Zaliznyi Port (ukrainien : Залізний Порт) est un village balnéaire du sud de l'Ukraine.

Localisation
Zaliznyi Port est inclus dans la communauté villageoise de Bekhtery.
Il est situé dans la partie sud du raïon de Skadovsk (district) de l'oblast de Kherson (province), sur la côte de la mer Noire. La longueur du littoral est d'environ .

Le village se trouve à  à l'ouest de Skadovsk et à  au sud-ouest de Kherson.

À la périphérie ouest du village commence la .

Toponymie
Il n'existe aucune preuve documentaire de l'origine du nom Zaliznyi Port. Il existe plusieurs versions, basées sur les histoires des résidents locaux.

Une version indique que le village avait une jetée en fer qui s'enfonçait à  dans la mer. La jetée était utilisée pour charger de petits navires avec des céréales et du poisson. Par la suite, avec l'arrivée progressive de la mer sur terre, la jetée s'est éloignée du rivage et a été absorbée par la mer.

Selon une autre version, une grange au toit de fer a été utilisée pour stocker les céréales pour l'expédition, et les marins ont vu la grange de fer des navires et ont donné son nom au village.

Selon la troisième version, le nom du village vient du verbe ukrainien « fer » : « Et ce village s'est élevé sous la mer. Et c'est pourquoi le port est en fer. »

La population locale dans la version russe utilise le nom de Железный Порт signifiant « port de fer ».

Sur les cartes officielles de la période soviétique, cette colonie est appelée Зализный Порт (Zalizny Port).

Histoire
Le village a été fondé en 1922.

Selon le décret  1391 du Cabinet des ministres de l'Ukraine daté du 15 décembre 1997, le village de Zaliznyi Port a été inclus dans la liste des colonies de vacances de l'Ukraine.

Avant la réforme administrative de 2020, le village appartenait au  avant son absorption dans le raïon de Skadovsk.

Population
Selon le recensement de l'URSS de 1989, le nombre de la population actuelle du village était de ,  et .

Selon le , le village comptait .

Langues
Répartition de la population selon la langue maternelle selon le recensement de 2001 :

Infrastructures

Zaliznyi Port est l'une des plus grandes stations balnéaires de la mer Noire dans la région de Kherson. Il existe une infrastructure de villégiature bien développée : centres de loisirs, hôtels, cafés, restaurants et clubs. La plupart d'entre eux sont concentrés dans la zone côtière. Il y a aussi un marché et de nombreuses boutiques à Zaliznyi Port.

L'établissement d'enseignement du village est l'école polyvalente Zaliznoportivska des niveaux I-III, où étudient environ .

Climat
Une caractéristique distinctive du climat de Zaliznyi Port est qu'il combine deux systèmes climatiques. D'une part, le climat sec des steppes méridionales de la Tavria, d'autre part, l'air marin humide. En été, la température moyenne de l'eau est de 20 à 23 °C. L'eau chauffe assez vite car la profondeur n'est pas très importante.

Édifices religieux
Église Saint-Serge de l'Église orthodoxe ukrainienne (patriarcat de Moscou).

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Lazourne
 Bekhtery
 Prymorske (communauté villageoise de Bekhtery)

Liens externes
 Site Internet de Zaliznyi Port

Station balnéaire en Ukraine

Zaliznyi Port


Monika Weber, née le  à Zurich, est une personnalité politique suisse. Elle siège au Conseil national de 1982 à 1987 et au Conseil des États de 1987 à 1998. Elle préside également l'Alliance des Indépendants (AdI) de 1992 à 1996.

Biographie

Études et parcours professionnel
Monika Weber naît le  à Zurich. Elle suit une première formation à l'école de commerce de la ville. Elle travaille comme secrétaire pendant huit ans et commence parallèlement des études, obtenant d'abord une maturité fédérale par correspondance. Elle obtient ensuite une licence en sciences politiques et en philosophie après avoir étudié aux universités de Genève et de Zurich.

Parallèlement à ses activités politiques, elle est directrice du Forum des consommatrices de Suisse alémanique de 1978 à 1985. À ce poste, elle défend l'Initiative populaire « tendant à empêcher des abus dans la formation des prix » qui est acceptée par le peuple suisse le . En 1985, elle devient la première femme à occuper le poste de secrétaire général de la Société suisse des employés de commerce. Pendant son mandat, elle lance une initiative populaire demandant le libre passage entre les caisses de pension. En 1991, elle quitte ce poste pour devenir directrice du département « Économie politique » de la Fédération des coopératives Migros, fonction qu'elle conserve jusqu'à son élection à l'exécutif de Zurich en 1998. En 2006, à la suite de son départ de l'exécutif de la ville de Zurich, elle prend la présidence de la Commission fédérale du cinéma, succédant à l'ancien conseiller aux États radical Andreas Iten.

Parcours politique
Membre de l'Alliance des Indépendants, Monika Weber siège de 1971 à 1983 au Grand Conseil du canton de Zurich. Elle fait partie des premières femmes élues dans ce parlement, juste après l'introduction du suffrage féminin, et en est la plus jeune élue cette année-là.

À la fin de l'année 1982, elle entre au Conseil national. Lors des élections fédérales de 1987, elle se présente au Conseil des États et termine en tête, devant le conseiller aux États radical sortant Riccardo Jagmetti, qui est donc réélu, et le conseiller national Christoph Blocher, membre de l'Union démocratique du centre (UDC), qui n'est, lui, pas élu. En plus du soutien de son propre parti, elle reçoit pendant la campagne l'appui du Parti évangélique, des Verts et du Parti socialiste, tandis que le Parti radical-démocratique, l'UDC et le Parti démocrate-chrétien soutiennent le duo Jagmetti-Blocher. À ce moment-là, elle est l'une des rares personnalités politiques à être élue au Conseil des États sans appartenir à un parti gouvernemental.

En 1989, elle est candidate à la succession de la conseillère fédérale radicale Elisabeth Kopp. Elle est la quatrième femme à se présenter à une élection au Conseil fédéral après la socialiste Lilian Uchtenhagen en 1983, la radicale Elisabeth Kopp en 1984 et la démocrate-chrétienne Judith Stamm en 1986. Elle justifie sa candidature, en dépit de la petite taille de son parti, par le fait que les femmes doivent être représentées au Conseil fédéral. Elle est soutenue par son propre parti, le Parti évangélique suisse et les Verts, mais l'Assemblée fédérale lui préfère le radical Kaspar Villiger. Elle obtient 33 voix sur 235 bulletins valables.

Très populaire dans son canton, elle est réélue au Conseil des États en 1991 et en 1995. Aux chambres fédérales, elle mène une politique qualifiée de centriste, voire de droite. Elle défend une politique financière restrictive, tout en s'opposant à des coupes budgétaires dans le domaine social. Elle défend à plusieurs reprises les intérêts de la Migros, soutien financier important de son parti et son employeur depuis 1991. Elle demande ainsi des mesures de contrainte contre les dealers étrangers actifs au Letten, une scène ouverte de la drogue située juste à côté du siège de la société. Dans le canton de Zurich, elle lance une initiative pour l'ouverture des commerces le soir et le dimanche à la gare centrale, un endroit où la Migros a un magasin.

En 1992, elle devient présidente de l'Alliance des Indépendants, succédant au conseiller national Franz Jaeger à un moment où le parti est en déclin. Alors que ce dernier appartient à l'aile écologiste du parti, elle fait partie de l'aile traditionnelle, qui se concentre davantage sur la protection des consommateurs. Lors de son élection à la tête du parti, elle annonce vouloir soutenir l'adhésion de la Suisse à la Communauté économique européenne. Lors des élections fédérales de 1995, le parti obtient % des voix, le plus mauvais score de son histoire. Elle quitte la présidence de l'Alliance des Indépendants en 1996.

En 1998, elle est élue à l'exécutif de la ville de Zurich et démissionne du Conseil des États. Elle échoue en revanche à ravir la présidence de la ville au socialiste Josef Estermann, et ce malgré le soutien des partis bourgeois. Elle considérera plus tard sa candidature à la présidence et son alliance avec les partis de droite comme une erreur. Si l'on excepte sa candidature malheureuse au Conseil fédéral en 1989, il s'agit de la seule défaite électorale de sa carrière. Lorsque l'Alliance des Indépendants se dissout en 1999, elle poursuit son parcours politique en tant qu'élue hors parti ; elle est ainsi réélue à l'exécutif en 2002, terminant deuxième derrière Edmar Lederberger. Elle siège à l'exécutif zurichois en tant que responsable du Département des écoles et des sports jusqu'en 2006. Elle y mène de nombreuses réformes et son action y est jugée de manière très positive.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mars 1943
Naissance à Zurich
Personnalité de l'Alliance des indépendants
Conseiller national suisse de la 41e législature
Conseiller national suisse de la 42e législature
Conseiller aux États suisse de la 43e législature
Conseiller aux États suisse de la 44e législature
Conseiller aux États suisse de la 45e législature
Personnalité politique zurichoise
Femme politique suisse

Monika Weber (personnalité politique)


1978 ආණ්ඩු ක්‍රම ව්‍යවස්ථා මගින් ලෝකයේ භාවිතා වන  සෘජු  ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී ක්‍රමයක් ලෙස  ජනමත විචාරණ ක්‍රමය හඳුන්වා දෙන ලදී. ජනමත විමසීම යනු පවත්නා නීතියේ සංශෝධනයකට හෝ නව නීති පැනවීම් සඳහා ආණ්ඩුව ජනතාවගේ මතය විමසා සිටිීමයි. එහිදී පක්ෂව හෝ විපක්ෂව පමණක් ජනතාව තම ඡන්දය භාවිතා කළ හැකිය. දේශපාලන  පක්ෂවල සලකුණු මේ සඳහා යොදා ගනු ලබයි. ලෝක දේශපාලය සමග සසදන විටජනමත විචාරනය දෙයාකාරවේ. එනම්,

 ආණ්ඩුව විසින් ජනමත විචාරනයක් කැදවීම.
 ජනතාව විසින් ජනමත විචාරනයක් ඉල්ලීම.

ජනමත විචාරණයක් ජනතාව කැදවනු ලබන්නේ  ජනතාවට සාධනීය කරුණු සම්බන්ධයෙන් නීති පනවා ගැනීම සදහාය. එහිදි ජනතාවගේ යහපත වෙනුවෙන් එම රටවල ජනතාව එකතු වී පෙත්සමක් මගින් මෙම ඉල්ලීම සිදු කරනු ලබයි. කැනඩාව, ජර්මනිය, ස්විට්සර්ලන්තය, ඉතාලිය   වැනි රට වල මෙම තත්වය දැකිය හැකිය. ස්විට්සර්ලන්තයේ ජනමත විචාරණයක් සඳහා පනස්දහසකින් යුත් පෙත්සමක් ඉදිරිපත් කළ යුතුය.

ශ්‍රි  ලංකාවේ ආණ්ඩුක්‍ර‍ම ව්‍යවස්ථාවට අනුව  ජනමත විචාරණයක් කැදවීමට ජනතාවට බලයක් නැත. ඒ සඳහා බලය ඇත්තේ ජනාධිපතිවරයාට පමණි. නමුත් ඔහු කිසිදු අවස්ථාවක ජනතාවගේ අභිලාශයන් වෙනුවෙන් ජනමත විචාරනයක් පවත්වා නැත. ශ්‍රි ලංකාවේ ජනමත විචාරනයක් පවත්වා ඇත්තේ විදායක ජනාධිපති ජේ.ආර්.ජයවර්ධන මහතාගේ සමයේ ඔහුගේ පාර්ලිමේන්තු කාලය තවත් වසර 06 කින් දිර්ඝ කර ගැනීමයටය. ජනාධිපතිවරයාට ජනමත විචාරනයක් කැඳවීමට අවස්ථා කිහිපයක් පවති. එනම්,

 අමාත්‍ය මණ්ඩල ඉල්ලා සිටින විට
 ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණය තීරණය කළ විට.
 ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාවේ 1, 2, 3, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 30(02), 62(02) යන වගන්ති වෙනස් කිරීමට
 ජනාධිපතිට හැඟී යන විට
ශ්‍රි ලංකාවේ පැවැති ජනමත විචාරනයේ දි  පාර්ලිමේන්තුවේ  පැවති කාලය තවත් වර්ෂ 6 ක් දිර්ඝ කර ගැනීමට සඳහා ජනමත විචාරණය පවත්වන ලදී. ජනතාවගේ පරම කැමැත්ත මෙයින් උල්ලංඝනය වීමක් සිදු වී ඇත. එක් පාර්ලිමේන්තුවක් සඳහා පත්කළ මන්ත්‍රීවරුන් තවත් පාර්ලිමේන්තුවක් සඳහා තබා ගැනීම් තුළින් මහජනතාවගේ තෝරාගැනිමට තිබූ අවස්ථාවක් අහිමි විම තුළින් නුසුදුසු පිරිසක් තවදුරටත් පාර්ලිමේන්තුවේ නියෝජනය වීමක් දකින්නට විය. එය මහජනතාවගේ කැමැත්තට අභියෝගයක් විය. එය ජනතා පරමාධිපත්‍යයට කරනු ලැබූ බරපතළ  හානියකි. ශ්‍රී ලංකාව තුළ ජනමත විචාරණයක් පාලකයින් කැඳවන නිසා මහජනතාවගේ අපේක්ෂාවන් වෙනුවෙන් පෙනීසිටීමට උත්සාහ නොකරයි. පාලකයින් සෑම විටම උත්සාහ ගන්නේ ඔවුන් වෙනුවෙන් ඔවුනොවුන්ට වාසි සහගත වන ආකාරයෙන් ජනමත විචාරණයක් පවත්වා ඔවුන්ගේ කටයුතු කර ගෙන යාමයි. මේ අනුව ජනමත විචාරණයක් පැවැත්වීමට නම් යම් කිසි රටක කැපුවත් කොළ, කැපුවත් රතු, කැපුවත් නිල් මත දරණ ගැබුරට බෙදි ගිය දේශපාලන සමාජයක් නොපැවතිය යුතුය. එමෙන්ම බුද්ධිමත් ජනතාවක් සිටිය යුතුය. ප්‍ර‍මාණයෙන් කුඩා රාජ්‍යයක් වීමද ජනමත විචාරනයක් පැවැත්වීමට සුදුසු තත්වයකි. එවැනි තත්වයක් පවතින රටවල ජනමත විචාරන මගින් රටට වැඩදායි මහජනතාවට වැඩදායි තින්දු තිරණ ලබා ගැනීමට අවස්ථාව පවති.

බාහිර සබැදි
[1] 1978 ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාව

ජනමත විචාරණය


André Duhaime, né à Montréal le 19 mars 1948, est un poète québécois. Il vit en Outaouais.

Biographie
André Duhaime détient une maîtrise en lettres de l'Université d'Ottawa (1994).

De 1978 à 2013, il enseigne le français langue étrangère au Cofi de l'Outaouais.

Pionnier du haïku francophone au Canada, son travail littéraire se caractérise par la pratique des formes classiques de la poésie japonaise. « André Duhaime est, parmi les contemporains comme Robert Mélançon et Jacques Brault, celui dont on reconnaît la valeur d'une poésie teintée d'esprit taoïste ». Par l'exploration du « récit de rêve », Duhaime s'intéresse également aux possibilités littéraires que permet le rêve.

En poésie, il fait paraître plusieurs titres dont Pelures d'oranges (Éditions Asticou, 1987), Clairs de nuit (Triptyque, 1988), Traces d'hier (Éditions du Noroît, 1990), D'hier et de toujours (Éditions David, 2003) ainsi que Marcher le silence : carnets du Japon en collaboration avec André Girard (Leméac, 2006).

En littérature jeunesse, il publie notamment Bouquets d'hiver (Plaine, 2002), Pissenlits et mauvaises herbes (Christian Feuilette, 2007) ainsi que Des têtes des queues des pattes (Christian Feuilette, 2007).

Il assure également la direction de plusieurs collectifs dont Chevaucher la lune (Éditions David, 2011), Pixels : collectif de haïkus, en collaboration avec Hélène Leclerc (Vents, d'ouest, 2008), Adrénaline en collaboration avec Hélène Leclerc (Vents, d'ouest, 2009) ainsi que J'amour : collectif de tankas toujours en collaboration avec Hélène Leclerc (Éditions Cornac, 2011).

Il publie plusieurs anthologies dont Haïku sans frontières : une anthologie mondiale (Éditions David, 1988) qui regroupe 181 auteurs internationaux de haïkus.

Récipiendaire du Grand Prix d'excellence au gala des Culturiades (2001) ainsi que du Prix Canada-Japon (2008) avec André Girard, il reçoit également Prix à la création artistique du Conseil des arts et des lettres du Québec pour la région de l'Outaouais (2011).

André Duhaime est membre de l'Union des écrivaines et des écrivains québécois.

Œuvres

Poésie
Peau de fleur, Hull, Éditions Asticou, 1979, 75 p.
Haïkus d'ici, avec une préface de Jacques Brault et les illustrations & calligraphie de Dorothy Howardm Hull, Éditions Asticou, 1981, 116 p.
Pelures d'oranges : haïkus, Hull, Éditions Asticou, 1987, 56 p.
Au jour le jour, avec six dessins de Jan Machálek, Montréal, Éditions du Noroît, 1988, 60 p.
Clairs de nuit, Montréal, Triptyque, 1988, 92 p.
Traces d'hier, avec six dessins de Réal Calder, Montréal, Éditions du Noroît, 1990, n.p.
Cet autre rendez-vous, avec une préface de Robert Melançon, Orléan, Éditions David, 1996, 121 p.
Quelques jours en hiver et au printemps : renku, en collaboration avec Gordan Škiljević, avec des dessins numériques de Louise Mercier, Orléan, Éditions David, 1997, 75 p.
De l'un à l'autre : renku, en collaboration avec Carol LeBel, accompagné des encres de Gernot Nebel, Orléan, Éditions David, 1999, 78 p.
D'hier et de toujours, Ottawa, Éditions David, 2003, 96 p.
Marcher le silence : carnets du Japon, en collaboration avec André Girard, Montréal, Leméac, 2006, 115 p.
Séjours : haïkus et tankas, Montréal, Christian Feuillette, 2009, 97 p.
D'encres et de silences, en collaboration avec Carol Lebel et Sylvie Nicolas, Québec, Cornac, 2014, 90 p.
Les quatre éléments en poésie : feu, eau, terre, air, avec des illustrations de Janet La France, Saint-Boniface, Éditions des Plaines, 2015, 54 p.
Au soleil avec Jean Hector et la petite Anne : honkadori à Cuba, avec des illustrations de Raymond Aubin, Gatineau, Éditions Neige-galerie, 2017, n.p.

Fictions

Visions outaouaises : Ottawa, Ottawa, Éditions de l'Université d'Ottawa, 1984, 79 p.
Châteaux d'été, avec des images de Francine Couture, Hull, Éditions Asticou, 1990, 30 p.
Le Soleil curieux du printemps, avec des images de Francine Couture, Hull, Éditions Asticou, 1990, 30 p.

Littérature jeunesse
Bouquets d'hiver, avec les illustrations de Francine Couture, Saint-Boniface, Plaine, 2002, 30 p.
Automne! automne!, avec les illustrations de Francine Couture, Saint-Boniface, Plaine, 2002, 30 p.
Le soleil curieux du printemps, avec les illustrations de Francine Couture, Saint-Boniface, Plaine, 2003, 32 p.
Pissenlits et mauvaises herbes, avec les illustrations de Romi Caron, Montréal, Christian Feuilette, 2007, 29 p.
Des têtes des queues des pattes, avec les illustrations de Romi Caron, Montréal, Christian Feuilette, 2007, 31 p.

Anthologies et collectifs

 Haïku, anthologie canadienne, sous la direction de Dorothy Howard et André Duhaime, Hull, Éditions Asticou, 1985, 240 p.
 Haïku sans frontières : une anthologie mondiale, sous la direction d'André Duhaime, Orléans, Éditions David, 1988, 441 p.
 Chevaucher la lune : anthologie du haïku contemporain en français, sous la direction d'André Duhaime, avec une préface de Maurice Coyaud, accompagnée des encres de Joscelyn Vaillancourt, Orléans, Éditions David, 2001, 278 p.
 Dire le Nord, sous la direction de Francine Chicoine et André Duhaime, accompagné des encres de Claire Gendron, Ottawa, Éditions David, Saint-Boniface, Éditions du Blé, 2002, 149 p.
 Pixels : collectif de haïkus, sous la direction d'André Duhaime et Hélène Leclerc, Gatineau, Vents d'Ouest, 2008, 115 p.
 Adrénaline, sous la direction d'André Duhaime et Hélène Leclerc, Gatineau, Vents d'Ouest, 2009, 109 p.
 J'amour : collectif de tankas, sous la direction d'André Duhaime et Hélène Leclerc, avec les illustrations et la conception graphique de Marie Leviel, Québec, Éditions Cornac, 2011, 52 p.

Prix et honneurs

2001 - Récipiendaire : Grand Prix d'excellence au gala des Culturiades
2008 - Récipiendaire : Prix littéraire Canada-Japon (pour Marcher le silence : carnets du Japon)
2009 - Finaliste : Prix du Conseil des arts des arts et des lettres du Québec
2010 - Récipiendaire : Prix à la création artistique pour la région de l'Outaouais du Conseil des arts et des lettres du Québec

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Éditions du Noroît
Triptyque
Leméac
Éditions David
Robert Melançon
Jacques Brault
André Girard

Liens externes

Écrivain québécois
Écrivain suivi par le projet Arts littéraires québécois

André Duhaime


Ürdün millî futbol takımı, Ürdün'ü uluslararası arenada temsil eden futbol takımıdır.

Turnuva tarihi

FIFA Dünya Kupası tarihi

Asya Kupası tarihi
 1956 - 1964 arası - Katılmadı
 1972 - Elemeleri geçemedi
 1976 - 1980 arası - Katılmadı
 1984 - 1988 arası - Elemeleri geçemedi
 1992 - Katılmadı
 1996 - 2000 arası - Elemeleri geçemedi
 2004 - Çeyrek final
 2007 - Elemeleri geçemedi
 2011 - Çeyrek final

Kaynakça

Asya'da millî futbol takımları
Millî futbol takımı

Ürdün millî futbol takımı


An Oberonia mannii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Dalton Hooker. An Oberonia mannii in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia mannii


Cultura Jastorf  este o perioadă arheologică a zonei central nordice a Europei începând din jurul anului 600 î.e.n. până la momentul de cotitură (epoca preromană a fierului), predând cultura Elbgermanen . A fost numită așa de către istoricul Gustav Schwantes după localitatea Jastorf aflată în Saxonia Inferioară.

Clasificare
Ipoteza că ar fi vorba despre o migrare dinspre Danemarca și Sudul Suediei (Scandinavia) este depășită. Mult mai probabil, și nu în ultimul rând din cauza hidronimelor – este originară între Harz  și Eider. S-a demonstrat că a existat un puternic schimb cultural cu cultura celtică La Tène. În jurul lui 500 i.CH., această cultură a ajuns până în actuala Turingie, Rinul Inferior și Silezia Inferioară.

Periodizarea (omologul de cultură din Europa Centrală)
 7th century BC, Jastorf A (Hallstatt D)
 6th century BC, Jastorf B (La Tène A)
 400–350 BC, Jastorf C (La Tène B)
 350–120 BC, Ripdorf (La Tène C)
 120–1 BC, Seedorf (La Tène D)

Referințe

Arheologie

Cultura Jastorf


Vila Bedeković je zgrada u mjestu Donja Lomnica u općini, Velika Gorica. Zaštićeno je kulturno dobro.

Opis
Vila Bedeković u Donjoj Lomnici, poznata i kao "čardak", oveća je drvena kuća, locirana između seoske prometnice i kurije Modić-Bedeković. Uvučena je od prometnice, a prilazni put je izveden na izduženoj parceli koja se naziva "dvorno mjesto" na kojem je drvored starih platana i jasenova. Izvedena je u duhu tradicijskoga graditeljstva što se ogleda u korištenju planjki i načinu spajanja, ali i s elementima romantičnog historicizma prepoznatljivim u dekoraciji pročelja, elementima stolarije, izvedbi terase za odmor i blagovanje te općenitom ladanjskom funkcijom i namjenom. Vila je građena 1935.g. na tadašnjem imanju Modić-Bedeković nedaleko od drvene kurije Modić-Bedeković. Graditelj i vlasnik dr. Janko Bedeković, značajna osoba u državnoj administraciji, rodbinski je povezan s plemićkom obitelji Modić-Bedeković.

Zaštita
Pod oznakom Z-7354 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Zagrebačkoj županiji
Građevine u Velikoj Gorici

Vila Bedeković u Donjoj Lomnici (Velika Gorica)


Frații Maserati au fost protagoniști ai istoriei automobilului la începutul secolului XX cu înființarea firmei automobilistice omonime din Bologna, Maserati.

Istoria
Toți 6 au fost copiii lui Rodolfo Maserati și a soției sale, Carolina Losi din Voghera, Lombardia. Rudolf era un angajat la Căile Ferate ale Statului, venind din Piacenza, și conducea o locomotivă Krupp. Cu Carolina a avut șapte copii, dar numai șase au ajuns la vârsta maturității; "Alfieri", a murit la vârsta de un an. Alfieri II, cu frații Bindo, Mario, Ettore și Ernesto, a contribuit la întemeierea întreprinderii de mașini de sport și de lux, Maserati.

Frații Maserati au fost:

 Carlo (1881-1910)
 Bindo (1883-1980)
 Alfieri I (1885-1886)
 Alfieri a II-a (23 septembrie 1887 – 3 martie 1932)
 Mario (1890– 18 mai 1981), pictor și artist
 Ettore (1894 – 4 august 1990)
 Ernesto (4 august 1898 – 12 ianuarie 1975)

Imagini de epocă

În 1987, cu ocazia centenarului nașterii sale, o placa memorială pentru Alfieri II a fost plasată pe casa natală. Începând cu 1989, Institutului Tehnic din Voghera i s-a adăugat numele de Alfieri Maserati.

Note

Legături externe

 Maserati Google map

Frați celebri
Provincia Pavia
Constructori de automobile din Italia

Frații Maserati


Tıp etiği, tıbbın ve sağlık alanındaki bilimsel ve pratik çalışmaların etik yönden değerlendirilmesi ve ahlaki ikilemlere bir çözüm bulunmasını hedefleyen disiplindir. Genel konusu insan yaşamıdır.

Tanım
En genel anlamda tıbbi uygulamlar ve tutumların iyi ya da kötü, doğru ya da yanlış olarak değerlendirilmesi ve bu değerlendirmelerin belirli ilkelere oturtulması girişimi tıp etiğinin alanını oluşturmaktadır. Felsefenin etik alanındaki tarihsel bilgi ve yaklaşımlar bu alanda görülmekte, ortaya atılmış olan soru ve yaklaşımlar tıbbi pratik alanındaki sorunlarla birlikte yeniden temellendirilmeye ya da değerlendirilmeye çalşılmaktadır. Erdem etiğinden mutluluk ahlakına; John Stuart Mill'in pragmatizminden, Kant'ın normatif etiğine kadar birçok etik yaklaşım bu tartışmalar içinde yer almakta ve tartışmaları belirlemektedir. Etiğin ne olup ne olmadığı, evrensel bir etiğin olup olamayacağı, etik ilkelerin genel geçerliliğinin çerçevesinin ne olduğu da birçok etik meselede olduğu gibi somut bir gereklilik olarak bu tartışmalarda yer alır. Biyoetik'ten farklı olarak tıp etiği, insan yaşamı ve sağlığı noktasından etik bir soruşturma yürütmekte, neyin doğru, savunulabilir ve geçerli olduğuna dair çıkarsamaları belirli ilkeler doğrultusunda ortaya koymaya çalışmaktadır. Etiğin tıbbi alanda uygulanması ciddi sorunları beraberinde getirmekte ve bunlar farklı yaklaşımlar arasındaki tartışmalarla sürdürülmektedir. Hangi ilkelerin kesin vazgeçilmez ve koşullar ne olursa olsun geçerli olduğu ya da belirli koşullarda olmadığı, eğer böyleyse ahlaki davranışın hangi koşulda nasıl bir geçerlilikle belirleneceği önemli ve genel tartışma başlıklarıdır.

İlke ve tartışmalar
Üzerinde tartışılan dört temel ilke olduğu belirtilebilir. Bunlar;

 Yarar sağlama ilkesi
 Zarar vermeme ilkesi
 Özerkliğe saygı ilkesi
 Adalet ilkesi

Bu ilkelerin kabulünde belirli bir mutabakat var gibi görünse de, genel olarak ilkelerin hepsinin aynı kesinlik ve geçerlilikte mi ele alınacağı, çelişkili durumlarda hangi ilkenin ne şekilde öncelikli ya da ayrıcalıklı olacağı, dahası olup olamayacağı açık olarak belirtilebilmiş görünmemektedir. Yasal ve ahlaki yükümlülükler belirli değerlerle birlikte gelmekte ve ilgili kişilerin bunları bildiği ve uyması gerektiği veri olarak kabul edilmektedir. Deontoloji bu ilke ve kuralların bilgisidir. Böyle olmakla birlikte her gün ve her zaman kurallara uymayan durumlar, koşullar meydana gelebilmekte ya da kurallara bağlanmamış sorunlar belirebilmektedir. Tıp etiği, giderek artan bir önemle hem belirlenen ya da bir şekilde zaten belirlenmiş olan kuralların değerlendirilmesini, hem meydana gelen yeni durumlar içinden meselelerin tartışılmasını yürütmeye çalışır. Ayrıca tıp etiğinin sorguladığı meselelerden biri de, belirlenecek ilke ve davranış modelleri ya da çıkarımların ülkeden ülkeye, kültürden kültüre, değerden değere değişecek nitelikte mi, yoksa uluslararası geçerlilik taşır nitelikte mi olacağı sorunudur.

Kaynakça
 Tıp etiksiz olamaz
 Etik ve tıp ilişkisi

Ayrıca bakınız
 Vikikaynak'taki Hipokrat Yemini maddesi
 Kürtaj
 Ötanazi
 Genetik
 Klonlama
 Diriltmeyin

Tıp etiği


Afyonkarahisar-Antalya-İzmir-Dinar-Isparta yol kavşağıdır. Tekke Tepe daha çok bölge halkı tarafından burada bulunan gazino-taverna dolayı eğlence merkezi olarak bilinir. Bölgede alkollü içkili ve dansöz eğlencelerinin yapıldığı değişik mekanlar vardır. Genellikle askerliğe adım atacak kişileri eğlendirmek ve bölgenin eğlence ihtiyacını karşılamak amacıyla kullanılır.

Asıl Tekke Tepe denilen mevki: Trt batı akdeniz vericisinin bulunduğu tepedir. 1850m Rakımlıdır. Keçiborlu Özbahçe köyünden tepeye ulaşım vardır.

Afyonkarahisar ilindeki yeryüzü şekilleri
Türkiye'deki tepeler

Tekke Tepe


Juan José Sánchez Maqueda (Madrid, España, 23 de enero de 1969) es un exfutbolista y entrenador de fútbol español. Jugaba de centrocampista. Actualmente se encuentra sin equipo.

Trayectoria

Como jugador

Se formó en las categorías inferiores del Real Madrid. En la temporada 1987/88 debutó con el primer equipo y ese año jugó diez partidos y marcó un gol. Sus apariciones continuarían al año siguiente con otros cinco encuentros. En este bienio, el equipo madridista ganó dos Ligas y una Copa del Rey.

En la 1989/90 se marchó cedido al CD Logroñés, con el que jugó 29 partidos. De regreso al Real Madrid, cuajó una buena temporada con 24 encuentros, aunque en la siguiente disminuyó su aportación al equipo. En 1992, sufrió una grave lesión en el ligamento cruzado de la rodilla que lo mantiene año y medio apartado de los terrenos de juego.

Vuelve a la competición en 1994, jugando con el Castilla en Segunda División, y en verano de ese año fue fichado por el Valencia CF, donde apenas apareció en nueve encuentros, dada la competencia con el brasileño Mazinho y con Vicente Engonga. En la 1995/96 recaló en el Albacete Balompié, donde llegó a los 20 encuentros disputados.

A partir de 1996 su carrera entró en declive. Fichó por el Racing de Ferrol y el CF Fuenlabrada, ambos de Segunda B. En el verano de 1998 se marchó al CD Irapuato mexicano y un año después en el Panionios GSS griego, donde cuelga las botas en 2000.

Como entrenador

Tras retirarse como jugador, Maqueda siguió vinculado al mundo del fútbol en calidad de entrenador. En primer lugar dirigió al filial del club blanco, como segundo de Juan Ramón López Caro. Con este subió al primer equipo en diciembre de 2005, tras la destitución de Vanderlei Luxemburgo en la jornada 14.

Posteriormente, el tándem López Caro-Maqueda dirigió al Levante UD, del cual fueron destituidos en la jornada 18 de la temporada 2006/07, y ya en Segunda División al Celta de Vigo entre la jornada 8 y la 28 de la 2007/08. Estuvo a punto de ser ayudante de López Caro en la Selección sub-21 española, pero finalmente volvió al Castilla, con Julen Lopetegui como técnico. En verano de 2010 marchó con López Caro a Rumanía a entrenar al FC Vaslui, pero en octubre resolvieron el contrato con el club, al que acusó López Caro de acciones abusivas continuadas.

En agosto de 2011, Juanjo emprendió su primera aventura como técnico, fichando por el Al-Ittihad Al-Iskandary egipcio.

En octubre de 2013, ficha como entrenador del Al Shoalah, un modesto club de la Primera división de Arabia Saudí de la ciudad de Al Kharj, cerca de Riad, con el objetivo de la permanencia.
En junio de 2014 Maqueda firma con el club saudí Al Fateh, que dos temporadas antes fue el campeón de la liga saudí teniendo en cuenta su gran temporada con Al Shoalah la temporada anterior y en diciembre rescinde su contrato con Al Fateh de mutuo acuerdo.

En diciembre de 2014, ficha como entrenador del Al-Masry, un club de la Primera División de Egipto de Egipto con gran historia en el fútbol egipcio.
En febrero de 2017, ficha como entrenador en Al-Ittihad Al-Iskandary egipcio después de su gran etapa anterior donde obtuvo grandes éxitos con el gran club de Alejandría, uno de los equipos con más aficionados del fútbol egipcio.

Clubes

Como jugador

 Nota: Real Madrid B y Castilla son el mismo equipo, pero ha cambiado de nombre a lo largo de la historia.

Como entrenador

Referencias

Enlaces externos
 Ficha de Juan José Maqueda en footballdatabase

Futbolistas de Madrid
Futbolistas del Real Madrid Club de Fútbol en los años 1980
Futbolistas del Real Madrid Club de Fútbol en los años 1990
Futbolistas del Club Deportivo Logroñés
Futbolistas del Valencia Club de Fútbol en los años 1990
Futbolistas del Albacete Balompié
Futbolistas del Racing Club de Ferrol
Futbolistas del Club de Fútbol Fuenlabrada
Entrenadores del Al-Fateh SC
Nacidos en Madrid

Juan José Maqueda


Die Studienberechtigungsprüfung (SBP) ist in Österreich die facheingeschränkte Zulassung zu einem Studium.

Funktion der Studienberechtigungsprüfung
Im Unterschied zur allgemeinen Hochschulreife, die man mit der Reifeprüfung (Matura) erhält, und die dem schulischen Sektor zugerechnet wird, gibt es die Möglichkeit, einen Lehrgang zu absolvieren, mit dem man ganz bestimmte Fächer studieren kann. Damit erhält man eine eingeschränkte Studienberechtigung für Studien an Universitäten, Hochschulen, Fachhochschulen (universitäre SBP), oder Pädagogischen Hochschulen   (schulische SBP).

Voraussetzungen und Ablauf
Diese Lehrgänge werden direkt an der Hochschule absolviert, und seit 1. Oktober 2010 liegt auch die Autonomie bei den Hochschulen. Diese entscheiden frei über die Form der Studienberechtigungsprüfung, und handhaben sie unterschiedlich (Prüfungen und Prüfungsanforderungen durch Verordnung des Rektorates, Anerkennung von Meisterprüfung, Befähigungsprüfung). Daher ist mit einer solchen Prüfung ein Studienwechsel nur sehr eingeschränkt möglich.

Die Bedingungen müssen individuell in einem Gespräch mit den Verantwortlichen der Hochschule (Institutsleiter, Rektorat) vorab erörtert werden.
Allgemeine Voraussetzungen sind:
 Entscheidung für eine der 16 festgelegten Studienrichtungsgruppen
 Nachweis einer beruflichen oder außerberuflichen Vorbildung für das angestrebte Studium
 Österreichische Staatsbürgerschaft (oder studienrechtliche Gleichstellung: Staatsangehörigkeit eines EWR-Mitgliedstaates, nur für die universitäre SBP)
 Mindestalter 22 Jahre oder 20 Jahre bei mindestens vierjähriger Berufsausbildung

Die Prüfung besteht aus fünf Einzelprüfungen, in der Art der Matura, mit Pflicht- und Wahlprüfungen, der Lehrstoff orientiert sich an der 12./13. Schulstufe (Anschlussklasse einer BHMS). Die Prüfung wird kommissionell an der Hochschule abgelegt.

Der Stoff kann erarbeitet werden:
 im Selbststudium
 im Fernstudium an der Hochschule, falls die Institution das anbietet
 in speziellen Vorbereitungslehrgängen/-kursen an der Hochschule, besonders an Fachhochschulen und Akademien
 an diversen Volkshochschulen, beim Berufsförderungsinstitut, in manchen Maturaschulen
oder durch Anrechnungen anderer Bildungsgänge, dann ist unter Umständen keine Prüfungsvorbereitung notwendig

Mit der Prüfung erhält man ein Studienberechtigungsprüfungszeugnis.
Eine unmittelbare Berufsberechtigung besteht im Allgemeinen nicht, das heißt, die SBP verschafft keine unmittelbaren beruflichen Aufstiegschancen.

Siehe auch
 Berufsreifeprüfung (Österreich)
 Universitätslehrgang
sowie:
 Fachgebundene Hochschulreife, Fachhochschulreife, Immaturenprüfung (Deutschland)
 Berufsmaturität (Schweiz, Liechtenstein) – eine fachspezifische Hochschulreife

Literatur
 Barbara Birke, Helmut Hafner, Johanna Wagner: Die künftige Entwicklung der Studienberechtigungsprüfung. Studie des Industriewissenschaftlichen Instituts im Auftrag des bm:bwk, Wien, Oktober 2001.

Weblinks
 Zweiter Bildungsweg: Studienberechtigungsprüfung, bmukk.gv.at
 Studienberechtigungsprüfung, erwachsenenbildung.at

Einzelnachweise

Berufliche Weiterbildung in Österreich
Hochschulsystem (Österreich)
Höherer Schultyp (Österreich)
Matura in Österreich

Studienberechtigungsprüfung (Österreich)


الفصيلة الخُبَّازِيّة هي فصيلة نباتية تشمل أكثر من 200 جنس وما يزيد على 2300 نوع أهمها القطن والخبازى والخطمي.

أسر
 الخبازاوات
 البتنراوات
 البمبوقاوات
 النشماوات
 المفتولاوات
 (الاسم العلمي:Brownlowioideae)
 (الاسم العلمي:Dombeyoideae)
 (الاسم العلمي:Sterculioideae)
 (الاسم العلمي:Tilioideae)

مراجع

وصلات خارجية

خبازية
فصائل نباتية

خبازية


is a district located in Shiga Prefecture, Japan.

As of September 1, 2011, the district has an estimated population of 35,629 and a density of 220 persons per km2. The total area is 162.15 km2.

Towns
Hino
Ryūō

Merger
On January 1, 2006 the town of Gamō merged into the city of Higashiōmi.
On March 21, 2010 the town of Azuchi merged into the city of Ōmihachiman.

Transition

Light blue autonomies are Gamō District's towns, deep blue autonomies are Gamō District's villages, and gray autonomies are others.

Districts in Shiga Prefecture

Gamō District, Shiga


Wilhelm Pökel (* 9. Oktober 1819 in Pasewalk; † 24. Februar 1897 in Prenzlau) war ein deutscher Klassischer Philologe und Gymnasiallehrer. Er ist Verfasser des Philologischen Schriftstellerlexikons (1882), eines zentralen Nachschlagewerks für die Geschichte der Klassischen Philologie.

Leben und Werk
Wilhelm Pökel war der Sohn des Gymnasiallehrers Wilhelm Christian Pökel (1791–1840) und der Enkel des Lehrers und Pfarrers Christian Friedrich Pökel (1758–1804). Schon sein Vater und Großvater hatten als Lehrer in der Uckermark gelebt. Der Vater wirkte ab 1820 als Schulinspektor und Prediger in Stargard, wo Wilhelm Pökel aufwuchs und das Gymnasium besuchte. Nach der Reifeprüfung (22. September 1837) bezog er zum Wintersemester 1837/38 die Berliner Universität und studierte Klassische Philologie. Am 23. Oktober 1841 legte er die Lehramtsprüfung in den Fächern Griechisch, Latein, philosophische Propädeutik, Mathematik, Religion, Geschichte und Geografie ab.

Nach dem Studium absolvierte Pökel das Probejahr am Gymnasium zu Stargard. Daneben bemühte er sich um die Promotion an der Universität Tübingen, zu der er eine lateinisch geschriebene Dissertation über das Leben des Tragikers Euripides einreichte. Mit dieser Schrift, die ungedruckt blieb, wurde Pökel am 14. März 1843 in absentia zum Dr. phil. promoviert.

Nach dem Probejahr wurde Pökel als wissenschaftlicher Hilfslehrer am Gymnasium zu Stargard angestellt. Im Herbst 1847 wechselte er in derselben Position nach Prenzlau, wo er 1853 zum Collaborator und 1877 zum Oberlehrer ernannt wurde. Zum 1. April 1884 trat er in den Ruhestand.

Neben dem Unterricht hat Pökel verhältnismäßig wenige wissenschaftliche Arbeiten veröffentlicht. Sein Hauptwerk ist das Philologische Schriftstellerlexikon (1882), in dem er die Schriften von etwa 3000 Philologen der Neuzeit verzeichnet und das nach Aussage des Verfassers "die Arbeit eines halben Menschenalters" enthalte. Im Ruhestand veröffentlichte Pökel einige kürzere erklärende Beiträge zu Aristophanes und der Odyssee.

Verdient gemacht hat sich Pökel auch um die Werke seines Schwiegervaters, des Philologen Karl Wilhelm Krüger (1796–1874). Pökel gab nach dessen Tod Krügers Lehrbücher und Schulausgaben in überarbeiteter Fassung heraus und veröffentlichte eine Biografie seines Schwiegervaters.

Schriften
 Philologisches Schriftsteller-Lexikon. Krüger, Leipzig 1882 (Digitalisat), Nachdrucke 1966 und 1974.

Literatur
 Wilt Aden Schröder: Zur Biographie des Prenzlauer Gymnasiallehrers Wilhelm Pökel (1819–1897). In: Mitteilungen des Uckermärkischen Geschichtsvereins zu Prenzlau. Heft 18, 2012, S. 50–60.

Weblinks

Gymnasiallehrer
Altphilologe (19. Jahrhundert)
Historiker der Klassischen Philologie
Absolvent der Eberhard Karls Universität Tübingen
Deutscher
Geboren 1819
Gestorben 1897
Mann

Wilhelm Pökel


Raynaud syndrome, also known as Raynaud's phenomenon, is a medical condition in which the spasm of small arteries causes episodes of reduced blood flow to end arterioles. Typically, the fingers, and less commonly, the toes, are involved. Rarely, the nose, ears, or lips are affected. The episodes classically result in the affected part turning white and then blue. Often, numbness or pain occurs. As blood flow returns, the area turns red and burns. The episodes typically last minutes but can last several hours. The condition is named after the physician Auguste Gabriel Maurice Raynaud, who first described it in his doctoral thesis in 1862.

Episodes are typically triggered by cold or emotional stress. Primary Raynaud's is idiopathic (spontaneous and of unknown cause) and not correlated with another disease. Secondary Raynaud's occurs as a result of some other condition and has an older age at onset; episodes are intensely painful and can be asymmetric and associated with skin lesions. Secondary Raynaud's can occur due to a connective-tissue disorder such as scleroderma or lupus, injuries to the hands, prolonged vibration, smoking, thyroid problems, and certain medications, such as birth control pills and stimulants. Diagnosis is typically based on the symptoms.

The primary treatment is avoiding the cold. Other measures include the discontinuation of nicotine or stimulant use. Medications for treatment of cases that do not improve include calcium channel blockers and iloprost. Little evidence supports alternative medicine. Severe disease may in rare cases lead to complications, specifically skin sores or gangrene.

About 4% of people have the condition. Onset of the primary form is typically between ages 15 and 30 and occurs more frequently in females. The secondary form usually affects older people. Both forms are more common in cold climates.

Signs and symptoms

The condition can cause localized pain, discoloration (paleness), and sensations of cold and/or numbness.

When exposed to cold temperatures, the blood supply to the fingers or toes, and in some cases the nose or earlobes, is markedly reduced; the skin turns pale or white (called pallor) and becomes cold and numb.
These events are episodic, and when the episode subsides or the area is warmed, the blood flow returns, and the skin color first turns red (rubor), and then back to normal, often accompanied by swelling, tingling, and a painful "pins and needles" sensation. All three color changes are observed in classic Raynaud's. However, not all patients see all of the aforementioned color changes in all episodes, especially in milder cases of the condition. The red flush is due to reactive hyperemia of the areas deprived of blood flow.

In pregnancy, this sign normally disappears due to increased surface blood flow. Raynaud's has occurred in breastfeeding mothers, causing nipples to turn white and painful.

Causes

Primary
Raynaud's disease, or primary Raynaud's, is diagnosed if the symptoms are idiopathic, that is, if they occur by themselves and not in association with other diseases. Some refer to primary Raynaud's disease as "being allergic to coldness". It often develops in young women in their teens and early adulthood. Primary Raynaud's is thought to be at least partly hereditary, although specific genes have not yet been identified.

Smoking increases frequency and intensity of attacks, and a hormonal component exists. Caffeine, estrogen, and nonselective beta-blockers are often listed as aggravating factors, but evidence that they should be avoided is not solid.

Secondary
Raynaud's phenomenon, or secondary Raynaud's, occurs secondary to a wide variety of other conditions.

Secondary Raynaud's has a number of associations:
 Connective tissue disorders:
 Scleroderma
 Systemic lupus erythematosus
 Rheumatoid arthritis
 Sjögren's syndrome
 Dermatomyositis
 Polymyositis
 Mixed connective tissue disease
 Cold agglutinin disease
 Ehlers-Danlos syndrome
 Eating disorders:
 Anorexia nervosa
 Obstructive disorders:
 Atherosclerosis
 Buerger's disease
 Takayasu's arteritis
 Subclavian aneurysms
 Thoracic outlet syndrome
 Drugs:
 Beta-blockers
 Cytotoxic drugs – particularly chemotherapeutics and most especially bleomycin
 Cyclosporin
 Bromocriptine
 Ergotamine
 Sulfasalazine
 Anthrax vaccines whose primary ingredient is the Anthrax Protective Antigen
 Stimulant medications, such as those used to treat ADHD (amphetamine and methylphenidate)
 OTC pseudoephedrine medications (Chlor-Trimeton, Sudafed, others)
 Occupation:
 Jobs involving vibration, particularly drilling and prolonged use of a string trimmer (weed whacker), experience vibration white finger
 Exposure to vinyl chloride, mercury
 Exposure to the cold (e.g., by working as a frozen food packer)
 Others:
 Physical trauma to the extremities
 Lyme disease
 Hypothyroidism
 Cryoglobulinemia
 Cancer
 Chronic fatigue syndrome
 Reflex sympathetic dystrophy
 Carpal tunnel syndrome
 Magnesium deficiency
 Multiple sclerosis
 Erythromelalgia (clinically presenting as the opposite of Raynaud's, with hot and warm extremities, often co-exists in patients with Raynaud's)
 Chilblains (also clinically presenting as the opposite of Raynaud's, with hot and itchy extremities, however it affects smaller areas than erythromelalgia, for instance the tip of a toe rather than the whole foot)

Raynaud's can precede these other diseases by many years, making it the first presenting symptom. This may be the case in the CREST syndrome, of which Raynaud's is a part.

Patients with secondary Raynaud's can also have symptoms related to their underlying diseases. Raynaud's phenomenon is the initial symptom that presents for 70% of patients with scleroderma, a skin and joint disease.

When Raynaud's phenomenon is limited to one hand or one foot, it is referred to as unilateral Raynaud's. This is an uncommon form, and it is always secondary to local or regional vascular disease. It commonly progresses within several years to affect other limbs as the vascular disease progresses.

Mechanism
Three main changes are seen in the mechanism of Raynaud's phenomenon which are reduced blood flow, blood vessel constriction and neurogenic, inflammatory, and immune responses. It is induced by mental stress and cold atmosphere. It happens due to hyperactivation of sympathetic nervous system. Although, with different types, the pathophysiology differs. In primary type there is increase in sensitivity due to reasons mentioned above resulting in vasoconstriction. In secondary type, normal activity of blood vessel is disrupted due to the same reasons mentioned above causing vasoconstriction which leads to tissue death.

Diagnosis

Distinguishing Raynaud's disease (primary Raynaud's) from Raynaud's phenomenon (secondary Raynaud's) is important. Looking for signs of arthritis or vasculitis, as well as a number of laboratory tests, may separate them. Nail fold capillary examination or "capillaroscopy" is one of the most sensitive methods to diagnose RS with connective tissue disorders, i.e. distinguish a secondary from a primary form objectively.

If suspected to be secondary to systemic sclerosis, one tool which may help aid in the prediction of systemic sclerosis is thermography.

A careful medical history will seek to identify or exclude possible secondary causes.
 Digital artery pressures are measured in the arteries of the fingers before and after the hands have been cooled. A decrease of at least 15 mmHg is diagnostic (positive).
 Doppler ultrasound to assess blood flow
 Full blood count may reveal a normocytic anaemia suggesting the anaemia of chronic disease or kidney failure.
 Blood test for urea and electrolytes may reveal kidney impairment.
 Thyroid function tests may reveal hypothyroidism.
 Tests for rheumatoid factor, erythrocyte sedimentation rate, C-reactive protein, and autoantibody screening may reveal specific causative illnesses or an inflammatory process. Anti-centromere antibodies are common in limited systemic sclerosis (CREST syndrome).
 Nail fold vasculature (capillaroscopy) can be examined under a microscope.

To aid in the diagnosis of Raynaud's phenomenon, multiple sets of diagnostic criteria have been proposed. Table 1 below provides a summary of these various diagnostic criteria.

Recently, International Consensus Criteria were developed for the diagnosis of primary Raynaud's phenomenon by a panel of  experts in the fields of rheumatology and dermatology.

Management
Secondary Raynaud's is managed primarily by treating the underlying cause, and as primary Raynaud's, avoiding triggers, such as cold, emotional and environmental stress, vibrations and repetitive motions, and avoiding smoking (including passive smoking) and sympathomimetic drugs.

Medications
Medications can be helpful for moderate or severe disease.
 Vasodilators – calcium channel blockers, such as the dihydropyridines nifedipine or amlodipine, preferably slow-release preparations – are often first-line treatment. They have the common side effects of headache, flushing, and ankle edema, but these are not typically of sufficient severity to require cessation of treatment. The limited evidence available shows that calcium-channel blockers are only slightly effective in reducing how often the attacks happen. Although, other studies also reveal that CCBs may be effective at decreasing severity of attacks, pain and disability associated with Raynaud's phenomenon. People whose disease is secondary to erythromelalgia often cannot use vasodilators for therapy, as they trigger 'flares' causing the extremities to become burning red due to too much blood supply.
 People with severe disease prone to ulceration or large artery thrombotic events may be prescribed aspirin.
 Sympatholytic agents, such as the alpha-adrenergic blocker prazosin, may provide temporary relief to secondary Raynaud's phenomenon.
 Losartan can, and topical nitrates may, reduce the severity and frequency of attacks, and the phosphodiesterase inhibitors sildenafil and tadalafil may reduce their severity.
 Angiotensin receptor blockers or ACE inhibitors may aid blood flow to the fingers, and some evidence shows that angiotensin receptor blockers (often losartan) reduce frequency and severity of attacks, and possibly better than nifedipine.
 The prostaglandin iloprost is used to manage critical ischemia and pulmonary hypertension in Raynaud's phenomenon, and the endothelin receptor antagonist bosentan is used to manage severe pulmonary hypertension and prevent finger ulcers in scleroderma.
 Statins have a protective effect on blood vessels, and SSRIs such as fluoxetine may help symptoms, but the data is weak.
 PDE5 inhibitors are used off-label to treat severe ischemia and ulcers in fingers and toes for people with secondary Raynaud's phenomenon; as of 2016, their role more generally in Raynaud's was not clear.

Surgery
 In severe cases, an endoscopic thoracic sympathectomy  procedure can be performed. Here, the nerves that signal the blood vessels of the fingertips to constrict are surgically cut. Microvascular surgery of the affected areas is another possible therapy, but this procedure should be considered as a last resort.
 A more recent treatment for severe Raynaud's is the use of botulinum toxin. The 2009 article studied 19 patients ranging in age from 15 to 72 years with severe Raynaud's phenomenon of which 16 patients (84%) reported pain reduction at rest; 13 patients reported immediate pain relief, three more had gradual pain reduction over 1–2 months. All 13 patients with chronic finger ulcers healed within 60 days. Only 21% of the patients required repeated injections. A 2007 article describes similar improvement in a series of 11 patients. All patients had significant relief of pain.

Alternative medicine
Evidence does not support the use of alternative medicine, including acupuncture and laser therapy.

Prognosis
The prognosis of primary Raynaud syndrome is often very favorable, with no mortality and little morbidity. However, a minority develops gangrene. The prognosis of secondary Raynaud is dependent on the underlying disease, and how effective blood flow-restoring maneuvers are.

References

External links

 What Is Raynaud's Disease at National Heart, Lung, and Blood Institute
 Questions and Answers about Raynaud's Phenomenon at National Institutes of Health

Diseases of arteries, arterioles and capillaries
Autoimmune diseases
Rheumatology
Syndromes
Vascular-related cutaneous conditions
Wikipedia medicine articles ready to translate
Wikipedia neurology articles ready to translate

Raynaud syndrome


Gloiophloea, rod crvenih algi iz porodice Scinaiaceae raširenih po tropskim i umjerenim morima. Sastoji se od tri priznate vrste, a znatan broj je isključen i prebačen u rod Scinaia.

Vrste
 Gloiophloea articulata Weber Bosse
 Gloiophloea rosea (J.Agardh) Huisman & Womersley
 Gloiophloea scinaioides J.Agardh; tipična

Izvori

Scinaiaceae

Gloiophloea


أحمد الخميس (18 أبريل 1985 -)، ممثل وكاتب كويتي. بدايته الفنية كانت في مسلسل الوزيرة.

أعماله الفنية

من المسلسلات

التاليف
 اسرار القلوب - قصة وسيناريو وحوار.

روابط خارجية

مراجع

ممثلون كويتيون
مواليد 1405 هـ
مواليد 1985

أحمد الخميس


Georg Friedrich Schömann (født 28. juni 1793 i Stralsund, død 25. marts 1879) var en tysk filolog.

Schömann blev 1823 professor i Greifswald. Han har især indlagt sig fortjenester ved studiet af græske oldtidsforhold og udgav sammen med Meier Der attische Process (1824, ny udgave 1883—87) og alene Griechische Alterthümer (2 bind, 1855—59, 4. udgave 1897—1902). Endvidere kan nævnes hans udgave af Hesiodos (1869) og af Ciceros De natura deorum (4. udgave, 1876) og endelig hans Opuscula academica (4 bind, 1856—71).

Kilder

Klassiske filologer
Filologer fra Tyskland
Professorer fra Tyskland
Ansatte ved Greifswalds Universitet
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tysksprogede forfattere
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Stralsund

Georg Friedrich Schömann


الإدريسية هي مدينة وبلدية جزائرية تقع إلى الجنوب الغربي من ولاية الجلفة وتتربع على مساحة قدرها 375. مربع ويبلغ تعداد سكانها  (إحصاء 2008)، وتتوفر على ثروات طبيعية: نوعية المياه الجيدة ونوعية الأتربة والطين القابل لتصيع مواد فخارية وأصبغة، هذا مع خصوبة أراضيها ووجود ثروات حيوانية أهمها الماشية مع تنوع تضاريسها ما بين السهبية والصحراوية.

تاريخ
الادريسية أو من أقدم مدن ولاية الجلفة باعتبارها من مدن الألف سنة كما يقول عنها الباحثون فقد وجدت من قبل الرومان حيث كانت تقطنها قبائل (مغراوة) الأمازيغية ثم وفد إليها الرومان عن طريق ابنة الملك «دمد» اوتزوجت بـ«سردون» وتوجها سكان المنطقة ملكة، وبها سميت المدينة.

وبعد الرومان سكنها «البدارنية» وهم قبائل أمازيغية قطنتها لفترة طويلة ثم اشتراها منهم أحد الرجال الصالحين واسمه «أمحمد بن صالح» بمائة بقرة، فعمرها ونشر فيها الأمن وروح التعايش بين القبائل المتوافدة، فأصبحت معبرا للرحالة المغاربة كتبوا عنها في مخطوطاتهم، وكانت معبرا للحجاج.

قصدت الإدريسية شخصيات معروفة منهم «أحمد باي» الذي جاءها سنة 1723، طلبا لوساطة أهلها عند مدن الجنوب.
كما بلغها الأتراك، وكان القائد «الزيغم» حاكما لها في عهدهم حيث قام ببناء الحارة وغرس البساتين.

أما الفرنسيون فقد وصلوا إليها في:  يلاحقون الأمير عبد القادر الذي آوته وساعده أهلها بالمؤونة وصلى بأهلها ودعا لهم بالبركة والأمان. وقد وقف أهلها إلى جانب مقاومات شعبية أخرى كمقاومة «التلي بلكحل» و«موسى بن حسن».

وأول مدرسة بنيت على مستوى المناطق السهبية بناها الفرنسيون ب "" سنة 1858 هي مدرسة «راؤول بوني» درس فيها نوابغ وأساتذه كبار منهم جلول بلمشري الذي أصبح فيما بعد المترجم بمجلس قضاء باريس، ودرس بها الدكتور أحمد بن سالم الناشر لـ «ايتيان ديني» وقد أسلم على يده فيما بعد.

و كان أول مسجد بني بالادريسية سنة 1891 وتأسست بها زاوية لتحفيظ القرآن وتدريس علوم الدين سنة 1906 من طرف الشيخ طاهري عبد القادر بن مصطفى الزنيني، قصدها الطلاب من المدن المجاورة كالأغواط والجلفة والبيض وتيهرت والمدية وحتى الجزائر العاصمة.

وفي الكفاح السياسي فان خالدي مخلوف أول من أدخل حزب الشعب الجزائري مكونا بذلك خلية نضال، وناضل عبد المالك محمد «سي الدرويش» في جمعية العلماء المسلمين الجزائريين.

الثورة التحريرية
و إبان الثورة التحريرية كانت " " نقطة تموين للولايتين الخامسة والسادسة ماديا وبشريا، فكان من مجاهديها لزهاري بن شهرة، قويلي محمد المعروف بالفيدة، صديقي النوري المعروف بنهاي، طاهري عبد الرحمان، حنيشي محمد، وشكال البشير...الخ

وقد شهدت أراضيها عدة معارك منها معركة «سردون» التي جــرت في 19/02/1958 ومعارك أخرى في الحرشة والشايفة.

وصلات خارجية
 شبكة النايلي الشاملة

المصادر

بلديات ولاية الجلفة

الإدريسية


زاوية سيدي أبي الحسن الشاذلي أو زاوية سيدي بلحسن الشاذلي زاوية بُنيت عام 1815 م للشيخ الصالح الولي  الذي عاش في  وهو الذي أدخل القهوة لمدينة تونس.

أضرحة في تونس
الدين في مدينة تونس
الصوفية في إفريقيا
زوايا تونسية

زاوية سيدي أبي الحسن الشاذلي


Thomas J. Abercrombie (13 Ağustos 1930; Stillwater, Minnesota – 3 Nisan 2006; Baltimore, Maryland), Amerikan muhabir ve fotoğrafçı.

Fotoğraf çekmeye küçük yaşta başladı. 1994 yılında emekli olana dek National Geographic dergisinde çalıştı. Japonya, Kamboçya, Tibet, Venezuela, İspanya, Avustralya, Alaska ve Brezilya'dan haber yaptı. Güney Kutbu'na giden foto muhabiri oldu. Jacques Cousteau ile dalış yaparak sualtı fotoğrafları çekti.

Asıl ününü İslam coğrafyasına yaptığı geziler ve yayınladığı 16 makale ile kazandı. Bu coğrafyayı büyük bir ustalıkla fotoğrafladı ve içtenlikle anlattı. Çalışmaları sırasında İslam dinini kabul etti.

Çıktığı gezilerde çok zengin ekipman kullanmasıyla tanındı.

Dış bağlantılar
 New Bay Times röportaj
 Abercrombie'nın 54 fotoğrafı

1930 doğumlular
2006 yılında ölenler
Amerikalı fotoğrafçılar
20. yüzyıl Amerikalı gazetecileri
21. yüzyıl Amerikalı gazetecileri
Amerikalı Müslümanlar
Müslüman olanlar

Thomas J. Abercrombie


În România, indicatoarele, marcajele rutiere și semafoarele cad sub incidența Ordonanței de Urgență 195 din 12 decembrie 2002 și a Standardului Românesc 1848 din 23 decembrie 2011.

Acestea se conformă cu normele indicatoarelor europene, țara fiind semnatară Convenției asupra Traficului Rutier de la Viena (1968) și a Acordului European (1971).

Indicatoarele rutiere (semnele de circulație)
Semnele de circulație (sau, dpdv tehnic, indicatoarele rutiere) se clasează după următoarele categorii:

Indicatoare de avertizare
Indicatoarele de avertizare din România au o formă triunghiulară, cu fond alb și marginea roșie, simbolurile fiind vopsite cu negru. Acestea se amplasează adesea la 50-200 m distanță înaintea sectorului de drum deservit de indicator. Indicatoare cu culoarea de fundal galbenă se amplasează adesea la lucrări rutiere temporare.

Indicatoare prioritare

Indicatoarele de interzicere/restricție
Indicatoarele de restricționare sau interzicere sunt adesea un cerc alb, cu marginea roșie, și cu simboluri și inscripții diverse. Excepție sunt indicatoarele de final ale restricției (fundal complet alb) și cele de staționare și parcare interzisă (fundal albastru).

Indicatoare de obligare

Indicatoare orientative
Indicatoarele orientative nu au un format standard, față de celelalte indicatoare. Ele însă, folosesc o codificare pe culori bazată pe destinație. O destinație pe fundal alb cu text negru, spre exemplu, reprezintă o destinație din interiorul unui oraș, iar un indicator pe fundal albastru cu text alb reprezintă o destinație de pe un drum interorășenesc. Fundalul verde reprezintă destinații autostradale.

Pe autostrăzi, semnele sunt amplasate la distanțe mari, în special cele de ieșire (maxim 3000 m).

Indicatoare de informare
Acestea sunt adesea în formă de pătrat (sau dreptunghi) albastru, iar cele verzi sunt pentru autostrăzi.

Panouri adiționale

Istorie
Primele indicatoare de direcție au apărut în jurul anului 1898 sau 1899 pe actualul DN1 între Câmpina și Predeal, alături de câteva borne kilometrice și hectometrice, bazate pe modelul francez existent la vremea lui. Instalarea indicatoarelor și bornelor s-a făcut sub supravegherea inginerului-șef Nestor Urechia, pe atunci profesor la Școala Națională de Poduri și Șosele și persoana responsabilă cu întreținerea drumului.

Ulterior în 1907, primele indicatoare auto au apărut în Regatul României, la inițiativa membrilor Automobil Club al României. Indicatoarele aveau înscrieri și simboluri albe pe un fond negru și erau amplasate la 150 de metri de pericolul respectiv (pasaj la nivel, podișcă, sat, urcuș, coborâș, cotituri, caldarăm rău etc), bazate pe un model identic implementat de către Kaiserreich Automobil-Club în Imperiul Germaniei. Propunerile apăruseră în 1906, la 2 ani după formarea ACR, iar instalarea indicatoarelor era responsabilitatea ACR.

La 15 aprilie 1911, România a ratificat Convenția internațională din 1909 privind circulația autovehiculelor, care a intrat în vigoare la 1 mai 1912. Astfel au fost adoptate primele patru semne universale de circulație: răspântie, cale ferată, cotitură și groapă. Forma și culoarea de fond au fost schimbate, indicatoarele acum fiind cu text și simboluri albe pe un cerc albastru. Acestea au continuat să fie gestionate de ACR. După război, autoritățile au început să monteze și indicatoare rutiere pentru limite de viteză și pentru stații de autobuz și/sau de taximetre. Tot atunci au fost demontate și indicatoarele instalate inițial pe DN1.

La 15 mai 1929, România a ratificat Convenția internațională din 1926 privind traficul auto, care a intrat în vigoare la 24 octombrie 1930. Vechile semne au fost înlocuite cu 6 semne triunghiulare: șanț, curbă, pasaj la nivel păzit, pasaj la nivel nepăzit, și încrucișare, alături de unul pentru pericole generice. Primele 5 indicatoare aveau un fond galben și simboluri negre, alături de inițialele A.C.R.R (Automobil Club Regal Român), iar al șaselea era un triunghi roșu cu marginea groasă și centrul gol. Schema de culori aleasă pentru indicatoare a fost de fond alb cu margini roșii pentru indicatoarele de interdicție și fond albastru cu simboluri și inscripții albe pentru indicatoarele obligatorii și informative. Triunghiurile de avertizare, care erau acum șapte, cu adăugarea atenției, urmau să își păstreze aspectul anterior. Până în 1940, au fost introduse și alte semne, cum ar fi întrecerea interzisă, claxonatul interzis și atențiune la copii.

În ciuda definirii unui set standard de indicatoare rutiere, până în anii 1950, indicatoarele rutiere din România au continuat să fie nestandardizate: conform unor fotografii ale epocii, în unele locuri au apărut și indicatoare rutiere bazate pe modelul german din 1937 și altele instalate de autoritățile locale. Pe multe drumuri din țară indicatoarele rutiere pur și simplu lipseau, așadar, în 1942, o comisie specială, sub patronajul guvernului a fost înființată pentru a gestiona situația. Din această comisie făceau parte reprezentanți ai Ministerului Înzestrării Armatei, Ministerului Lucrărilor Publice, Ministerului Culturii Naționale și ai Automobil Club Regal Român, lucru firesc din moment ce, în raportul anual pe anul 1942, clubul sublinia că, începând cu anul 1910, a fost singurul dispus să fabrice și să monteze semne de circulație în România, din fonduri publice. Unele indicatoare rutiere direcționale au fost montate și de către Oficiul Național de Turism, prin reprezentanții lor locali.

După lovitura de stat de pe 30 decembrie 1947, pe fondul situației politice de atunci, România nu a semnat Protocolul de la Geneva din 1949 privind semnalizarea rutieră, dar și-a păstrat timp de peste 11 ani propriul set de semnalizare. Primele legi rutiere nu prevedeau modele pentru semnele de circulație, aceasta fiind responsabilitatea Miliției, pe baza standardului național existent. Comisia Română de Standardizare, înființată în 1948, a elaborat primul standard privind semnele de circulație în 1950: STAS 1848-50. Toate indicatoarele au avut un fond galben, chiar și cele de interzicere a intrării și a parcării, cele obligatorii și cele de informare, în ceea ce poate fi văzut ca o mișcare de distanțare față de alte indicatoare rutiere din restul Europei. Standardul a fost actualizat pentru prima dată în 1957, introducându-se, printre altele, semnele de lucrări rutiere și de stop, acesta din urmă având un design special: un cerc galben cu o margine roșie și un triunghi echilateral albastru înscris, îndreptat în sus. STAS 1848 a mai fost modificat ulterior de mai multe ori din 1950, pentru a reflecta schimbările din legislația națională sau aderarea la acorduri și protocoale internaționale.

La 5 decembrie 1960, RP Romînă a ratificat Protocolul de la Geneva din 1949 privind semnalizarea rutieră și a denunțat convenția din 1931, iar anul următor a fost implementat STAS 1848-61, care a adus schimbări majore asupra design-ului indicatorelor rutiere, printre care:
Apariția unor indicatoare noi, printre care: circulația vehiculelor cu tracțiune animală interzisă, drum cu prioritate și post de control.
Schimbarea indicatoarelor de obligare, mai ales culoarea de fond (din galben în albastru).
Schimbarea culorii negre de la marginea indicatoarelor de avertizare în roșu.

Pe 29 aprilie 1966, odată cu semnarea decretului nr 328, setul de indicatoare a fost actualizat, introducând și conceptul de drumuri Europene în țară, alături de indicatoarele rutiere pentru autostrăzi și drumuri expres, printre altele. România a semnat Convenția asupra Traficului Rutier și Covenția asupra Semnalizării Rutiere de la Viena pe 8 noiembrie 1968, ceea ce a asimilat standardele Românești cu cele Europene. Pe 15 mai 1970, culoarea de fond a indicatoarelor a fost schimbată din galben în alb (cu excepția celor pentru șantiere rutiere).

Odată cu semnarea Acordului European pe 1 mai 1971, indicatorul pentru STOP a fost schimbat din varianta B2b a convenției de la Viena în varianta B2a cu octagonul roșu. Pe lângă asta, marcajele rutiere pentru treceri pietonale au fost schimbate din linii punctate în "zebre", culoarea pentru indicatoarele de direcție a fost schimbată din galben cu negru în albastru cu alb, iar indicatorul pentru autostradă a fost schimbat din albastru în verde, pentru a nu face confuzie cu restul drumurilor din țară înaintea deschiderii tronsonului București-Pitești a autostrăzii A1 în 1972.

De atunci, singurele schimbări majore care s-au petrecut în seturile ulterioare de indicatoare rutiere a implicat schimbarea designului pictogramelor sau a aspectului unor indicatoare, printre care:
"Cedează trecerea", de jure schimbat în 1986, de facto schimbarea a fost implementată începând cu anii 2000.
Indicatoarele orientative de asemenea au fost schimbate în anul 1986 în cele actuale.

Așadar, ultimele schimbări majore au avut loc în 1986 și/sau 2004, iar după implementarea actualului standard din 2011 au mai apărut și alte indicatoare și marcaje rutiere. Totuși, până și în ziua de astăzi, se instalează indicatoare rutiere nestandardizate, fie de către primării sau de către comune, care montează sau înlocuiesc indicatoarele vechi sau avariate fie cu cele provenite din alte țări (de obicei Italia), fie cu aspect propriu, total diferite față de ce se află în standardele actuale. De asemenea, unele indicatoare rutiere existente au inscripții bilingve, adesea fiind regăsite în zonele vorbitoarea de limbă maghiară din România. Alte indicatoare nu au fost amplasate deloc, chiar dacă există în standardele actuale (podul mobil, sau, până în 2022, cel pentru drumuri expres, apărut cu 56 de ani în urmă).

Vezi și
 Comparație între indicatoarele rutiere din Europa

Legături externe

Stop Sign Editabil Online
 Regulamentele privind indicatoarele rutiere din România

Indicatoare rutiere

Indicatoarele rutiere din România


Woody Allen (d. 30 Kasım 1935, Bronx, ABD), Amerikalı oyuncu, senarist, yazar, film yönetmeni ve müzisyendir.

Yaşam öyküsü
Gerçek adı Allen Stewart Konigsberg olan Woody Allen, 1935 yılında Brooklyn'in orta sınıflı bir bölgesinde, Ortodoks Yahudi  bir ailede dünyaya geldi. Sürekli iş değiştiren bir babası, çiçekçi dükkânındaki kitaplardan sorumlu bir annesi ve bir kız kardeşi vardı. İlk kez yedi - sekiz yaşlarındayken film çekmeye merak saldı. Okumayı sökmediği yıllarda filmler için hikâyeler yaratıyordu. Brooklyn'deki Midwood Lisesini bitirdi, üniversite eğitimini ise tamamlamadı. 15 yaşında bir karar aldı ve adını Woody Allen olarak değiştirdi. 16 yaşında radyo ve televizyon programlarına espriler yazmaya başladı. 1961 - 1964 arasında stand-up komedi yaptı. Bu dönemdeki şovları bir yapımcının dikkatini çekti. Böylece bir sinema filmi için senaryo yazma teklifi aldı. 1965'te ilk sinema filmi senaryosunu yazdı ve What's New Pussycat? adlı bu filmde oynadı. Senaryonun yapımcıların elinde değişime uğramasından hoşnut kalmayınca, kendi yönetmeyecekse filmlere senaryo yazmama kararı aldı. Daha sonra - sadece oyuncu olarak - Casino Royale adlı bir filmde yer aldı. Bunu ilk filmi olan What's Up, Tiger Lily izledi. Kendisi filmi beğenmemişti, ancak çok olumlu eleştiriler aldı. Bir sonraki filmi Take the Money and Runda ilk kez yönetmen koltuğuna oturdu. Bu film kariyerinde bir dönüm noktası oldu. United Artists firması 'her ne istiyorsa yazması ve her ne istiyorsa yapması' teklifiyle onunla anlaşma imzaladı. İkinci filmi Bananas'ın (1971) ardından filmlerinde hem senarist, hem yönetmen, hem oyuncu hem de casting yönetmeni olarak görev aldı. Play It Again, Sam adlı oyunu yazıp oynadı. Ardından Everything You Always Wanted to Know About Sex 'in senaryosunu yazdı. 1973'te Sleeper'ı, 1977'de kariyerinin en önemli filmi olarak anılacak olan Annie Hall'u çekti. 1986'da 'Allen', Annie Hall ve Manhattan filmlerinden sonra Hannah and Her Sisters'ı yazıp yönetti. Bu filmde çalıştığı görüntü yönetmeni Carlo Di Palma ile daha sonra da pek çok filmde birlikte çalıştı. Son 10 yılda Crimes and Misdemeanors, Bullets Over Broadway ve Deconstructing Harry gibi filmleri çekti.

Filmlerinde birçok oyuncu ile sıklıkla birlikte çalışmayı tercih etmektedir.

 Özel yaşamı
1954'te Harlene Rosen ile evlendi. Bu evlilik 1960'ta son buldu. Allen ikinci evliliğini Bananas filminde rol alan Louise Lasser ile yaptı. Aktris Diane Keaton ile 1970'li yıllarda birlikte oldu. Keaton, Allen'ın Annie Hall (1977) ve Manhattan (1979) gibi önemli filmlerinde rol aldı. Allen'ın oğlu Satchel'in annesi Mia Farrow ise Allen'ın bir başka tutkulu ilişkisi oldu. 1980'de başlayan bu ilişki, 1992'de Allen, Farrow'un üvey kızı Soon-Yi Previn ile birlikte olunca sonlandı. Allen, 1997'de 1970 doğumlu Soon-Yi Previn ile Venedik'te evlendi.

 Kısa öyküleri Eğrisi Doğrusu (Getting Even), Çeviri: Garo Kargıcı, Siren Yayınları, (2010), ISBN 9786055903244Tüysüz (Without Feathers), Çeviri: Garo Kargıcı, Siren Yayınları, (2009), ISBN 9786055903091Yan Etkiler (Side Effects), Çeviri: Sıla Okur, Siren Yayınları, (2009), ISBN 9786055903022Sırf Anarşi (Mere Anarchy)', Çeviri: Sıla Okur, Siren Yayınları, (2008), ISBN 9786055903060

Filmleri

Televizyon yapımları

Dış bağlantılar

Kaynakça

Amerikalı ateistler
Amerikalı film yapımcıları
20. yüzyıl Amerikalı hikâye yazarları
21. yüzyıl Amerikalı hikâye yazarları
Film teorisyenleri
Yahudi oyuncular
Yahudi komedyenler
1935 doğumlular

Rusya Yahudisi asıllı Amerikalılar
César Ödülü sahipleri
O. Henry Ödülü alan yazarlar
Amerikalı film yönetmenleri
Amerikalı oyun yazarları
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
Amerikalı senaristler
Amerikalı agnostikler
Amerikalı stand-up komedyenler
Avusturya Yahudisi asıllı Amerikalılar
En İyi Özgün Senaryo Akademi Ödülü sahipleri
En İyi Yönetmen Akademi Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
En İyi Yönetmen National Board of Review Ödülü sahipleri
Cecil B. DeMille Onur Ödülü sahipleri
En İyi Senaryo Altın Küre sahipleri
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
BAFTA En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
BAFTA En İyi Özgün Senaryo Ödülü sahipleri
Ateist yazarlar
Yahudi ateistler
Ateist yönetmenler
Capitol Records sanatçıları
National Board of Review Ödülü sahipleri
BAFTA Ödülü sahipleri
Directors Guild of America Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
20. yüzyıl Amerikalı erkek yazarları
New York Film Eleştirmenleri Birliği En İyi Senaryo Ödülü sahipleri
BAFTA En İyi Senaryo Ödülü sahipleri
BAFTA Akademi Bağlılık Ödülü sahipleri
Boston Film Eleştirmenleri Derneği En İyi Yönetmen Ödülü sahipleri
Boston Film Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
En İyi Senaryo Bağımsız Ruh Ödülü sahipleri
En İyi Özgün Senaryo Writers Guild of America Ödülü sahipleri
Writers Guild of America Ödülü sahipleri
Grammy Ödülü sahipleri
Başkan Anma Ödülü sahipleri
David di Donatello En İyi Yabancı Erkek Oyuncu Ödülü sahipleri
David di Donatello Ödülü sahipleri
David di Donatello Ödülü sahibi oyuncular
Yaşam Boyu Başarı Altın Aslan Ödülü sahipleri

Woody Allen


La reacción de Pauson-Khand (o PKR o reacción tipo PK) es una reacción orgánica se describe como una cicloadición [2 +2 +1] entre un alquino, un alqueno y monóxido de carbono para formar una α, β-ciclopentenona. Esta reacción fue mediada originalmente por cantidades estequiométricas de octacarbonilo de dicobalto, pero esto ha sido sustituido por sistemas de catalizadores nuevos y más eficientes.

Con alquenos o alquinos asimétricos la regioselectividad es siempre un problema, pero esta dificultad disminuye en reacciones intramoleculares.

La reacción funciona con alquinos terminales e  internos a pesar de que los alquinos internos tienden a dar rendimientos más bajos. El orden de reactividades para alquenos se muestran en orden descendente:

 alqueno cíclico> alqueno terminal> alquenos disustituidos  > alquenos trisustituidos.

Los alquenos que son inadecuados para esta reacción son los tetrasustituidos y los que contengan grupos electroatractores.

Mecanismo
Como se puede observar a continuación, el octacarbonil dicolbalto se coordina con los enlaces π del alquino para desplazar una molécula de monóxido de carbono para formar un complejo organometálico de hexacarbonilo. Seguido de esto, se forma un enlace de coordinación π con el alqueno con una configuración exo. Una molécula de monóxido de carbono se inserta en el complejo formado, en donde los electrones sufren un reacomodo para así dar la ciclopentenona.

Variaciones

El catalizador de Wilkinson puede catalizar una reacción PK pero requiere triflato de plata como cocatalizador.

El hexacarbonil molibdeno es un donador de monóxido de carbono en reacciones tipo Pauson-Khand entre alenos y alquinos con dimetil sulfóxido en tolueno.

El ciclobutadieno también puede participar en la cicloadición [2+2+1] aunque se prefiere generarlo in situ por descomplejación del tricarbonil ciclobutadienil hierro con nitrato cérico amónico (NH4)2Ce(NO3)6 (CAN)

Véase también
Reacción de Nicholas

Referencias

Cicloadiciones

Reacción de Pauson-Khand


La Reserva de biosfera Andino Norpatagónica es un área natural protegida ubicada en las provincias de Chubut, Río Negro y Neuquén, en Argentina.

Creación

Se incorporó a la Red Mundial de Reservas de Biosfera en septiembre de 2007, a través del Programa sobre el Hombre y la Biosfera (MAB) de la Unesco, que añadió 23 nuevos sitios en 18 países, entre ellos los  Bosques Templados Lluviosos de los Andes Australes de Chile, contiguo a la reserva argentina, de una superficie de 2 168 956 de ha, constituyendo una unidad ambiental con carácter binacional.

El Fondo Mundial para la Naturaleza (World Wide Fund for Nature, WWF) incluyó la ecorregión de bosques templados valdivianos en la lista de ecorregiones prioritarias Global 200.

Objetivos

 Conservar la diversidad biológica y los ecosistemas.
 Promover el desarrollo sostenible de la zona.
 Impulsar el monitoreo, la investigación, la educación y la información ambiental.

Superficie

En total la reserva de biosfera tiene una superficie de 2 266 942 ha. Incluye las áreas de cinco parques nacionales, diez reservas, parques o áreas protegidas de jurisdicción provincial, y ejidos municipales de las localidades de Esquel, Trevelin, Cholila, Lago Puelo, El Hoyo, Epuyén, El Maitén y Leleque de la provincia de Chubut; Villa Mascardi, El Bolsón y Bariloche y los parajes El Manso, Mallín Ahogado y El Foyel de la provincia de Río Negro; y Aluminé, Junín de los Andes, San Martín de los Andes, Villa Traful y Villa La Angostura de la provincia de Neuquén.

Superficies aproximadas de cada área:
 Parque nacional Lanín (Neuquén) 412 000 ha
 Parque nacional Nahuel Huapi (Neuquén y Río Negro) 750 000 ha
 Parque nacional Los Arrayanes (Neuquén) 1753 ha
 Parque nacional Lago Puelo (Chubut) 27 674 ha
 Parque nacional Los Alerces (Chubut) 263 000 ha
 Paisaje protegido Río Limay (Río Negro) 17 690 ha
 Área natural protegida Cipresal de las Guaitecas (Río Negro) 150 ha
 Área natural protegida Río Azul - Lago Escondido (Río Negro) 80 000 ha
 Reserva provincial Arroyo Motoco (Chubut) 7040 ha
 Parque provincial Cerro Pirque (Chubut) 770 ha
 Parque y reserva provincial Río Turbio (Chubut) 82 134 ha
 Reserva forestal Cerro Currumahuida (Chubut) 3250 ha
 Reserva forestal Lago Epuyén (Chubut) 20 000 ha
 Área natural protegida Lago Baguilt (Chubut) 1500 ha
 Reserva Baguilt, Río Hielo y Lago Huemul (Chubut) 32 400 ha

Biogeografía

El 59 % de la reserva corresponde a la región de los bosques templados valdivianos, el 19 % a la formación altoandina y el 11 %  a la estepa patagónica. El resto está ocupado por los centros urbanos o bien por espacios destinados a la agricultura y la forestación.

Flora

Algunas de las especies que se encuentran:
Especies arbóreas
Las principales comunidades naturales son: bosque de alerces, bosque de araucaria o pehuén, bosque de ciprés de la Cordillera (Austrocedrus chilensis), bosque puro de coihue, bosque mixto de raulí, coihue y roble pellín o roble de Neuquén, bosque de lengas, bosque de ñire. Otras especies: ciprés de las Guaitecas, tepa o huahuán, lingue, tiaca, ulmo o muermo, avellano chileno o gevuin (Gevuina avellana), arrayán rojo, piñol o avellanillo, mañío hembra (Saxegothaea conspicua), tineo, notro, tepú, griselinia (Griselinia ruscifolia).

Otras plantas
Con flores están el coicopihue, Senecio carbonensis, el calle-calle o tequel-tequel, la murtilla; entre las gramíneas, el colihue y la cebadilla criolla; los helechos Hypolepis poeppigii y ampe o palmilla; la trepadora Cissus striata; la enredadera bejuco sudamericano (Boquila trifoliolata); y entre las parásitas, el quintral y varias especies de farolito chino.

Fauna

Algunas de las especies presentes son:

Mamíferos
Zorro gris, monito del monte, puma, comadrejita trompuda, guanaco, los roedores Aconaemys porteri, Aconaemys sagei y Ctenomys maulinus (tucu-tucu).

- Especies vulnerables o en peligro de extinción: pudú del sur, güiña y el roedor degú, huillín o nutria de agua dulce, huemul, tucu tucu social.

Aves
Cormorán imperial, caburé grande, concón o lechuza bataraza, rayadito, picaflor rubí,  huet huet, chucao, carpintero patagónico, carpintero pitío, fio-fio, curucucha o ratona, ibis de cara negra, huala, churrín grande (Eugralla paradoxa), churrín andino (Scytalopus magellanicus), peutrén (Colorhamphus parvirostris).

-Especies vulnerables: pato torrentero, cóndor andino , paloma araucana.

Anfibios
Sapito selvático, ranita o sapito de Darwin, Alsodes gargola, Batrachyla antartandica, Batrachyla leptopus, Atelognathus nitoi (vulnerable).

Referencias

Enlaces externos
 Sitio del proyecto de reserva de biósfera andino norpatagónica argentina
Material de información del Plan Estratégico. Cartillas educativas.
 El huemul I
 El huemul II

Áreas naturales protegidas de la provincia de Chubut
Áreas naturales protegidas de la provincia de Neuquén
Áreas naturales protegidas de la provincia de Río Negro
Reservas de la biosfera de Argentina
Reservas naturales de Argentina
Departamento Bariloche

Reserva de biosfera andino norpatagónica


O massacre de Eilabun foi um massacre cometido pelas forças da Brigada Golani do exército israelense durante a Operação Hiram em 30 de outubro de 1948, matando 14 homens da aldeia palestina de Eilabun, na Galiléia, de maioria cristã. 12 deles foram executados por um pelotão de fuzilamento, então o massacre foi seguido por uma deportação em massa dos aldeões para o Líbano, antes que eles pudessem retornar a ele depois de vários meses. Está entre as poucas aldeias palestinas cujos moradores foram autorizados a retornar.

Eventos de massacre
A Brigada Golani ocupou a vila de Eilabun em 30 de outubro de 1948, após derrotar uma divisão do Exército de Liberação  Árabe (ALA) e sua retirada para o norte, onde os moradores se reuniram nas igrejas e o clero anunciou oficialmente sua rendição, mas os soldados os levaram para fora das igrejas e os enxamearam na praça da aldeia, aterrorizando-os com tiros, que  Um homem foi morto por seus filhotes, e então o comandante da divisão escolheu outros 12 jovens, executou-os com balas e expulsou o resto à força com o objetivo de deportá-los para o Líbano e, durante a deportação, outro homem foi morto. Israel deportou a grande maioria do clã al-Mawasi para a Síria, clã cujos membros atingiam cerca de 2.000 pessoas nas regiões da Galiléia, Tiberíades e Safed naquela época, e parte deles permaneceu na aldeia de Eilaboun.

O historiador israelense Benny Morris menciona, em seu livro de 2004 The Birth of the Palestinian Refugee Problem Revisited (O nascimento do problema dos refugiados palestinianos Revisitado), que os soldados encontraram as cabeças de dois soldados israelenses, que haviam sido mortos pelo Exército de Salvação, como pano de fundo do massacre.

O pároco da igreja da aldeia, Marcus Muallem, comunicou a notícia do massacre aos governos europeus, às Nações Unidas e ao Vaticano, que pressionou Israel e o obrigou a devolver o povo de Eilabun à sua aldeia após cerca de duas semanas de ocupação, expulsão e massacre. Depois que os aldeões chegaram como refugiados ao Líbano no campo de refugiados de Mieh Mieh, eles retornaram gradualmente à sua aldeia.Muitos deles foram perseguidos e presos durante a Marcha do Retorno, que durou vários meses.

Os nomes das vítimas
 Badi' Jries Zureik
 Raja Mikhael Khalil Nakhleh
 "Grace Shibli Hayek"
 Zaki Musa, um sapateiro de palmeira
Hanna Ibrahim Khoury Ashkar
 Azar Salem Muslim
 Semaan Grace Choufani
 "Abdullah Semaan Choufani"
 "Fadl Fadlo Ailbouni"
 Fouad Nofal Zureik
 milad de Fayyad Suleiman
 "Mikhail Mitri Shami"
 Naeem Ghantous Zureik
 Muhammad Khaled Asaad

Conflito israelo-palestino

Massacre de Eilabum


Nashua (1952-1982) est un cheval de course pur-sang américain. Membre du Hall of Fame des courses américaines, il fut élu cheval de l'année aux États-Unis en 1955.

Carrière de course
Né à Belair Stud dans le Maryland, issu de l'élevage de William Woodward, Sr. l'un des plus grands propriétaires américains mais qui ne le verra pas courir puisqu'il décède en 1953, Nashua est confié à l'entraîneur Sunny Jim Fitzsimmons, comme tous les chevaux de l'écurie. Il est l'incontestable numéro un de sa génération à 2 ans, remportant six de ses huit courses, dont certains des plus importants rendez-vous pour les 2 ans : les Futurity Stakes, les Hopeful Stakes et les Grand Union Hotel Stakes. Avec ce titre de champion des 2 ans américains, le partenaire du grand Eddie Arcaro (double vainqueur de la Triple Couronne, avec Citation et Whirlaway) est attendu pour le printemps classique et les épreuves de la Triple Couronne. Et il emprunte une voix royale, sans embûches, empochant trois grandes courses de début de saison : les Flamingo Stakes, le Florida Derby et les Wood Memorial Stakes. Invaincu à 3 ans, il est sans rival. Du moins dans l'Est des États-Unis, car en Californie un poulain commence à faire parler de lui. Il s'appelle Swaps, il est monté par une autre vedette de l'époque, Bill Shoemaker, vient de remporter brillamment le Santa Anita Derby et annonce sa candidature dans le Kentucky Derby.

La grande course de Churchill Downs semble promise à Nashua et l'on fait peu de cas du Californien. Et pourtant c'est lui qui, à la surprise générale, domine sans grande difficulté le grandissime favori. Nashua s'adjuge dans la foulée les Preakness Stakes (record de la course à la clé) et les Belmont Stakes, prouvant ainsi qu'il avait l'étoffe d'un vainqueur de Triple Couronne, tandis que Swaps est reparti chez lui. Néanmoins il reste un affront à laver : retrouver ce Californien qui l'a privé de la Triple Couronne. Nashua mérite bien sa revanche, dans un mano à mano spécialement organisé pour départager qui des deux est le meilleur poulain d'Amérique. Swaps n'a pas chômé entretemps, enchaînant trois victoires à Hollywood Park et l'American Derby où il a battu le record de l'hippodrome de Washington Park, celui-là même sur lequel se sont accordées les deux parties pour disputer le duel. Les deux poulains sont donc en pleine forme et vont s'affronter à armes égales. Sauf que Swaps, surnommé parfois Californian Cripple ("l'éclopé californien", en raison de ses nombreux pépins physiques) se fait mal la veille de la course qui a lieu le 31 août. Il est tout de même au départ, mais ne peut rien contre Nashua, qui le domine largement. Ironie du sort Nashua, au moment même où son règne paraît le plus incontestable, se prend les pieds dans le tapis lors de sa sortie suivante, ne pouvant faire mieux que troisième des Sysonby Stakes. Mais il se reprend vite et achève son année par une nouvelle victoire de prestige dans la Jockey Club Gold Cup. Quinze jours plus tard, William Wooward, Jr., l'héritier de Belair Stud, meurt à 35 ans dans des circonstances demeurées mystérieuses, abattu par son épouse qui l'aurait pris pour un intrus. Les effectifs de Belair Stud sont alors dispersés, actant la disparition du plus vieux haras d'Amérique, fondé deux siècles plus tôt et qui a donné deux vainqueurs de Triple Couronne, Gallant Fox et son fils Omaha. Nashua est alors acquis par un syndicat de propriétaire pour $ 1 250 000, mais reste à l'entraînement chez Sunny Jim Fitzsimmons.

Le "match race" n'était pas qu'une revanche sur Swaps, l'enjeu était aussi de délivrer un titre de cheval de l'année 1955, et c'est naturellement Nashua qui l'obtient. Mais il devra l'abandonner à son rival l'année suivante car s'il remporte encore des tournois majeurs, il se montre moins régulier. Malgré quelques échecs, il s'adjuge notamment le Monmouth Handicap et le Suburban Handicap. En fin de saison, dans les Woodward Stakes, il subit la loi de Mister Gus, véritable souffre-douleur de Swaps qu'il l'a battu trois fois d'affilée pendant l'été, mais sort par la grande porte en réalisant, pour ses adieux à la piste, un beau doublé dans la Jockey Club Gold Cup qui lui permet aussi de devenir le cheval le plus riche de l'histoire des courses américaines (il le restera deux ans, jusqu'à Round Table), et le deuxième à franchir le cap du million de dollars de gains après le grand Citation.

Dans sa liste des 100 meilleurs chevaux de sport hippique américain du  siècle établie en 1999, le magazine The Blood-Horse, portant davantage de créadit au Kentucky Derby qu'au match race de Washington, a tranché la rivalité entre Swaps et Nashua : Swaps figure à la 20ème place et Nashua à la 24ème. Tous deux se suivront encore de près dans le Hall of Fame des courses américaines, où Nashua est admis en 1965, un an avant son rival.

Résumé de carrière

Au haras
Retiré comme étalon à Spendthrift Farm dans le Kentucky, où vint le rejoindre quelques années plus tard un certain Swaps, Nashua réussit une belle deuxième carrière. Son influence tient surtout à sa fille Gold Digger, mère du grandissime Mr. Prospector, et à Bramalea, mère de Roberto, lui-même père de nombreux étalons. Ses filles étaient d'ailleurs réputées meilleures que ses fils, et il doit à l'une d'entre elles de figurer au Hall of Fame en tant qu'étalon, en l'occurrence Shuvee, lauréate de la Triple Couronne des pouliches en 1969 (Acorn Stakes, Mother Goose Stakes, Coaching Club American Oaks) et double vainqueur de la Jockey Club Gold Cup, qu'elle est la seule femelle à avoir remporté.

Nashua s'éteint en 1982, il est enterré à Spendthrift Farm.

Origines
Nashua est l'un des chefs-d'œuvre du grand étalon Nasrullah, fleuron de l'élevage de l'Aga Khan III, meilleur poulain d'Angleterre à 2 ans en 1942, d'abord étalon dans son pays natal, l'Irlande, d'où il conquit un titre de tête de liste des étalons dans les îles britanniques (1951), puis acquis par Claiborne Farm où il fut cinq fois tête de liste entre 1955 et 1962. Son influence, prépondérante, passe par Bold Ruler, l'un des étalons majeurs du siècle, père du grand Secretariat, mais aussi par ses fils qui ont donné Blushing Groom, Mill Reef ou encore Riverman.

Segula, la mère de Nashua, était une bonne compétitrice, troisième des Coaching Club American Oaks. Elle fut une plus grande poulinière encore, donnant cinq gagnants sur six produits, dont l'excellente Sabette (Alabama Stakes, Diana Handicap, Gallorette Stakes, 2e Monmouth Oaks, Coaching Club American Oaks, 3e Gazelle Stakes). En 1956, à un âge déjà avancé, 14 ans, elle fut acquise pour 126 000 dollars (un record mondial à l'époque pour une poulinière) par l'armateur grec Stávros Niarchos, un investissement en pure perte puisqu'elle n'eut plus aucun foal. Segula est issue d'une famille française, sa mère Sekhmet, élevée par la famille Rothschild, ayant été importée aux États-Unis dans les années 30. Sa rencontre avec le champion Johnstown, le père de Segula, consacrait donc l'alliance de deux familles françaises expatriées, celle de Sekhmet et celle de La Flambée et sa fille Flambette, issues quant à elles de l'élevage d'Edmond Blanc, qui réussirent brillamment au stud américain (c'est notamment la famille de Omaha).

Pedigree

Références

Cheval de course
Cheval de course né en 1952
Animal né aux États-Unis
Animal né en 1952
Animal mort en 1982
Cheval de l'année aux États-Unis
Étalon pur-sang anglais

Nashua (cheval)


Saraylı şu anlamlara gelebilir:

 Saraylı, Bartın - Bartın ili merkez ilçesine bağlı köy
 Saraylı, Çorum - Çorum ili merkez ilçesine bağlı köy
 Saraylı, Gölcük - Kocaeli ili Gölcük ilçesine bağlı mahalle
 Saraylı, Hekimhan - Malatya ili Hekimhan ilçesine bağlı mahalle
 Saraylı - Oya-Bora'nın 1994 çıkışlı albümü

Saraylı


Aurel Ciortea (n. 1872, Cojocna județul Cluj  - d. 1929, Cluj) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Aurel Ciortea a fost fiul unui preot ortodox și a urmat studiile liceale și universitare la Bistrița și la Cluj, devenind profesor de matematică și fizică. La Berlin  a efectuat studii de fizică experimentală. A participat la Expoziția universală de la Paris din 1900. A activat în școlile brașovene până în anul 1920. Din toamna anului 1920 a fost profesor la Academia Comercială din Cluj, ca titular al catedrei de matematici financiare, iar apoi ca rector al acestei instituții până în anul 1929, când a încetat din viață. A înființat laboratorul de fizică al Liceului Andrei Șaguna și a elaborat mai multe manuale și lucrări de specialitate în domeniul științelor exacte. Din martie 1920 a primit de la Consiliul Dirigent postul de director al învățământului profesional, pînă în anul 1923 lucrând la reorganizarea școlilor profesionale. Încă din anii studenției sale la Cluj, Aurel Ciortea a urmărit cu atenție desfășurarea acțiunilor întreprinse de mișcarea memorandistă și mai ales a procesului politic intentat patrioților români. În timpul Primului Război Mondial a fost mobilizat la regimentul de honvezi din Brașov, cu gradul de sublocotenent, și a activat pe durata întregului război, până la 7 noiembrie 1918, mai întâi pe frontul din Galiția, apoi pe cel italian. Profesorul Aurel Ciortea s-a angajat pe deplin în acțiunile revoluționare brașovene din toamna anului 1918. Acesta a participat la constituirea noilor organe ale puterii românești la Brașov și a făcut parte din Consiliul Militar Român Județean Brașov, constituit în ședința Comitetului Executiv al Sfatului Național Român din Țara Bârsei, cu ofițerii din Brașov, la 28 octombrie/10 noiembrie 1918. A fost numit comandant al gărzilor naționale românești din Țara Bârsei. În paralel cu activitatea de conducere a gărzilor naționale românești, Aurel Ciortea a făcut parte din colectivul de conducere al ziarului "Glasul Ardealului", iar începând cu 1 ianuarie 1919 a condus "Gazeta Transilvaniei".

Operă
Aurel Ciortea a realizat o serie de studii introductive, cărțile sale bucurându-se de o primire entuziastă în mediul școlar și din partea intelectualilor vremi. Printre acestea se numără: Cursul de fizică experimentală, apărut la Cluj, în două ediții, între 1923-1925 care a fost urmat de o apreciere a activității sale științifice și pedagogice și lucrările Din viața stelelor, apărută la Cernăuți, Curenți și raze electrice, apărută la Brașov, în 1901, Aritmetica după Beke, apărută la Brașov, în 1903, Matematică financiară, apărută în 1906, Fizica, apărută la Brașov în două volume, între 1911-1913, Dări de seamă asupra Academiei comerciale din Cluj, apărute între 1920-1922 și între 1922-1924, Introducere în principiul relativității, apărută la Cluj, 1924, lăudate pentru vastele cunoștințe interesante din domenii noi ale științei.

Activitatea politică

A fost delegat al Gimnaziului greco-ortodox român (Liceul Andrei Șaguna) din comitatul Brașov la Marea Adunare Națională de la Alba-Iulia, unde a votat unirea Ardealului cu România, la 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Ioan Vlad, Intelectualii brașoveni și Marea Unire: Aurel Ciortea (1872-1929), în Revista Cumidava a Muzeului de Istorie, Brasov, 1996, nr. 15

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1872
Decese în 1929
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Oameni din județul Cluj
Fizicieni români
Membri ai Consiliului Dirigent

Aurel Ciortea


Kindred of the East (deutscher Titel Kinder des Lotos) ist ein Pen-&-Paper-Rollenspiel, das in der fiktiven Spielwelt Welt der Dunkelheit (World of Darkness) angesiedelt ist. Die Reihe erschien beim US-amerikanischen Verlag White Wolf. Von Feder und Schwert wurde aber nur das Grundbuch in deutscher Sprache veröffentlicht.

Das Spiel entstammt der "Classic World of Darkness" und beschreibt den asiatischen Teil der Spielwelt, wobei es einen von "Classic World of Darkness"-Spiel Vampire: Die Maskerade losgelösten Vampirmythos etabliert und verschiedene Elemente des "Classic World of Darkness"-Spiels Wraith: The Oblivion einfließen lässt.

Dem Grundbuch folgten im englischen verschiedene Erweiterungsbände die zusätzliche Aspekte der Spielwelt beleuchteten. Außerdem erschienen unter dem Logo "Year of the Lotus" auch Quellenbücher die sich mit asiatischen Versionen der Gestaltwandler, Wechselbälger und Magier befassen, deren westliche Pendants in den "Classic World of Darkness"-Spielen Werewolf: The Apocalypse, Changeling: The Dreaming und Mage: The Ascension vorkommen.

Asiatischer Vampir
Vampire in diesem Spiel sind ruhelose Seelen, die aus einem offen gelassenen Grund, den Qualen einer der Höllen entkommen und in der stofflichen Welt als wandelnde Leichen aktiv sind. Dabei streben die meisten (speziell die Spielercharaktere) nach einer karmischen Wiedergutmachung für ihre Taten zu Lebzeiten, die sie durch bestimmte Lebensphilosophien, sog. Dharma, zu Erlangen versuchen.

Literatur

Spielregeln
Hier sind nur die Bücher aufgeführt, die ins Deutsche übertragen wurden. Für eine komplette Liste der englischen Bücher siehe List of Kindred of the East books in der englischen Wikipedia.

Pen-&-Paper-Rollenspiel
World of Darkness

Kindred of the East


Matthias Stockinger (* 10. März 1983 in Neunkirchen, Saarland) ist ein deutscher Sänger und Schauspieler.

Leben
Stockinger absolvierte sein Studium in Gesang und Schauspiel an der Folkwang-Hochschule in Essen. In dieser Zeit spielte er u. a. Oscar d`Armano in "The Wild Party" und Thomas Parker in "Bat Boy". Noch während seines Studiums entwickelte und spielte er in der Uraufführung der Kammeroper "Borrowed Lives" die männliche Hauptrolle Er. Zu seinen weiteren frühen Bühnenstationen gehört das Schauspielhaus Düsseldorf, wo er den Johnny in "Nelie Goodbye" spielte. Für diese Inszenierung schrieb er auch die Musik.

Matthias Stockinger gehörte zur Premierenbesetzung von Roman Polanskis "Tanz Der Vampire" in Berlin, Oberhausen und Stuttgart und spielte sowohl den Wirt Chagal, als auch den Vampirgrafen von Krolock. Er gastierte an Stadt- und Staatstheatern in Rollen wie Ltd. Joseph Cable in "South Pacific", Erich Littnauer in "Grand Hotel", Radames in Elton Johns "Aida", Che in "Evita", Benny in "Rent", Berger in "Hair", Sancho Pansa in "Der Mann von La Mancha". Im Sommer 2011 entwickelte und spielte er als Premierenbesetzung die Rolle König Ludwig II. in der Neuinszenierung des Musicals "Ludwig2" und ist auch auf der erschienenen CD-Aufnahme in der Titelrolle zu hören.

Im deutschsprachigen Ausland war Matthias Stockinger am Wiener Raimund Theater als Frith in "Rebecca" und bei den Thuner Seespielen in "West Side Story" zu erleben. In Innsbruck kreierte und spielte er die Rolle des Bassanio in der Weltpremiere von "Shylock!" von Brigitte Fassbaender und Stephan Kanyar. Auf der Original-Cast-Live-CD zu dieser Produktion ist er ebenfalls als Bassanio zu hören.

Von 2012 bis 2014 spielte Matthias fest im Schauspielensemble des Theater Trier und war dort u. a. in folgenden Hauptrollen zu sehen: Che in "Evita", Johannes Pinneberg in "Kleiner Mann, Was Nun?", DJ Ickarus in "Berlin Calling", blinder Seher / Jelinek in Jelineks "Aber sicher!", Theo Lingen (jung) in "Theo Lingen – Komiker aus Versehen", Valerio in "Leonce und Lena" und Hérault-Séchelles in "Dantons Tod".

Seit Sommer 2016 ist Matthias Stockinger regelmäßig im Festspielhaus Füssen zu erleben, zum einen mit seiner Interpretation der Titelrolle Ludwig II. in dem Musical "Ludwig²" und 2017 auch erstmals als Theseus/Oberon in Heinz Rudolf Kunzes "Ein Sommernachtstraum".

Matthias Stockinger ist außerdem Gala- und Konzertsänger. Mit seiner eigenen Konzertreihe "Face To Face" sowie den fremdproduzierten Konzertformaten "Musicals In Concert" und "Merci Udo" (eine Hommage an Udo Jürgens) ist er deutschlandweit auf Tour.

Seiner Heimatstadt Neunkirchen ist Matthias Stockinger künstlerisch verbunden durch seine Regiearbeiten bei "Stumm"' 2016 und bei "The Producers" 2017 und 2018. Im Dezember 2017 und Januar 2018 war er in der Neuinszenierung des Erfolgsmusicals "Die Päpstin" in der Rolle des Gerold auch selbst in Neunkirchen auf der Bühne zu sehen.

Bühnen-Engagements
 Die Päpstin / (Hauptrolle) Gerold; Neue Gebläsehalle Neunkirchen, Regie: Benjamin Sahler
 Ludwig² / (Titelrolle) König Ludwig II.; Festspielhaus Füssen, Regie: Benjamin Sahler
 Ein Sommernachtstraum / (Hauptrolle) Theseus/Oberon; Festspielhaus Füssen, Regie: Benjamin Sahler
 Ludwig² / (Titelrolle) König Ludwig II.; Festspielhaus Füssen, Regie: Benjamin Sahler
 Rent! / (Hauptrolle) Benni; Theater Trier, Regie: Malte Lachmann
 Der Mann von La Mancha / (Hauptrolle) Sancho Pansa; Theater Trier, Regie: Gerhard Weber
 Hair / (Hauptrolle) Berger; Theater Trier, Regie: Gerhard Weber
 Leonce und Lena / (Hauptrolle) Valerio; Theater Trier, Regie: Gerhard Weber
 Dantons Tod / Hérault-Séchelles; Theater Trier, Regie: Gerhard Weber
 Theo Lingen – Komiker aus Versehen / (Hauptrolle) Theo Lingen; Theater Trier, Regie: Werner Tritzschler
 Aber Sicher! / (Hauptrolle) blinder Seher/Jelinek; Banannefabrik Luxemburg/Theater Trier
 Berlin Calling / (Hauptrolle) DJ Ickarus; Theater Trier, Regie: Britta Benedetti
 Kleiner Mann, was nun? / (Hauptrolle) Johannes Pinneberg; Theater Trier, Regie: Gerhard Weber
 Evita / (Hauptrolle) Ché; Theater Trier, Regie: Sven Grützmacher
 Shylock! (UA) / (Hauptrolle) Bassanio; Tiroler Landestheater Innsbruck, Regie: Pierre Wyss
 Ludwig² / (Hauptrolle) Ludwig II.; Big Box Kempten, Regie: Gerhard Weber
 Aida / (Hauptrolle) Radames, Theater Lüneburg, Regie: Iris Gerath-Prein
 Tanz der Vampire Stuttgart / (Hauptrollen-Cover) Graf von Krolock, Chagal; Palladium Theater Stuttgart, Regie: Roman Polanski
 South Pacific / (Hauptrolle) Ltd. Joseph Cable; Staatstheater Kassel, Regie: Matthias Davids
 Tanz der Vampire Oberhausen / (Hauptrollen-Cover) Graf von Krolock, Chagal; Metronom Theater Oberhausen, Regie: Roman Polanski
 West Side Story / (kleine Rolle) Diesel; Seespiele Thun, Regie: Helga Wolf
 Grand Hotel / (Rolle) Erich Littnauer; Theater Osnabrück, Regie: Matthias Davids
 Rebecca Wien / (kleine Rolle) Frith; Raimund Theater Wien, Regie: Francesca Zambello
 Tanz der Vampire Berlin / (Hauptrollen-Cover) Chagal, Koukol; Theater Des Westens Berlin, Regie: Roman Polanski
 Nellie Goodbye / (Hauptrolle) Johnny; Schauspielhaus Düsseldorf, Regie: Anke Schubert
 Bat Boy / (Hauptrolle) Thomas Parker; Theater Minden, Regie: Gil Mehmert
 The Wild Party / (kleine Rolle) Oscar d'Armano; Weststadthalle Essen, Regie: Gil Mehmert
 Borrowed Lives (UA) / (Hauptrolle) Er; Folkwang-Hochschule Essen, Regie: Anke Schubert

Diskografie
 2011: Ludwig² – Der König Kommt zurück
 2012: Shylock! – Gesamtaufnahme der Uraufführung

Weblinks
 Matthias Stockinger Homepage

Sänger
Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Deutscher
Geboren 1983
Mann

Matthias Stockinger