları arasında yer almaktadır.

Hayatı

Gençlik
30 Kasım 1667'de İrlanda'nın başkenti Dublin'de doğdu. İngiliz kökenli bir ailedendir. Babasının ölümünden sonra dünyaya gelen Swift'i annesi önce bir sütnineye, sonra amcasına emanet edip İngiltere'deki akrabalarının yanına döndüğü için annesiz büyüdü.

1689'da Trinity College'ı bitirdi ve İngiltere'ye gitti. Çağının önemli bir devlet adamı olan ve yazılarıyla ünlü bir düşünür sayılan  Sir William Temple'ın evinde görev aldı, onun sekreteri oldu. İlk şiirleri ve Stella adıyla ölümsüzleştireceği, o zaman sekiz yaşında olan Esther Johnson ile tanışması da bu tarihlerde gerçekleşti. (1691).

William Temple'ın sayesinde o yılların kültürel ortamıyla ve etkili kişileriyle tanıştı ve onun teşviki ile Oxford Üniversitesi'nde lisansüstü eğitimi yaptı. O dönemde Swift gibi eğitimli ama geliri olmayan bir gence açık az sayıdaki meslekten birisi din adamlığı idi. Bağımsız olabilmek için bu mesleği seçen Swift, 1694'te Anglikan Kilisesi'ne girdi.  1696'da Temple'ın evine geri döndü ve 1699'da Temple'ın ölümüne kadar kendisine anılarını ve mektuplarını yayıma hazırlamada yardımcı oldu. Bu dönemde değişik mezhepten Hristiyanların kavgasını ele alan "A Tale of a Tub" (Bir Fıçının Öyküsü) adlı eserini yazdı. 1704 yılında yayımladığı eserde, din alanında hoşgörüsüzlüğü, ikiyüzlülüğü eleştirmiştir.

Temple'ın ölümünden sonra Dublin'e gidip önce Lord Berkeley'nin yanında çalıştı, daha sonra papazlık yaparak siyasetten ve saraydan uzak kaldı. Aynı dönemde Stella da İrlanda'ya taşınmış ve onun Dublin dışında olduğu dönemlerde sıklıkla evinde kalmıştır. Swift'in bu genç kızla ilişkisi tüm araştırmalara karşın aydınlığa kavuşmamıştır. Evlendiklerine dair yaygın bir söylenti çıksa da Swift, onu aşkla sevdiğini hiçbir zaman kabul etmemiş ve onunla hep yanlarında Stella'nın arkadaşı Rebecca Dingley varken buluşmuşlardı. Londra'dan Stella ve Rebecca'ya yazdığı mektuplar "Stella'ya Günlük" adıyla yayımlandı.

Olgunluk

1701'de Londra'ya döndüğünde, artık tanınan bir yazardı. Siyaset, din ve edebiyat alanlarında giriştiği polemiklerle etkiliydi. Art arda yayımlanan kitapları da oldukça ilgi görmüş ve parlak zekası hayranlık uyandırmıştı. Siyasi olarak liberallerin yanında yer alan Swift, aynı zamanda kiliseye ve dine de bağlıydı. 1704'te yayımlanan "The Battle of the Books" (Kitapların Savaşı) taşlaması, İngiltere'de Eskiler-Yeniler tartışmasını yeniden alevlendirdi. Kendisi "yeniler"e karşı "eskiler"i savundu ve kendi çağındaki yapaylığı, ukalalığı eleştirdi.

1710'dan sonra muhafazakâr Tory partisini desteklemeye başladı. Tory'lerin iktidarda oldukları 1710-1713 arasında Londra'da yaşadı ve partinin ileri gelenlerinin yer aldığı The Examiner dergisini yöneterek başkentin siyasal yaşamında etkin bir rol oynadı.

Ancak 1714'te Tory'lerin siyasi gücü azaldı ve Swift düş kırıklığı ile Dublin'e geri döndü.  1713'te Dublin'deki St. Patrick Katedrali'nin başrahipliğine atanmıştı. Bu görev nedeniyle artık Londra'ya gitme imkanı bulamayan Swift,  1745 yılındaki ölümüne kadar geçen sürede, kendini İrlanda'nın sorunları üzerinde çalışmaya ve yazmaya verdi.  Birbiri ardına çıkardığı siyasi broşürlerle İrlanda'da ulusal bir kahramana dönüştü. 1724-1725'te yayımlanan "Drapier's Letters" (Kumaşçının Mektupları)  ve ardından 1726 yılında tamamladığı "Gulliver's Travels" (Guliver'in Gezileri) ile İrlanda'da çok ünlü oldu.

Tüm zamanlara yayılan bir ün kazanan dört bölümlük Guliver'in Gezileri'nin son iki bölümü, özellikle de son bölümü çok sert bir taşlamadır. Swift, cüceler ülkesini anlattığı birinci bölümde İngiltere'de Whig'ler ve Tory'ler çatışmasını; ikinci bölümde kendini beğenmiş üstün Avrupa uygarlığının ve İngiliz sisteminin çürük yanlarını, üçüncü bölümde bazı sözümona bilimsel çalışmaları, son bölümde ise kendisini hayvanlardan üstün gören insan aklını hicvetti.

1729'da yayımladığı "Alçakgönüllü Bir Öneri" adıyla bilinen kitapçık, kaleme aldığı son önemli eseri oldu. Tam adı "A Modest Proposal For preventing the Children of Poor People From being a Burthen to Their Parents or Country, and For making them Beneficial to the Publick " (Yoksul Kişilerin Çocuklarının Ana Babalarına ve Ülkeye Yük Olmalarını Engellemek ve Topluma Faydalı hale getirmek için Alçakgönüllü Bir Öneri) olan bu eserde İngiltere'nin, İrlanda'yı olumsuz etkileyen ticari uygulamalarını hicvetti. O dönemde dinsel ya da ekonomik konularda ayrıntılı öneriler yayımlayan "tasarımcı" denen kişilerin parodisini yaptığı kitapçıkta Swift, son derece sağduyulu bir öneriyi, en ağırbaşlı biçimde ileri sürercesine, İrlandalı yoksul çocukların pişirilip yenmesini önerir.

Son yılları
Yaşama karşı küskünlüğü, kötümserliği gittikçe yoğunlaşıp sağlığı bozulan Jonathan Swift, son üç yılını tamamen delirmiş olarak geçirdi. 19 Ekim 1745'te neredeyse 80 yaşında iken İrlanda'da öldü. 1728 yılında ölen Stella'nın St. Patrick Katedrali'ndeki mezarının yanına gömüldü.

Ölümünden sonra

Swift mal varlığını akıl hastalarına vasiyet etmiş; mirasıyla 1747'de akıl hastanesi kurulmuştur.

Swift'in Güliver'in gezilerinde iki hayalî Mars uydusundan bahsedişinden, 150 yıl sonra Mars'ta iki uydu keşfedilmiş ve Deimos uydusundaki kritere  Swift'in adı verilmiştir.

Bazı eserleri
Kitaplar Savaşı (1669-1704)
Bir Fıçı Öyküsü (1704)
Kumaşçının Mektupları (1724)
Güliver'in Gezileri (1726)
Alçakgönüllü Bir Öneri (1729)

Kaynakça

1667 doğumlular
1745 yılında ölenler
İrlandalı yazarlar
Gulliver'in Gezileri
İngiliz Anglikanlar

Jonathan Swift


Slaget ved Magdhaba fandt sted den 23. december 1916 under Sinai og Palæstina-felttoget under 1. Verdenskrig. Angrebet fra Anzac divisionen fandt sted mod en forskanset garnison fra den osmanniske hær syd og øst for Bir Lahfan i Sinaiørkenen omkring 29-40 km fra Middelhavets kyst. Denne sejr til en egyptiske ekspeditionsstyrke (EEF) mod den osmanniske garnison betød også at al-Arish blev sikret, efter at den osmanniske garnison trak sig tilbage.

I august 1916 var en kombineret osmannisk/tysk/Østrig-ungarsk styrke blevet tvunget til at trække sig tilbage til Bir el Abd efter den britiske sejr i slaget ved Romani. I løbet af de følgende tre måneder trak den slagne styrke sig længere østpå til al-Arish, mens det erobrede område, som strakte sig Suez-kanalen blev besat og garnisoneret af EEF. Patruljer og rekognosceringer blev gennemført af britiske styrker for at beskytte den fortsatte bygning af en jernbane og en vandledning og forhindre den osmanniske armé i at trænge over Sinaiørkenen ved at ødelægge vandbrønde og cisterner.

I december var byggeriet af infrastruktur og forsyningslinjer tilstrækkelig fremskredet til at den britiske fremrykning kunne begynde om aftenen den 20. december. Den følgende morgen var en bereden styrke nået til al-Arish, som viste sig at være forladt. En osmannisk garnison i stærke forsvarsstillinger blev opdaget ved Magdhaba 29-48 km inde i landet mod sydøst ved Wadi el Arish. Efter en ny natlig march af den beredne Anzac division blev angrebet på Magdhaba indledt af australske, britiske og newzealandske mod velforskansede osmanniske tropper, som forsvarede 6 skanser. I løbet af dagens hårde kampe var det det beredne infanteris taktik, med at ride så tæt på fronten som muligt, sidde af og angribe med bajonetterne påsat og med støtte fra artilleri og maskingeværer samt luftrekognoscering, der viste sig bedst. Alle de godt camouflerede skanser blev efterhånden fundet og erobret og de osmanniske forsvarer overgav sig sidst på eftermiddagen.

Baggrund

Ved udbruddet af 1. verdenskrig havde egyptisk politi, som havde kontrolleret Sinaiørkenen, trukket sig tilbage og efterladt området stort set ubeskyttet. I februar 1915 angreb en tysk/osmannisk styrke uden held Suez-kanalen (Angrebet på Suez-kanalen). Efter slaget ved Gallipoli trængte end ny tysk/osmannisk styrke i juli 1916 over Sinai for at true Suez-kanalen. Denne styrke blev besejret i august i slaget ved Romani, hvorefter den beredne Anzac division under generalmajor Harry Chauvel trængte den osmanniske armés ørkenstyrke, som blev ledet af den tyske general Friedrich Freiherr Kress von Kressenstein ud af Bir el Abd og over Sinaihalvøen til al-Arish.

I midten af september 1916 havde den beredne Anzac division fulgt den tysk/osmanniske styrke fra Bir el Salmana 32 km langs den nordlige rute over Sinaihalvøen til forposten ved Bir el Mazar. Maghara bakkerne 80 km sydvest for Romani i det indre af Sinaihalvøen blev også angrebet i midten af oktober at en britisk styrke fra Suez-kanalen. Selv om de ikke blev erobret dengang blev alle sidde stillinger efterhånden opgivet af deres osmanniske garnisoner i lyset af den voksende britiske styrke i området.

Konsolidering af de erobrede områder

Briterne opbyggede herefter garnisoner langs deres forsyningsveje, som strakte sig over Sinai fra Suez-kanalen. Patruljer og rekognosceringer blev gennemført regelmæssigt for at beskytte jernbanen og vandledningen, som blev bygget af det egyptiske arbejdskorps. Disse forsyningslinjer kunne ses i form af jernbanestationer og sidespor, flyvepladser, signalindretninger og faste lejre hvor tropper kunne bo i telte og hytter. På dette tidspunkt bestod den egyptiske ekspeditionsstyrke af i alt 156.000 mand plus 13.000 egyptiske arbejdere.

Osmanniske stillinger i Sinai
Den osmanniske armés ørkenstyrke under Kress von Kressenstein, som opererede i Sinaiområdet blev forsynet fra deres hovedbase i ørkenen ved Auja al-Hafir, der lå på den osmanniske side af grænsen. Hafir el Auja var forbundet til Beersheba, Gaza og det nordlige Palæstina med vej og jernbane.

Denne primære tyske og osmanniske base i den centrale del af Sinaiørkenen forsynede og støttede mindre garnisoner i området med troppeforstærkninger, ammunition og rationer, medicinske forsyninger og hvileperioder væk fra fronten. Hvis de blev efterladt intakte kunne de osmanniske styrker ved Magdhaba og Hafir el Auja i alvorlig grad true fremrykningen af EEF langs den nordlige rute ind i det sydlige Palæstina.

Problemer med en fremrykning til al-Arish

Vand

Oaseområdet, som strakte sig fra Dueidar 25 km fra Qantare langs Darb es Sultani, langs den gamle karavanerute og videre til Salmana 83 km fra Qantara kunne opretholde liv; men fra Salmana til Bir el Mazar, (120 km fra Qantara) var der ikke ret meget vand, og efter Mazar-området var der ingen vand før man nåede al-Arish ved kysten 150 km fra Qantara.

Inden den britiske fremrykning til al-Arish kunne begynde skulle den 30 km lange strækning uden vand mellem El Mazar og al-Arish udforskes grundigt. I midten af december 1916 gjorde vandledningens udbygning mod øst det muligt at opbevare tilstrækkeligt med vand ved Maadan (Kilo. 128) og det var også muligt at samle tilstrækkeligt store antal kameler og kameldrivere fra transportkorpset til at bringe vand frem fra Maadan til støtte for en angribende styrke.

Betingelser
Felttoget over Sinaiørkenen krævede stor beslutsomhed såvel som opmærksomhed på detaljerne af alle involverede for at sikre, at ammunition, rationer og hver en liter vand eller balle hestefoder var til rådighed, når der var brug for den. Mens den osmanniske hovedbase ved Hafir el Auja var mere centralt placeret, lå den britiske base omkring 50 km vest for al-Arish, omtrent for enden af deres forsyningslinje. Beredne operationer så langt fra basen i et så bart terræn var yderst farlige og vanskelige.

Til disse langtrækkende ørkenoperationer var det nødvendigt at alle forsyninger var velorganiserede og passende indpakket så de kunne fragtes på kameler, som fulgtes med kolonnen efter tæt bagefter. Det var af vital betydning, at soldaterne var veltrænede i at klare sig under disse forhold. Hvis en mand blev efterladt i det barske Sinai, kunne han død i den brændende ørkensol i løbet af dagen eller den isnende kulde om natten. Hvis en vandbeholder ved et uheld væltede eller lækkede, kunne det betyde ingen vand til ejeren i måske 24 timer i ekstreme temperaturer.

Under disse ekstreme og vanskelige forhold arbejdede beredne tropper fra EEF på at sikre beskyttelse for bygningen af infrastrukturen, afpatruljering af de nyligt erobrede områder og rekognoscering af området for at forbedre og kontrollere de luftfotografier, som blev anvendt til at forbedre kortene over de nyligt besatte områder.

Det britiske krigsministeriums politik
Det britiske krigsministeriums udtalte politik gik i oktober 1916 ud på at fortsætte offensiven på Vestfronten mens man var i defensiven alle andre steder. Udmattelsesslaget ved Somme og udskiftningen af premierminister i Storbritannien fra Herbert Asquith til David Lloyd George den 7. december, rykkede så meget ved status quo at politikken blev ændret så angreb på Centralmagternes svage punkter andre steder end på Vestfronten var ønskværdige. Den øverstkommanderende for EEF, General Sir Archibald Murray, blev opmuntret til at søge sejre på sin østfront, men uden forstærkninger. Han mente at en fremrykning til al-Arish var mulig, og at sådan en fremrykning ville true styrker i den sydlige del af det Osmanniske Rige og, hvis ikke forhindre, så i det mindste forsinke overførsel af tyske og osmanniske enheder til andre krigsskuepladser end Levanten.

Opbygningen af Østlige styrke og Ørkenkolonnen
Efter sejren ved Romani flyttede Murray sit hovedkvarter tilbage fra Ismailia ved kanalen til Kairo. Denne flytning ville gøre det muligt for ham at være mere centralt placeret i forhold til hans opgaver og ansvar, som strakte sig fra den Vestlige ørkenstyrke, som var involveret i en fortsat kamp mod Senussierne i den Vestlige ørken, til den Østlige styrke i Sinai. En anden konsekvens af sejren var at generalmajor H. A. Lawrence, som havde haft kommandøn over den nordlige sektor af Suez-kanal forsvaret og Romani under slaget blev overført til Vestfronten.

Som følge af at de tyske og osmanniske styrker var blevet trængt mod øst væk fra kanalen blev generalløjtnant Charles Dobell i oktober udpeget til chef for den nyligt opstillede Østlige styrke. Med hovedkvarter ved Qantara fik Dobell ansvaret for sikkerheden ved Suezkanalen og i Sinaihalvøen.

Dobells østlige styrke bestod af to infanteridivisioner 42. under generalmajor W. Douglas og 52. under generalmajor W. E. B. Smith, den beredne Anzac division under Chauvel, 5. beredne brigade under brigadegeneral E. A. Wiggin og kamelbrigaden under brigadegeneral Clement Leslie Smith. Murray anså denne styrke for at være mindst en division for lille til at kunne gennemføre en fremrykning til Beersheba, men han følte at han kunne erobre al-Arish og etablere en effektiv base ved kysten, hvorfra senere operationer østpå kunne forsynes.

I oktober fik Chauvel 6 ugers orlov. Han rejste til Storbritannien den 25. oktober og vendte tilbage den 12. december 1916. Mens han var væk blev Ørkenkolonnen dannet den 7. december 1916, 5 dage inden hans tilbagekomst. Murray udnævnte den nyligt forfremmede generalløjtnant Sir Phillip Chetwode til chef for kolonnen. Som generalmajor havde Chetwode ledet kavaleri på Vestfronten, hvor han var involveret i forfølgelsen af tyskerne under tilbagetoget efter slaget ved Marne.

Ved dannelsen bestod Chetwodes ørkenkolonne af tre infanteridivisioner, 42., 52. og 53. (som aktuelt var indsat i forsvaret af Suezkanalen). Chetwodes beredne styrke bestod af den beredne Anzac division, 5. beredne brigade og kamelbrigaden.

Optakt

I starten af december 1916 var byggeriet af jernbanen nået til brøndene ved Bir el Mazar, den sidste brønd inden al-Arish. Bir el Mazar var omkring halvvejs mellem Qantara ved Suez-kanalen og den egyptisk-osmanniske grænse. Britisk efterretningsvæsen havde rapporteret, at den osmanniske armé planlagde at styrke garnisonen i Magdhaba ved at forlænge jernbanen (eller bygge en smalsporet bane) sydøst på fra Beersheba (og Hafir el Auja) mod Magdhaba.

Fremrykning til al-Arish
Beredne patruljer, som nåede til udkanten af al-Arish opdagede, at 1.600 velforskansede osmanniske tropper holdt byen med støtte fra tropper 40 km mos sydøst på bredderne af Wadi el Arish ved Magdhaba og Abu Aweigila.

Den 20. december, en uge efter at Chauvel var kommet tilbage fra orlov, begyndte fremrykningen mod al-Arish da den beredne Anzac division forlod Bir Gympie kl. 21.45. De rykkede ud uden 2. beredne brigade, som var bagude og hjalp til med patruljering af forbindelseslinjerne, som strakte sig 150km tilbage til Qantara ved Suez-kanalen. Så det var 1. lette beredne brigade, 3. lette beredne brigade, den beredne newzealandske riffelbrigade, 5. beredne brigade og de nyligt oprettede bataljoner af kamelbrigaden med bjergkanoner fra Hong Kong og Singapore kamelbatterierne som foretog den 32 km lange rejse til al-Arish.

På afrejsedagen rapporterede australske flyvere, at garnisonerne ved al-Arish og Maghara bakkerne i det centrale Sinai, syntes at have trukket sig tilbage.

Da den beredne Anzac division nærmede sig Um Zughla kl. 2 den 21. december blev der gjort holdt indtil kl. 3.30 hvor kolonnen fortsatte til al-Arish. Kl. 7.45 red fortroppen ind i byen, uden at møde modstand, for at få kontakt med den civile befolkning og sørge for vandforsyninger til den beredne styrke. En blev taget til fange, mens observationsposter blev opstillet, som holdt nøje udkig med området øst og syd for byen. Kl. 16 var 3. lette beredne, newzealandske beredne riffelbrigade og kamelbrigaden i bivuak ved al-Arish. Dagens eneste tab var to soldater fra 1. lette beredne, som blev sprængt i luften af en mine, som var drevet i land på stranden.

Dagen efter at al-Arish var blevet besat, 22. december, nåede den forreste infanteribrigade fra 52. infanteridivision frem til byen og sammen med 5. beredne brigade garnisonerede den byen og begyndte at befæste området. Kl. 10 gik Chetwode i land på stranden overfor den beredne Anzac divisions hovedkvarter for at begynde sit arbejde som chef for Ørkenkolonnen. Chetwode rapporterede, at han havde sørget for at en særlig kamelkonvoj med rationer og hestefoder ville ankomme til al-Arish kl. 16.30 samme dag med henblik på at den beredne Anzac division kunne gå mod Magdhaba, 29 km borte. (Den følgende dag ankom det første skib med forsyninger til al-Arish). Med de vigtigste forsyninger på plads, førte Chauvel den beredne division ud af al-Arish kl. 0.45 om natten mellem den 22. og 23. december i retning mod Magdhaba, efter at rekognosceringer havde tastslået at den osmanniske styrke, som havde forladt al-Arish var draget mod sydøst langs Wadi el Arish mod Magdhaba.

Den osmanniske styrke
Under deres tilbagetrækning fra al-Arish rykkede den osmanniske garnison ned langs Wadi el Arish 40 km sydøst for al-Arish til Magdhaba og Abu Aweigila, omkring 25 km længere væk fra kysten, langs wadien. Ved Magdhaba voksede garnisonen fra omkring 500 til omkring 1.400 osmanniske soldater, men kan dog have været så mange som 2.000, fra to bataljoner af det 80. infanteriregiment (fra. 27. infanteridivision, men underlagt 3. infanreridivision i det meste af 1916). Disse to bataljoner, 2. bataljon, under Izzet Bey, med omkring 600 mand og 3. bataljon under Rushti Bey, blev støttet af et afsiddet kamelkompagni og to sektioner af 80. maskingeværkompagni. (De resterende sektioner af 80. maskingeværkompagni var blevet flyttet nordpå til Shellal.) Forsvarsstyrken blev også støttet af et batteri med fire 7,5 cm bjergkanoner, som var udlånt fra 1. bjergregiment, da 80. regiments eget artilleri var placeret ved Nekhel. Desuden blev forsvaret støttet af en række støtteenheder, heriblandt noget af 3. kompagni af 8. ingeniørbataljon, 27. sanitetskompagni, 43. mobile hospital og 46. forplejningsenhed. Garnisonen var underlagt Kadri Bey, chefen for 80. infanterireiment.

Rækken af 6 velplacerede og udbyggede skanser, som udgjorde den stærke osmanniske stilling ved Magdhaba, afspejlede en betydelig planlægningsindsats. Skanserne var omtrent usynlige i det flade terræn på begge sider af Wadi el Arish. Det var tydeligt, at flytningen af den osmanniske garnison fra al-Arish ikke havde været en pludselig panikhandling, rent faktisk var stillingen allerede blevet opdaget af den allierede luftrekognoscering den 25. oktober.

Disse befæstede skanser, som var placeret på begge sider af wadien, var forbundet med en række skyttegrave. Hele stillingen strakte sig over et område på omkring 3 km fra øst til vest, men var smallere fra nord til syd. Den 22. december, dagen før angrebet, var garnisonen blevet inspiceret af Kress von Kressenstein, chefen for den osmanniske ørkenstyrke, som kom kørende fra sin base ved Hafir el Auja. Han udtrykte tilfredshed med garnisonens evne til at modstå ethvert angreb.

Kress von Kressensteins tilfredshed med at garnisonen kunne modstå ethvert angreb kan have haft noget at gøre med hvor isoleret den var. Magdhaba lå omkring 65 km fra der hvor den britiske jernbane sluttede og 40 km fra al-Arish. Der var to andre vigtige oplysninger, som Kress von Kressenstein ikke havde. For det første kunne han ikke have været klar over den hastighed, fleksibilitet og beslutsomhed, som den beredne australske, britiske og newzealandske styrke ville udvise. For det andet betød ankomsten af den britiske general Chetwode og hans stab og deres vitale fremtidsplanlægning med henblik på at organisere den nødvendig logistiske støtte til at kunne gennemføre et langdistance angreb med den beredne Anzac division.

Den britiske styrke
Chauvels styrke i angrebet mod Magdhaba bestod af tre brigader fra den beredne Anzac division: 1. lette beredne brigade, 3. lette beredne brigade og den newzealandske beredne riffelbrigade samt med tre bataljoner af kamelbrigaden i stedet for 2. lette beredne brigade. Disse tre brigader og tre bataljoner blev støttet af Inverness og Somerset artilleribatterierne og Hong Kong og Singapore artilleribatteriet.

Denne styrke, som kan have været 7.000 mand stærk, rykke ud fra al-Arish lige efter midnat efter en uventet forsinkelse på grund af at der ankom en kolonne infanteri fra 52. infanteridivision, som krydsede den lange kamelkaravane, som medbragte vand, og som fulgte efter den beredne division.
Trods det nåede den beredne Anzac division sletten 6 km fra Magdhaba omkring kl. 5 om morgenen den 23. december. De havde fulgt en fast mønster med at ride i 40 minutter, derefter trække hestene i 10 minutter og så holde pause i 10 minutter. Kolonnen var blevet ført af sted af brigadens spejdere, indtil garnisonens bål blev synlige i en times tid under deres fremmarch, hvilket tydede på, at osmannerne ikke ventede at angrebsstyrken ville foretage en ny natlig match efter deres 50 km lange ridt til al-Arish.

Luftstøtte
Der blev rutinemæssigt gennemført luftrekognoscering, en som blev gennemført den 15. november af Australian Flying Corps foretog en detaljeret rekognoscering bag fjendens linjer over områder ved El Kossaima, Hafir el Auja og Abu Aweigila, hvor der blev taget 24 billeder af alle lejre og lagre.

Royal Flying Corpss 5. luftstyrke under oberstløjtnant P B Joubert de la Ferté med base ved Mustabig ydede støtte til den beredne Anzac division. Luftstyrken var en blandet enhed med 14. RAF eskadrille og den 1. australske eskadrille. Den skulle yde nærstøtte, foretage langtrækkende rekognoscering og langdistance bombning. Et britisk og 10 australske fly havde kastet hundrede bomber mod Magdhaba den 22. december og under slaget bombede og beskød de området, men målene var vanskelige at finde.

Sanitær støtte
Evakueringen af sårede var blevet revideret efter de problemer, som der havde været under og efter slaget ved Romani, med særlig opmærksomhed på udvikling af transporten med tog. Da fremrykningen til al-Arish skete i december 1916 var yderligere to hospitalstog til rådighed på Sinaijernbanen, og der var placeret medicinske enheder som følger:
Nær slagmarken ved enden af jernbanen, hvor de stationære sektioner af divisionens feltambulancer kunne betjene 700 sårede.
ved Bir el Abd No. 24 felthospital, som kunne betjene 400 sårede, og No. 53 og 54 felthospital, som kunne betjene 200 hver
ved Bir el Mazar No. felthospital kunne betjene 400 sårede,
ved Mahamdiyah No. 2 (Australske) stationære hospital med 800 senge,
ved Qantara øst No. 24 Stationære hospital med 800 senge.

Kampe

Klokken 6.30 angreb allierede fly de osmanniske stillinger. De tiltrak nogen beskydning, hvilket afslørede placeringen af maskingeværer, skyttegrave og 5 skanser. Skanserne var placeret rundt om landsbyen, som beskyttede den eneste vandkilde i området. I løbet af dagen rapporterede piloter og deres observatører jævnligt, 14 rapporter blev modtaget mellem kl. 7.50 og 15.15. Rapporterne indeholdt vurderinger af den osmanniske styrkes placering, styrke og bevægelser. Rapporterne blev oftest aflagt mundtligt af observatørerne efter at piloten havde landet nær Chauvels hovedkvarter, da flyene dengang ikke var udstyret med radio.

Hovedangrebet fra nord og øst skulle sættes ind af den beredne newzealandske riffelbrigade under brigadegeneral Edward Chaytor, som rykkede frem i form af en række tropper. Newzealænderne blev støttet af en maskingeværeskadron med Vickers og Lewis maskingeværer og 3. lette brigade under kommando af Chaytor. Dette angreb begyndte nær landsbyen Magdhaba og Wadi El Arish på den omtrent konturløse slagmark da det britiske artilleri åbnede ild samtidig som Chaytors gruppe nærmede sig den osmanniske garnisons højre og bag.

Chauvels plan for omringning begyndte hurtigt at udvikle sig.
Trods kraftig osmannisk beskydning fandt Chaytors tropper dækning og sad af, nogle omkring 1,5 km fra skanserne og skyttegravene, mens andre nåede ind på en afstand af 350 meter. Samtidig var enheder fra kamelbrigaden på vej direkte mod Magdhaba, i en sydøstlig retning langs med telegraflinjen, og kl. 8.45 var de langsomt på vej til gods og med 1. lette beredne brigade i reserve.

Chauvels omringning blev forlænget kl. 9.25 da Chaytor beordrede et regiment til at omgå de forskansede stillinger og rykke gennem Aulad Ali, for at afskære en mulig retræte mod syd og sydøst. 10. lette beredne regiment med to sektioner af brigadens maskingeværeskadron under ledelse af brigadegeneral J. R. Royston, lederen af 3. lette beredne brigade, havde held til at erobre Aulad Ali og tage 300 fanger.

De osmanniske artilleribatterier og skyttegrave var svære at finde, men kl. 10 rykkede den newzealandske beredne riffelbrigade mod ildlinjen. På dette tidspunkt rapporterede et fly, at små grupper fra garnisonen i Magdhaba begyndte at trække sig tilbage og som følge heraf blev reserven, 1. lette beredne brigade, som stadig var til hest, beordret til rykke direkte mod byen og passere den afsiddede kamelbrigades bataljoner på vejen. Efter at være mødt med kraftig shrapnel beskydning mens de skridtede over den åbne slette blev de tvunget til at søge dækning i Wadi el Arish hvor de sad af og fortsatte deres fremrykning kl. 10.30 mod den osmanniske venstre fløj. I mellemtiden fortsatte kamelbrigaden sin fremrykning 800 m over det flade område sektion for sektion mens den ydede støtteild for hinanden.

Kl. 12 var alle brigader i hård kamp mens 3. lette beredne brigades 10. lette beredne regiment fortsatte sin bevægelse rundt om fjendens højre flanke. En time senere var kamelbrigadens bataljoner nået frem til at få forbindelse med 1. lette beredne brigade og 55 minutter senere begyndte den kraftige kamp at gøre virkning på den osmanniske garnison. Rapporter fortsatte med at fortælle om små grupper af osmanniske tropper, som trak sig tilbage, men kl. 14.15 fortsatte 10. lette beredne regiment sin bevægelse efter at have erobret Aulad Ali. De krydsede Wadi el Arish, rundede Hill 345 og angreb skanse 4 i ryggen. Klokken 14.55 var kamelbrigaden nået ind til under 450 meter fra de osmanniske stillinger sammen med 1. lette beredne brigade. Kl. 15.20 angreb de skanse 2. Ti minutter senere angreb den beredne newzealandske riffelbrigade, med påsatte bajonetter, skyttegravene øst for nogle huses, og 10. lette beredne regiment, som nu rykkede frem fra syd, erobrede to skyttegrave på deres side, og afskar i praksis den osmanniske garnison fra enhver flugt.

Kl. 16 havde 1. lette beredne brigade erobret skanse 2 og Chaytor rapporterede at bygninger og skanser var erobret på venstre fløj. Efter en telefonsamtale mellem Chauvel og Chetwode fortsatte presset, og alle enheder deltog i et angreb kl. 16.30. Den osmanniske garnison holdt ud indtil de afsiddede angribere nåede ind på en afstand af 20 meter, men på det tidspunkt var der ingen tvivl om at den osmanniske garnison var ved at tabe kampen, og de begyndte at overgive sig i små grupper. Al organiseret modstand ophørte 10 minutter senere, og mens mørket faldt på aftog den sporadiske skydning mens fanger blev indfanget og heste indsamlet og vandet ved de erobrede brønde. Derpå red Chauvel ind i Magdhaba og gav ordre til at rydde slagmarkend.

Kl. 23.30 forlod den beredne Anzac divisions hovedkvarter Magdhaba med en eskorte og ankom til al-Arish kl. 4.10 den 24. december 1916.

Tab og erobringer
Af de 146 kendte britiske tab var 22 dræbt og 124 sårede heraf fem officerer dræbt og 7 såret.

Højest 200 osmanniske soldater undslap inden den resterende garnison på mellem 1.242 og 1.282 mand blev taget til fange. Blandt fangerne var 80. regiments chef Khadir Bey og lederne af 2. og 3. bataljon, Izzat Bey og Rushti Bey blandt 43 officerer. Over 300 osmanniske soldater blev dræbt. 97 blev begravet på slagmarken og 40 sårede blev behandlet.

Efterspil

Med sejren ved Magdhaba var besættelsen af al-Arish sikret. Dette var den første by, som blev erobret på Middelhavskysten og infanteri fra 52. infanteridivisin og 5. beredne brigade begyndte hurtigt at befæste byen. Royal Navy ankom den 22. december og forsyninger begyndte at ankomme på strandene nær al-Arish den 24. december. Efter at jernbanen nåede frem den 4. januar fulgt af vandledningen udviklede al-Arish sig hurtigt til en vigtig base for den egyptiske ekspeditionsstyrke.

Luftrekognoscering opdagede osmanniske styrker, som flyttede deres hovedkvarter nordpå fra Beersheba, mens garnisonen i deres hovedbase i ørkenen ved Hafir El Auja blev øget en smule. Andre osmanniske forposter ved El Kossaima og Nekhel blev tilbage, sammen med deres stærke forsvarssystem med skyttegrave og skanser ved El Magruntein, som forsvarede Rafah på grænsen mellem Egypten og den sydlige del af det Osmanniske Rige.

Tilbagekomst til al-Arish
Chauvels styrke havde forladt al-Arish den foregående nat med en vandflaske pr. mand. Yderligere vand blev fremskaffet af Ørkenkolonnens stab og sendt fra al-Arish til Lahfan, og en vand konvoj fra Lahfan fik ordre til at rykke til Magdhaba kl. 15.10 på daget for slaget, og blev rapporteret på vej kl. 15.20.

Efter at have fået vand fra vandkonvojen da den nåede til Magdhaba, red den beredne newzealandske riffelbrigade og 3. lette beredne brigade tilbage til al-Arish i deres eget tempo.

Den returnerende kolonne fik materiel bistand fra 52. division i form af lån af kameler, fantasser, sandkærrer og heste til kanonerne, de sidste sendt af sted efter ordre fra den kommanderende general for at møde de tilbagevendende spand.

Rydning af slagmarken
En forbindingsstation blev etableret 5 km vest for Magdhaba, af den newzealandske feltambulances mobile sektion og 1. lette beredne brigade feltambulance. 80 sårede blev behandlet i løbet af dagen for slaget. Feltambulancerne udførte hastekirurgi, gav indsprøjtninger mod stivkrampe og bespiste patienter. I løbet af natten efter slaget blev forbundne sårede evakueret i sandkærrer og pinefulde cacoletter til al-Arish, med hjælp fra No. 1 Ambulance Convoy.

En del af 1. lette beredne regiment under oberstløjtnant C. H. Granville, med eskadroner fra Auckland Mounted Rifle Regiment og en eskadron fra 3. lette beredne brigade gik i bivuak for natten ved Magdhaba. En forsyningskonvoj blev sendt fra al-Arish for at støtte disse tropper mens de den følgende morgen fortsatte med rydde slagmarken. De resterende 44 britiske og 66 osmanniske sårede, der blev indsamlet den 23. og 24. december, blevet taget til et hospital inde i befæstningerne ved Magdhaba inden de blev sendt til forbindingsstationen. Herfra blev der kl. 17 sendt en ambulancekonvoj på en 37 km march til modtagestationen.

Konvojen af sårede blev mødt nogle kilometer fra al-Arish af infanteri med sandkærrer udlånt af 52. division, så de sårede, som var blevet transporteret i cacoletter kunne rejse komfortabelt til modtagestationen, hvortil de ankom kl. 4 den 25. december. 52. division leverede medicinsk udstyr og personel til at hjælpe, men selv om der blev gjort anstalter til at kunne evakuere til jernbanens endepunkt to dage senere, blev der planlagt evakuering over havet. Dette måtte udskydes på grund af en storm med regn og hagl den 27. december og det var først den 29. december at den største ambulancekonvoj under felttoget - med 77 sandkærrer, 9 slæder og et antal kameler med cacoletter, rykkede ud i tre kolonner langs stranden med 150 sårede. Nogle få alvorlige tilfælde, som ikke havde været klar til at blive flyttet, blev evakueret den følgende dag til Qantara ved Suez-kanalen.

Anerkendelse
I en tale til tropperne efter slaget udtrykte Chetwode sin anerkendelse for den måde de beredne styrker angreb på. Han sagde, at i krigens historie havde han aldrig hørt om kavaleri, som ikke bare fandt og omringede fjendens stilling, men også sad af og kæmpede som infanteri med riffel og bajonet efterfølgende.

Den 28. september 1917 skrev Chauvel, som på dette tidspunkt var blevet forfremmet af Allenby til at lede alle tre beredne divisioner i det beredne ørkenkorps, til hovedkvarteret:

Noter
Fodnoter

Henvisninger

Kilder

Eksterne kilder

 Australian Light Horse Studies Centre−
 El Arish and El Magdhaba
 Comparison of Maps – Australian, British and Turkish Histories

Begivenheder i 1916
Slag med deltagelse af Australien
Slag med deltagelse af New Zealand
Slag med deltagelse af Storbritannien
Slag med deltagelse af Tyskland
Slag med deltagelse af Osmanniske Rige
Slag under 1. verdenskrig

Slaget ved Magdhaba


HM Prison Whitemoor is a Category A men's prison near March, Cambridgeshire, England, operated by His Majesty's Prison Service.

History
Whitemoor Prison was built on the site of an old railway marshalling yard and was opened in 1991 by Norma Major. In September 1994 while under the governorship of Brodie Clark, six prisoners including London gangster Andy Russell, Paul Magee and other IRA members, escaped from the prison's Special Secure Unit after smuggling a gun into the prison. All were recaptured within minutes.

In April 2005, it was alleged that a wind turbine situated near Whitemoor Prison was being switched off in the early mornings because the flickering shadows it created annoyed inmates. The turbine had been halted because of possible security problems if prisoners became upset over the flickering shadows.

In August 2005, the prison was locked down for two days following an explosion in a wing. A full search was carried out after the firework-like blast, however it caused no damage to the prison.

In June 2006, an inspection report from His Majesty's Chief Inspector of Prisons criticised staff at Whitemoor Prison for ignoring prisoners, and not responding to their queries and requests for help promptly enough. The report also criticised the prison's healthcare provision and pharmacy, as well stating that black and Asian prisoners felt subtle discrimination against them. However, the report did praise Whitemoor's specialist units – such as the dangerous and severe personality disorders wing – which were said to be performing well.

A further inspection report stated, in October 2008, that staff at Whitemoor Prison felt fear that Muslim inmates were attempting to radicalise others held at the jail. According to inspectors, officers tended to treat Muslim prisoners as extremists and potential security risks, even though only eight of them had been convicted of terrorist offences. Due to the concerns raised by this inspection, further visits by researchers from the Cambridge Institute of Criminology, commissioned by the Ministry of Justice, were arranged between 2009 and 2010 to interview staff and inmates.

In November 2011, the Cambridge Institute of Criminology published their researchers' findings. A number of prisoners had told researchers that they had converted to Islam for protection or because they were bullied into it: reasons given for conversion included "seeking care and protection", "gang membership" and "coercion" as well as "rebellion" as Islam was seen as the "underdog". Non-believers avoided confrontation with any Muslim in case it led to retribution from the wider group, and would avoid cooking pork in communal kitchens or undressing in the showers in case it caused offence. A number of non-Muslims and prison officers claimed that converts did so to join an "organised gang" and a "protection racket" which "glorified terrorist behaviour and exploited the fear related to it". Non-Muslims would be visited by inmates with Islamic literature, who would tell them to "read this" and promise they would be safe from physical assault if they changed faith. In its conclusion, the report noted: "The new population mix, including younger, more black and minority ethnic and mixed race, and high numbers of Muslim prisoners, was disrupting established hierarchies in the prison. Social relations among prisoners had become complex and less visible. Too much power flowed among some groups of prisoners, with some real risks of serious violence. There were high levels of fear in the prison. In particular, there were tensions and fears relating to 'extremism' and 'radicalisation'."

A report by HM Chief Inspector of Prisons on Whitemoor, following an inspection in January 2014, stated that the prison housed 454 adult men, of which approximately 40% were Muslim. The report identified "some Muslim prisoners convicted of terrorist offences who were an adverse influence on others".

2020 Terror attack
At approximately 9.10am, on 9 January, two prisoners wearing fake suicide belts approached and attacked a prison officer. The prison officer received injuries to his head and neck and the attackers used improvised bladed weapons during the assault. Three prison officers and a nurse also suffered injuries as they rushed to the aid of their stabbed colleague. One of the attackers was understood to be Brusthom Ziamani, 24, who was found guilty of preparing an act of terrorism in 2015. Ziamani was assisted by another prisoner, a Muslim convert who was serving a sentence for a violent offence. The Met Police said it was "deemed appropriate" its counter-terrorism command unit was sent to HMP Whitemoor "due to certain circumstances relating to this incident".

The prison today
Whitemoor houses around 500 of the most dangerous prisoners in the UK. The prison has a Dangerous Severe Personality Disorder (DSPD) unit and a Close Supervision Centre (CSC). The centre is a prison inside the prison. Whitemoor does not accept any prisoners who are serving less than 4 years.

The regime includes vocational training courses in the construction industry and furniture craft, and production workshops involve recycling work and a laundry. The prison offers full-time, half-time and part-time education courses including basic skills, GCSEs, Level 3 Access to Higher Education and Open University courses.

The Healthcare Centre includes a nine bed in-patients' facility. The centre employs a full-time doctor and provides twenty-four-hour nursing services. Out of hours medical cover is provided by an on-call service. Other facilities include a gymnasium and a shop.

References

External links

Ministry of Justice pages on Whitemoor

Whitemoor
Whitemoor
1991 establishments in England
Whitemoor
Dispersal prisons
March, Cambridgeshire

HM Prison Whitemoor


Casamajó ist der Familienname folgender Personen:

 Carles Puigdemont i Casamajó (* 1962), spanischer Politiker, siehe Carles Puigdemont
 Francesc Daniel Molina i Casamajó (1812–1867), katalanischer Architekt

Casamajó


Die Liste der Enquete-Kommissionen des Deutschen Bundestages erfasst alle Enquete-Kommissionen, die der Deutsche Bundestag seit 1971 eingesetzt hat.

Dessen Geschäftsordnung sieht erst seit ihrer Reform 1969 Enquete-Kommissionen vor. Seit 1971 gab es bis heute 31 Enquete-Kommissionen zu folgenden Themen (in Klammern die Dauer von der Einsetzung bis zum Abschlussbericht bzw. abschließende Bundestagsdebatte zu demselben):

Psychiatrie (1971–1975)
Verfassungsreform (1973–1978)
Auswärtige Kulturpolitik (1973–1977)
Frau und Gesellschaft (1973–1981)
Neue Informations- und Kommunikationstechniken (1981–1983)
Jugendprotest im demokratischen Staat (1981–1983)
Zukünftige Kernenergie-Politik (1979–1983)
Chancen und Risiken der Gentechnologie (1984–1987)
Technologiefolgenabschätzung (1984–1989)
Gefahren von AIDS und wirksame Wege zu ihrer Eindämmung (1987–1993)
Strukturreform der gesetzlichen Krankenversicherung (1987–1992)
Vorsorge zum Schutz der Erdatmosphäre (1987–1990)
Zukünftige Bildungspolitik – Bildung 2000 (1987–1994)
Enquete-Kommission Schutz der Erdatmosphäre (1991–1994)
Aufarbeitung von Geschichte und Folgen der SED-Diktatur (1992–1994)
Schutz des Menschen und der Umwelt (1992–1994)
Überwindung der Folgen der SED-Diktatur im Prozess der deutschen Einheit (1995–1998)
Demographischer Wandel – Herausforderungen unserer älter werdenden Gesellschaft an den Einzelnen und die Politik (1992–2002)
Sogenannte Sekten und Psychogruppen (1996–1998)
Zukunft der Medien in Wirtschaft und Gesellschaft (1996–1998)
Recht und Ethik der modernen Medizin (1. Kommission) (2000–2002)
Ethik und Recht der modernen Medizin (2003–2005)
Globalisierung der Weltwirtschaft (1999–2002)
Zukunft des bürgerschaftlichen Engagements (1999–2002)
Nachhaltige Energieversorgung unter den Bedingungen der Globalisierung und der Liberalisierung (2000–2002)
Kultur in Deutschland (2003–2007)
Internet und digitale Gesellschaft (2010–2013)
Wachstum, Wohlstand, Lebensqualität – Wege zu nachhaltigem Wirtschaften und gesellschaftlichem Fortschritt in der Sozialen Marktwirtschaft (2010–2013)
Künstliche Intelligenz – Gesellschaftliche Verantwortung und wirtschaftliche, soziale und ökologische Potenziale (2018–2020)
Berufliche Bildung in der digitalen Arbeitswelt (2018–2021)
Lehren aus Afghanistan für das künftige vernetzte Engagement Deutschlands (2022–)

Weblinks
 Ausführlicher Artikel zur Erläuterung der Tätigkeit von Enquete-Kommissionen

Einzelnachweise

Enquetekommissionen des Deutschen Bundestags

Liste der Enquete-Kommissionen des Deutschen Bundestags


Le port de Primorsk (, ) est le plus grand port pétrolier russe de la mer Baltique et le terminus du réseau d'oléoducs de la Baltique.

Présentation
Le port est situé dans le détroit de Björkösund, entre la Péninsule de Kiperort et les Îles Beriozovye, au sud de la baie de Vyborg du golfe de Finlande, à 5 km au sud-est de la ville de Primorsk.

Caractéristiques du port
La superficie terrestre du port est de , sa superficie aquatique est de .

Le port est équipé pour la manutention de pétroliers jusqu'à 150 000 tonnes, d'une longueur de 307 m, d'une largeur de 55 m et d'une immersion de 15,5 m ; c'est-à-dire des navires venant de l'océan dans la mer Baltique.
En raison de la profondeur limitée dans les détroits danois, les superpétroliers ne peuvent pas accéder à la mer Baltique.

Le port a 9 quais dont la profondeur maximale est de 18,2 m.
Les navires-citernes sont manipulés par six remorqueurs azimutaux : trois remorqueurs 16609 de 2,6 MW et 40 tonnes-force, deux remorqueurs 21110 de 4 MW et 65 tonnes-force et un remorqueur 1233 de 3,7 MW et 64 tonnes-force.

Le port dispose de 18 réservoirs de stockage de 5 000 tonnes chacun pour le pétrole, ainsi que des réservoirs pour les produits pétroliers légers et un couple pour la décharge d'urgence.
La capacité totale des réservoirs est de 921 000 tonnes et de 240 000 tonnes pour les produits pétroliers légers.

Statistiques

En millions de tonnes.

Galerie

Références

Voir aussi

Articles connexes

Liens externes

Transport dans l'oblast de Léningrad
Port en Russie
Port de la mer Baltique
Terminal pétrolier
Infrastructure pétrolière en Russie

Port de Primorsk