Johann Christian Poggendorff (29 December 1796 – 24 January 1877), was a German physicist born in Hamburg. By far the greater and more important part of his work related to electricity and magnetism. Poggendorff is known for his electrostatic motor which is analogous to Wilhelm Holtz's electrostatic machine. In 1841 he described the use of the potentiometer for measurement of electrical potentials without current draw.

Biography
Poggendorf had apprenticed himself to an apothecary in Hamburg, and when twenty-two began to earn his living as an apothecary's assistant at Itzehoe. Ambition and a strong inclination towards a scientific career led him to throw up his business and move to Berlin, where he entered Humboldt University in 1820. Here his abilities were speedily recognized, and in 1823 he was appointed meteorological observer to the Academy of Sciences.

Even at this early period he had conceived the idea of founding a physical and chemical scientific journal, and the realization of this plan was hastened by the sudden death of Ludwig Wilhelm Gilbert, the editor of Gilbert's Annalen der Physik, in 1824 Poggendorff immediately put himself in communication with the publisher, Barth of Leipzig. He became editor of Annalen der Physik und Chemie, which was to be a continuation of Gilbert's Annalen on a somewhat extended plan. Poggendorff was admirably qualified for the post, and edited the journal for 52 years, until 1876.  In 1826, Poggendorff developed the mirror galvanometer, a device for detecting electric currents.

He had an extraordinary memory, well stored with scientific knowledge, both modern and historical, a cool and impartial judgment, and a strong preference for facts as against theory of the speculative kind. He was thus able to throw himself into the spirit of modern experimental science. He possessed in abundant measure the German virtue of orderliness in the arrangement of knowledge and in the conduct of business. Further he had an engaging geniality of manner and much tact in dealing with men. These qualities soon made Poggendorff's Annalen (abbreviation: Pogg. Ann.) the foremost scientific journal in Europe.

In the course of his fifty-two years editorship of the Annalen Poggendorff could not fail to acquire an unusual acquaintance with the labors of modern men of science. This knowledge, joined to what he had gathered by historical reading of equally unusual extent, he carefully digested and gave to the world in his Biographisch-literarisches Handworterbuch zur Geschichte der exacten Wissenschaften, containing notices of the lives and labors of mathematicians, astronomers, physicists, and chemists, of all peoples and all ages. This work contains an astounding collection of facts invaluable to the scientific biographer and historian. The first two volumes were published in 1863; after his death a third volume appeared in 1898, covering the period 1858-1883, and a fourth in 1904, coming down to the beginning of the 20th century.

His literary and scientific reputation speedily brought him honorable recognition. In 1830 he was made royal professor, in 1838 Hon. Ph.D. and extraordinary professor in the University of Berlin, and in 1839 member of the Berlin Academy of Sciences. In 1845, he was elected a foreign member of the Royal Swedish Academy of Sciences. Many offers of ordinary professorships were made to him, but he declined them all, devoting himself to his duties as editor of the Annalen, and to the pursuit of his scientific researches. He died at Berlin on 24 January 1877.

His daughter Marie Poggendorff (born 12 August 1838) married Valentin Rose in 1872.

Illusion
The Poggendorff Illusion is an optical illusion that involves the brain's perception of the interaction between diagonal lines and horizontal and vertical edges. It is named after Poggendorff, who discovered it in the drawing of Johann Karl Friedrich Zöllner, in which he showed the Zöllner illusion in 1860. In the adjacent picture, a straight black line is obscured by a dark gray rectangle. The black line appears disjointed, although it is in fact straight; the second picture illustrates this fact.

See also
 Chromic acid cell

Publications

 J. C. Poggendorff, Annalen Der Physik, Ser. 2, Vol. 139, pp 513–546 (1870)
 J. C. Poggendorff, "Biographisch-Literarisches Handwörterbuch der exakten Naturwissenschaften" "(Tr. "biographic-literary hand dictionary of the exact sciences"). Johann Ambrosius Barth, Leipzig, 1863. Two volumes,  (weitergeführt in den Bänden III bis VIII durch die Sächsische Akademie der Wissenschaften zu Leipzig)
  Biographisch-Literarisches Handwörterbuch
 Emil Frommel, Johann Christian Poggendorff (Berlin, 1877)
 Lebenslinien zur Geschichte der exacten Wissenschaften seit Wiederherstellung derselben. Alexander Duncker, Berlin 1853.
 Geschichte der Physik. Joh. Ambr. Barth, Leipzig 1879. , ,

References

Sources

External links

General

 Poggendorff's disk, f3wm.free.fr, 2004-11-08.

Illusion
 Poggendorf Illusion
 Circular Poggendorf Illusion
 Poggendorf Illusion
 Explanation of the Poggendorff, Hering, and Zoellner illusions

1796 births
1877 deaths
German journalists
German male journalists
19th-century German physicists
Members of the Royal Swedish Academy of Sciences
Corresponding members of the Saint Petersburg Academy of Sciences
Battery inventors
German male writers

Johann Christian Poggendorff


Anne Savisa Boonchuy (   ; Tailandês : แอนน์ สาวิสา บุญช่วย) é a principal protagonista da série animada do Disney Channel Amphibia . Dublada por Brenda Song e criado por Matt Braly, a personagem fez sua estréia no piloto, " Anne or Beast? " e sua última aparição no episódio final da série, " The Hardest Thing ". Anne é uma adolescente humana tailandesa-americana que, em seu aniversário de 13 anos, é magicamente transportada para Amphibia ao lado de suas amigas Sasha e Marcy por uma misteriosa caixa de música conhecida como Calamity Box. Após sua chegada, uma família antropomórfica de rãs chamada Plantars a encontra e com o tempo eles formam um vínculo. Ela também é descoberta pela cidade de Wartwood, que relutantemente a deixa ficar com eles.

Anne foi aclamada quase universalmente por críticos e fãs do programa, que elogiaram seu personagem geral, o desempenho de Song e sua evolução ao longo da série.

Biografia de personagem fictício

Fundo
Anne morava com seus pais em Los Angeles, Califórnia e era a melhor amiga de duas garotas chamadas Sasha Waybright e Marcy Wu. Em seu aniversário de 13 anos, ela é pressionada a roubar uma misteriosa caixa de música que magicamente transporta ela e suas amigas, Sasha e Marcy para o mundo de Amphibia, uma ilha tropical pantanosa cheia de anfíbios antropomórficos e criaturas ameaçadoras, onde eles são separados. de um para o outro.

Primeira temporada
Depois de viver na selva por duas semanas, ela é encontrada por Sprig Plantar e rapidamente faz amizade com ele. Ela é descoberta pelo resto dos Plantars e pela cidade de Wartwood, que relutantemente a deixa ficar com eles. Embora um pouco angustiada em torno dos Plantars no início, ela percebe que eles querem cuidar dela e faz o possível para agradá-los, especialmente Sprig, com quem ela tem muito em comum. Ela mora em seu porão, que é propenso a inundações. Com o tempo, Anne cresce para amar a família como se fosse sua e não deseja que nenhum mal aconteça a eles, Enquanto os cidadãos de Wartwood zombam dela abertamente no início, eles lentamente se apegam a ela e a aceitam como uma deles depois que ela os protege dos sapos coletores de dívidas que o prefeito havia enganado. Depois que os cidadãos de Wartwood fazem uma festa para ela, Anne se reúne com Sasha, que ela descobre que está aliada aos Guerreiros Sapos. Anne finalmente percebe que Sasha a manipulou ao longo de sua amizade e é forçada a lutar contra ela. Eles se separam depois, com Anne ficando perturbada por perdê-la, mas prometendo consertar as coisas com ela no futuro.

Segunda temporada
Anne e os Plantars saem de Wartwood para encontrar respostas sobre como Anne veio para Amphibia e como ela pode voltar a seu mundo. Eles chegam em Newtopia, onde Anne está alegremente reunida com Marcy. Ela inicialmente a protegia devido à sua falta de jeito, mas logo aceitou que ela pode cuidar de si mesma. Anne é mostrada com um pouco de ciúmes da inteligência de Marcy, mas percebeu que ela era melhor em ser socialmente interativa do que a amiga. Enquanto em Newtopia, Anne enfrenta o fato de que ela sente falta de sua mãe acima de tudo e que ela gostaria de estar com ela mais do que qualquer coisa no mundo. Juntamente com Marcy, elas aceitam que, apesar de ela se importar genuinamente com eles, Sasha sempre os menosprezou até certo ponto. No entanto, elas vão recuperá-la independentemente. Ao descobrir que a Calamity Box perdeu seu poder e precisa ser recarregada (foi deixada em Wartwood), Anne fica solene ao deixar os Plantars, e ao ver isso Marcy a deixa voltar com eles para que eles possam recuperar a caixa juntos e se encontrarem no primeiro templo. Ao retornar a Wartwood, Anne revela que é praticante de Muay Thai, devido à insistência de sua mãe. [24] Ela descobre sobre Hop Pop ter mentido para ela sobre a Calamity Box e fica irritada. Quando ela descobre que os medos de Hop Pop estão relacionados à morte dos pais de Sprig e Polly, ela o perdoa, mas admite que precisa de tempo para si mesma. Mais tarde, ela completa com sucesso o segundo templo, não apenas admitindo ser desonesta, como mentir sobre roubar a Caixa da Calamidade, mas também provando sua coragem diante do perigo. No entanto, ela carrega apenas parcialmente sua gema, pois o tom azul em seus olhos não foi totalmente filtrado e sua gema começa a piscar. Depois, ela se reúne com Sasha, embora relutantemente aceite sua ajuda com o terceiro templo. Quando Anne descobre as verdadeiras intenções de Andrias com a Calamity Box, ela fica determinada a detê-lo e libera sua energia azul inerte que permite que ela revide. Ela volta para casa em Los Angeles, junto com os Plantars e o chefe de Frobo.

Terceira temporada
Anne está alegremente reunida com seus pais e os apresenta aos Plantars. Seus pais notam que ela amadureceu significativamente e mostra uma melhor apreciação pelas coisas que fazem por ela. Ela até muda seu traje ao retornar à Terra. Ao tentar afastar um Cloak-Bot que foi enviado atrás dela por Andrias, Anne percebe que ela ainda tem a energia da gema azul dentro dela, embora ela tenha decidido não usá-la, pois a deixa cansada. Ela finalmente confessa a seus pais por que e como ela voltou e enquanto eles estão chateados com ela por esconder informações deles, eles percebem que ela estava tentando protegê-los e aos Plantars. Em "Froggy Little Christmas", Anne escreve anonimamente uma carta para os pais de Marcy e Sasha prometendo levá-los para casa em segurança.

Depois de vestir uma roupa semelhante ao que ela usava quando chegou em Amphibia, Anne finalmente faz as pazes com o fato de que ela deixará seus pais novamente para voltar para Amphibia. Ao retornar, ela e os Plantars encontram Amphibia em ruínas. Ela felizmente se reúne com Sasha. Apesar de sua insistência em assumir a resistência contra Andrias, Anne revela que agora tem fé nela para fazer a coisa certa. Ela ajuda a derrubar uma das fábricas. Depois, percebeu-se que um de seus sapatos foi perdido em um incidente anterior com um poço de areia movediça. Anne mais tarde aceita o fato de que ela e Sasha podem ter influenciado diretamente as ações de Marcy que as enviaram para Amphibia, mas aprende a perdoá-la como ela havia feito com Sasha e Hop Pop. Finalmente sabendo quem ela é e o que ela quer fazer, Anne luta contra Andrias e o derrota enquanto também liberta Marcy. Ela retorna a Amphibia para anunciar a vitória da Resistência, apenas para testemunhar a lua caindo em direção a eles.

Percebendo que a lua está caindo por causa do Núcleo, Anne, Sasha e Marcy são imbuídas dos poderes das gemas para empurrá-la de volta. Incapaz de fazer isso, Anne absorve todos os poderes das gemas e destrói a lua e o Núcleo, mas perde sua vida no processo. Ela encontra a Gem Guardian que oferece que ela a substitua como a nova guardiã, mas ela recusa porque ainda é uma adolescente e não tem a sabedoria de vigiar o universo. A entidade concorda e revive Anne, onde ela se reúne alegremente com seus amigos. Ela tem um último adeus com os Plantars antes de voltar para casa ao lado de Sasha e Marcy. Dez anos depois, Anne se tornou herpetóloga e trabalha no Aquário do Pacífico, onde cuida de um sapo chamado Sprig.

Criação

De acordo com Matt Braly, ele queria que Anne tivesse um arco semelhante ao personagem de Gravity Falls, Pacifica Northwest, pois sentiu que "ter essa mudança de personagem tão drasticamente foi tão gratificante, e é por isso que [ele] sabia que queria [sua] próprio show para ter um pouco desse elemento também". Anne, junto com suas melhores amigas, Sasha e Marcy, tinham originalmente quinze anos porque queriam que a série tivesse uma sensação de colegial, mas tinham treze anos para atrair o público-alvo da série; por isso, muitas vezes o trio realiza ações mais parecidas com estudantes do ensino médio, como dirigir e ter empregos de meio período. Matt Braly revelou em um AMA que o design de Anne foi levemente influenciado por Pepper Ann, já que Braly era fã da série.

A arte conceitual inicial de James Turner mostrava Anne com um tom de pele mais claro, cabelo azul e roupas casuais desde o início. Mais tarde, a arte conceitual de Joe Sparrow mostrou que Anne teria um penteado muito mais áspero e uma personalidade mais chata na Terra. Ela também mostrou estar vestindo muitos estilos de roupas, incluindo uma jaqueta SJMS e uma camisa mais longa. No piloto do programa, Amphibiland, Anne originalmente usaria ambos os sapatos (o outro estava quebrado) ao ser transportado para Amphibia. A personagem original de Anne foi originalmente imaginada como uma pessoa chata na Terra, antes de ser reinventada pela tripulação.

Em 27 de março de 2019, foi revelado que Brenda Song estrelaria a série como a voz de Anne. De acordo com Braly, Song improvisou várias piadas durante a gravação.

Representação tailandesa
Anne é mais conhecida por ser a primeira protagonista tailandesa-americana em um programa de animação. Braly, que também é tailandês-americano, escolheu torná-la tailandesa-americana porque queria mais personagens tailandeses nas séries de televisão. De acordo com Braly, Anne foi vagamente inspirada por sua avó quando ela era jovem. Ele descreveu Anne sendo tailandesa-americana como "uma prioridade número um", pois queria que as crianças tailandesas-americanas se vissem refletidas na televisão. A terceira temporada, que se passa na Terra, mergulha ainda mais na herança tailandesa de Anne, incluindo um episódio ambientado em um templo Wat Thai em Los Angeles. Braly descreveu a representação do templo no episódio como "bastante precisa", pois é importante para ele representar a cultura tailandesa com precisão.

O sobrenome de Anne, Boonchuy (em tailandês: บุญช่วย), se traduz aproximadamente como "aquele que incentiva ou realiza boas ações". Isso se encaixa em seu personagem, pois ela sempre tenta ajudar o povo de Wartwood e melhorar a si mesma. Seu nome do meio, Savisa, é o nome da prima de Braly, Savisa Bhumiratana.

Personagem

Projeto
Anne é uma garota alta e esbelta de ascendência tailandesa. Ela tem pele bronzeada e cabelo castanho curto e bagunçado que, antes de vir para Amphibia, parecia relativamente o mesmo. Tem folhas e um galho saindo no topo como um sinal de que ela viveu lá por muito tempo. Depois de retornar à terra, ela se livrou de todas as folhas e galhos, mas recebeu novas logo após retornar.

Anne geralmente usa seu uniforme escolar que consiste em uma saia e uma camiseta malva e uma camisa cinza-azulada clara com o brasão de sua escola. Ela usa meias brancas, mas apenas um tênis amarelo e branco, tendo perdido o outro algum tempo antes de conhecer os Plantars; o outro tênis está agora na posse do Capitão Grime.

Personalidade
Anne é descrita como destemida, egocêntrica e rebelde, como mostrado no segundo segmento do primeiro episódio, onde ela e Sprig desafiam as ordens de Hop Pop de ficar quietos e, em vez disso, ir ao lago para nadar. Anne é mostrada como tendo um lado maluco; um bom exemplo são suas interações com Sprig e qualquer outra pessoa de quem ela seja muito próxima. Ela também é muito enérgica, o que a colocou dentro e fora de problemas. Anne começou como uma garota um pouco vaidosa que, no entanto, abraçou suas raízes étnicas. Anne é uma entusiasta da cultura pop, sendo apaixonada por filmes e programas de TV para jovens adultos. Como a maioria dos adolescentes, Anne é obcecada por seu telefone, muitas vezes assistindo a programas e jogando nele. Apesar de sua imprudência, Anne muitas vezes pode dar bons conselhos. Isso é visto em "Grubhog Day", onde ela aconselha Sprig a dizer a Hop Pop que ele não quer cuidar do grubhog, e "Cursed!", onde ela diz a Sprig para romper seu noivado com Maddie devido a seu medo dela.

Ao longo da primeira temporada, Anne exibe crises de saudade e compartilha seus hobbies com os Plantars, como seu amor por pizza, seu gato de estimação Domino, seus hábitos de TV, sua obsessão por casais., suas habilidades de restaurateur e suas proezas de dança.

De acordo com Matt Braly, Anne lê mangá, "[provavelmente viu] anime ", e assistiu O Senhor dos Anéis . Isso é ainda mais explorado no episódio "Trip to the Archives", onde Anne grita "Zoobooks e mangá, aqui vou eu!" .

Recepção
A personagem de Anne e o desempenho de Song receberam uma forte recepção positiva de ambos os críticos e fãs do programa. Pio Nepomuceno do ScreenRant listou-a como uma das melhores personagens de Amphibia, afirmando que "como muitas histórias de amadurecimento, Anne começou como uma adolescente gentil e irresponsável que estava ansiosa para agradar seus amigos, mesmo às suas próprias custas".

Outras mídias
Uma imagem de Anne pode ser vista no episódio King's Tide de The Owl House no final, quando Camila Noceda está cozinhando com seu tablet aberto em um artigo que diz "Garota perdida na terra dos sapos? ? FARSA? ?" .

Mais tarde, ela apareceria na forma Chibi na série animada baseada nos curtas "Chibi Tiny Tales", Chibiverse.

Referências

Personagens que usam espadas
Personagens com superforça
Personagens com supervelocidade
Adolescentes fictícios
Protagonistas da Disney
Protagonistas de desenhos animados
Personagens de séries de televisão da Disney
Mulheres fictícias

Anne Boonchuy


Statuia lui Emanoil Pake-Protopopescu a fost realizată în anul 1903 din marmură albă de Carrara de către sculptorul Ion Georgescu și a fost demolată în anul 1948 de autoritățile comuniste.

Era amplasată lângă Biserica Greacă din București, în actualul Parc Izvorul Rece (fosta Piață Pache Protopopescu) de pe Bulevardul Pache Protopopescu, pe locul unde s-a amenajat o fântână arteziană care se numea "Fântâna Festivalului" fiind construită în 1953, cu prilejul Festivalului Mondial al Tineretului și Studenților, opera sculptorului Mioara Minulescu, fiica poeților Claudia Millian și Ion Minulescu.

În locul acestei fântâni, la 6 decembrie 2007 a fost inaugurat monumentul "Nicolae Bălcescu", turnat în bronz de sculptorul Mircea Corneliu Spătaru.

Consilierii liberali din Consiliul General al Municipiului București (CGMB) au propus în ședința CGMB din 17 septembrie 2019 să fie aprobat un proiect care prevede realizarea obiectivului de investiții "Reconstrucție monument Pache Protopopescu", pe vechiul amplasament, monumentul lui Nicolae Bălcescu urmând să fie relocat pe Bdul. Nicolae Bălcescu, între str. Ion Câmpineanu și str. Dem I. Dobrescu.

Note

Vezi și
 Emilian Pake-Protopopescu

Statui din București
Monumente demolate din București

Statuia lui Pake Protopopescu din București


Rebel, rebel este un film românesc din 2009 regizat de Alexandru Belc, Mihai Borman. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Silvia, Delia.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2009 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2009

Rebel, rebel


Dvorac Mali Tabor je višeslojni objekt u mjestu Prišlin, općini Hum na Sutli, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Dvorac Mali Tabor smješten je na rubu naselja Prišlin, na padini s koje se pruža pogled na dolinu Sutle. Prvobitno utvrda, tijekom 17. stoljeća preoblikovana je u dvorac. Danas postoje samo dva jednokatna krila i tri ugaone kule s tim da je poznata pozicija četvrte kule. Prostorna organizacija riješena je nizanjem prostorija uz vanjska perimetralne zidove dok se prema dvorišnoj strani proteže hodnik iz kojeg se pristupa spomenutim prostorijama. U prizemlju je trijem dok je u katu zatvoreni hodnik s prozorima. Nekad je oko dvorca bio perivoj. Godine 1502. darovan je braći Ratkaj, a posljednji vlasnik dvorca bio je irski barun Jakov Cavanagh.

Zaštita
Pod oznakom Z-2706 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Krapinsko-zagorskoj županiji
Dvorci u Hrvatskoj

Dvorac Mali Tabor


Jiang Dingzhi (; * September 1954 in Liyang, Provinz Jiangsu) ist ein Politiker in der Volksrepublik China.

Nach Tätigkeiten in Politik und Verwaltung seiner Heimatprovinz war er dort zuletzt von 2003 bis 2005 Vize-Gouverneur. Danach war Jiang von 2005 bis 2010 stellvertretender Vorsitzender der China Banking Regulatory Commission sowie Mitglied des Projektkomitees für die Drei-Schluchten-Talsperre des Staatsrates.
Von August 2011 bis Januar 2015 war Jiang als Nachfolger von Luo Baoming Gouverneur der Provinz Hainan. Er war zugleich stellvertretender Parteisekretär dieser Provinz. Sein Nachfolger als Gouverneur wurde Liu Cigui.

Einzelnachweise

Weblinks
 Daten zu Jiangs Leben auf China Vitae (englisch)

Gouverneur (Hainan)
KPCh-Mitglied
Chinese
Geboren 1954
Mann

Jiang Dingzhi


The , also Lewchewan or Luchuan (), are the indigenous languages of the Ryukyu Islands, the southernmost part of the Japanese archipelago. Along with the Japanese language and the Hachijō language, they make up the Japonic language family.

Although Japanese is spoken in the Ryukyu Islands, the Ryukyu and Japanese languages are not mutually intelligible. It is not known how many speakers of these languages remain, but language shift toward the use of Standard Japanese and dialects like Okinawan Japanese has resulted in these languages becoming endangered; UNESCO labels four of the languages "definitely endangered" and two others "severely endangered".

Overview
Phonologically, the Ryukyuan languages have some cross-linguistically unusual features. Southern Ryukyuan languages have a number of syllabic consonants, including unvoiced syllabic fricatives (e.g. Ōgami Miyako   'breast'). Glottalized consonants are common (e.g. Yuwan Amami   "horse"). Some Ryukyuan languages have phonemic central vowels, e.g. Yuwan Amami  "tree". Ikema Miyako has a voiceless nasal phoneme . Many Ryukyuan languages, like Standard Japanese and most Japanese dialects, have contrastive pitch accent.

Ryukyuan languages are generally SOV, dependent-marking, modifier-head, nominative-accusative languages, like Japanese. Adjectives are generally bound morphemes, occurring either with noun compounding or using verbalization. Many Ryukyuan languages mark both nominatives and genitives with the same marker. This marker has the unusual feature of changing form depending on an animacy hierarchy. The Ryukyuan languages have topic and focus markers, which may take different forms depending on the sentential context. Ryukyuan also preserves a special verbal inflection for clauses with focus markers—this unusual feature was also found in Old Japanese, but lost in Modern Japanese.

Classification and varieties
The Ryukyuan languages belong to the Japonic language family, related to the Japanese language. The Ryukyuan languages are not mutually intelligible with Japanese—in fact, they are not even mutually intelligible with each other—and thus are usually considered separate languages. However, for socio-political and ideological reasons, they have often been classified within Japan as dialects of Japanese. Since the beginning of World War II, most mainland Japanese have regarded the Ryukyuan languages as a dialect or group of dialects of Japanese.

The Okinawan language is only 71% lexically similar to, or cognate with, standard Japanese. Even the southernmost Japanese dialect (Kagoshima dialect) is only 72% cognate with the northernmost Ryukyuan language (Amami). The Kagoshima dialect of Japanese, however, is 80% lexically similar to Standard Japanese. There is general agreement among linguistics experts that Ryukyuan varieties can be divided into six languages, conservatively, with dialects unique to islands within each group also sometimes considered languages.

A widely accepted hypothesis among linguists categorizes the Ryukyuan languages into two groups, Northern Ryukyuan (Amami–Okinawa) and Southern Ryukyuan (Miyako–Yaeyama). Many speakers of the Amami, Miyako, Yaeyama and Yonaguni languages may also be familiar with Okinawan since Okinawan has the most speakers and once acted as the regional standard. Speakers of Yonaguni are also likely to know the Yaeyama language due to its proximity. Since Amami, Miyako, Yaeyama, and Yonaguni are less urbanized than the Okinawan mainland, their languages are not declining as quickly as that of Okinawa proper, and some children continue to be brought up in these languages.

 Northern Ryukyuan languages
 Amami
 Kikai
 Amami Ōshima
 Northern
 Southern
 Tokunoshima
 Kunigami
 Okinoerabu
 Yoron
 Kunigami
 Okinawan
 Southern Ryukyuan languages
 Miyakoan
Central Miyako
Irabu
Tarama
 Yaeyama
 Yonaguni

Each Ryukyuan language is generally unintelligible to others in the same family. There is wide diversity among them. For example, Yonaguni has only three vowels, whereas varieties of Amami may have up to seven, excluding length distinctions. The table below illustrates the different phrases used in each language for "thank you" and "welcome", with standard Japanese provided for comparison.

Status

There is no census data for the Ryukyuan languages, and the number of speakers is unknown. As of 2005, the total population of the Ryukyu region was 1,452,288, but fluent speakers are restricted to the older generation, generally in their 50s or older, and thus the true number of Ryukyuan speakers should be much lower.

The six Ryukyuan languages are listed in the UNESCO Atlas of the World's Languages in Danger. UNESCO said all Ryukyuan languages are on course for extinction by 2050.

Starting in the 1890s, the Japanese government began to suppress the Ryukyuan languages as part of their policy of forced assimilation in the islands.

Children being raised in the Ryukyuan languages are becoming increasingly rare throughout the islands, and usually occurs only when the children are living with their grandparents. The Ryukyuan languages are still used in traditional cultural activities, such as folk music, folk dance, poem and folk plays. There has also been a radio news program in the Naha dialect since 1960.

Circa 2007, in Okinawa, people under the age of 40 have little proficiency in the native Okinawan language. A new mixed language, based on Japanese and Okinawan, has developed, known as "Okinawan Japanese". Although it has been largely ignored by linguists and language activists, this is the language of choice among the younger generation.

Similarly, the common language now used in everyday conversations in Amami Ōshima is not the traditional Amami language, but rather a regional variation of Amami-accented Japanese, known as Amami Japanese. It's locally known as  (Ton Futsūgo, literally meaning "potato [i.e. rustic] common language").

To try to preserve the language, the Okinawan Prefectural government proclaimed on March 31, 2006, that September 18 would be commemorated as , as the day's numerals in goroawase spell out ku (9), tu (10), ba (8); kutuba is one of the few words common throughout the Ryukyuan languages meaning "word" or "language" (a cognate of the Japanese word ). A similar commemoration is held in the Amami region on February 18 beginning in 2007, proclaimed as  by Ōshima Subprefecture in Kagoshima Prefecture. Each island has its own name for the event:
Amami Ōshima:  or  (also written )
On Kikaijima it is
On Tokunoshima it is  or
On Okinoerabujima it is
On Yoronjima it is .
Yoronjima's fu (2) tu (10) ba (8) is the goroawase source of the February 18 date, much like with Okinawa Prefecture's use of kutuba.

History

It is generally accepted that the Ryukyu Islands were populated by Proto-Japonic speakers in the first millennium, and since then relative isolation allowed the Ryukyuan languages to diverge significantly from the varieties of Proto-Japonic spoken in Mainland Japan, which would later be known as Old Japanese. However, the discoveries of the Pinza-Abu Cave Man, the Minatogawa Man, and the Yamashita Cave Man as well as the Shiraho Saonetabaru Cave Ruins suggest an earlier arrival to the island by modern humans. Some researchers suggest that the Ryukyuan languages are most likely to have evolved from a "pre-Proto-Japonic language" from the Korean peninsula. However, Ryukyuan may have already begun to diverge from Proto-Japonic before this migration, while its speakers still dwelt in the main islands of Japan. After this initial settlement, there was little contact between the main islands and the Ryukyu Islands for centuries, allowing Ryukyuan and Japanese to diverge as separate linguistic entities from each other. This situation lasted until the Kyushu-based Satsuma Domain conquered the Ryukyu Islands in the 17th century.

The Ryukyu Kingdom retained its autonomy until 1879, when it was annexed by Japan. The Japanese government adopted a policy of forced assimilation, appointing mainland Japanese to political posts and suppressing native culture and language. Students caught speaking the Ryukyuan languages were made to wear a dialect card (方言札 hōgen fuda), a method of public humiliation. Students who regularly wore the card would receive corporal punishment. In 1940, there was a political debate amongst Japanese leaders about whether or not to continue the oppression of the Ryukyuan languages, although the argument for assimilation prevailed. In the World War II era, speaking the Ryukyuan languages was officially illegal, although in practice the older generation was still monolingual.  During the Battle of Okinawa, many Okinawans were labeled as spies and executed for speaking the Okinawan language. This policy of linguicide lasted into the post-war occupation of the Ryukyu Islands by the United States. As the American occupation forces generally promoted the reforming of a separate Ryukyuan culture, many Okinawan officials continued to strive for Japanification as a form of defiance.

Nowadays, in favor of multiculturalism, preserving Ryukyuan languages has become the policy of Okinawa Prefectural government, as well as the government of Kagoshima Prefecture's Ōshima Subprefecture. However, the situation is not very optimistic, since the vast majority of Okinawan children are now monolingual in Japanese.

Geographic distribution
The Ryukyuan languages are spoken on the Ryukyu Islands, which comprise the southernmost part of the Japanese archipelago There are four major island groups which make up the Ryukyu Islands: the Amami Islands, the Okinawa Islands, the Miyako Islands, and the Yaeyama Islands. The former is in the Kagoshima Prefecture, while the latter three are in the Okinawa Prefecture.

Orthography

Older Ryukyuan texts are often found on stone inscriptions. Tamaudun-no-Hinomon (玉陵の碑文 "Inscription of Tamaudun tomb") (1501), for example. Within the Ryukyu Kingdom, official texts were written in kanji and hiragana, derived from Japan. However, this was a sharp contrast from Japan at the time, where classical Chinese writing was mostly used for official texts, only using hiragana for informal ones. Classical Chinese writing was sometimes used in Ryukyu as well, read in kundoku (Ryukyuan) or in Chinese. In Ryukyu, katakana was hardly used.

Historically, official documents in Ryukyuan were primarily written in a form of classical Chinese writing known as Kanbun, while poetry and songs were often written in the Shuri dialect of Okinawan.

Commoners did not learn kanji. Omoro Sōshi (1531–1623), a noted Ryukyuan song collection, was mainly written in hiragana. Other than hiragana, they also used Suzhou numerals (sūchūma すうちゅうま in Okinawan), derived from China. In Yonaguni in particular, there was a different writing system, the Kaidā glyphs (カイダー字 or カイダーディー). Under Japanese influence, all of those numerals became obsolete.

Nowadays, perceived as "dialects", Ryukyuan languages are not often written. When they are, Japanese characters are used in an ad hoc manner. There are no standard orthographies for the modern languages. Sounds not distinguished in the Japanese writing system, such as glottal stops, are not properly written. Sometimes local kun'yomi are given to kanji, such as agari (あがり "east") for 東, iri (いり "west") for 西, thus 西表 is Iriomote.

Okinawa Prefectural government set up the investigative commission for orthography of shimakutuba () in 2018, and the commission proposed an unified spelling rule based on katakana for languages of Kunigami, Okinawa, Miyako, Yaeyama and Yonaguni on May 30 in 2022.

Phonology
Ryukyuan languages often share many phonological features with Japanese, including a voicing opposition for obstruents, CV(C) syllable structure, moraic rhythm, and pitch accent. However, many individual Ryukyuan languages diverge significantly from this pan-Japonic base. For instance, Ōgami does not have phonemic voicing in obstruents, allows CCVC syllables, and has unusual syllabic consonants such as   "make".

Consonants
The Northern Ryukyuan (Amami-Okinawa) languages are notable for having glottalic consonants. Phonemically these are analyzed of consisting of a cluster  + C, where the consonant  consists of its own mora. For instance, in the Amami dialect Yuwan the word   "horse" is bimoraic. Tsuken (Central Okinawan) restricts glottalization to glides and the vowels . Southern Ryukyuan mostly has little to no glottalization, with some exceptions (e.g. Yonaguni). For instance, the Irabu dialect of the Miyako language only allows glottalization with  and :   "then",   "pipe".

Southern Ryukyuan stands out in having a number of syllabic consonants. These consonants are contextually nucleic, becoming syllabic when not adjacent to a vowel. Examples:

Irabu Miyako:
   "wave"
   "shell"
   "potato"
   "man"
   "daytime"
Ōgami Miyako
   "cow"
   "dust"
   "breast"

Ōgami even shows a three-way length distinction in fricatives, though across a syllable boundary:
   "child"
   "grass"
   "comb", "top"

Ikema (a Miyako dialect) has a voiceless moraic nasal phoneme , which always precedes another nasal onset and assimilates its place of articulation to the following nasal.

Vowels
Amami has high and mid central vowels. Yonaguni only has three contrasting vowels, ,  and .

Suprasegmentals
The Ryukyuan languages operate based on the mora. Most Ryukyuan languages require words to be at least bimoraic, thus for example in Hateruma the underlying noun root  "hand" becomes  when it is an independent noun, though it remains as  when attached to a clitic, e.g. . However, the syllable may still sometimes be relevant—for instance, the Ōgami topic marker takes a different form after open syllables with short vowels:
 "staff"  →
 "vegetable"  →
 "person"  →

Ryukyuan languages typically have a pitch accent system where some mora in a word bears the pitch accent. They commonly either have two or three distinctive types of pitch accent which may be applied. The category of foot also has relevance to the accentual systems of some Ryukyuan languages, and some Miyako varieties have a cross-linguistically rare system of tonal foot. However, Irabu Miyakoan does not have lexical accent.

Grammar

Morphology

The Ryukyuan languages consistently distinguish between the word classes of nouns and verbs, distinguished by the fact that verbs take inflectional morphology. Property-concept (adjectival) words are generally bound morphemes. One strategy they use is compounding with a free-standing noun:

Ikema:

Yuwan:

Compounding is found in both Northern and Southern Ryukyuan, but is mostly absent from Hateruma (Yaeyama).

Another way property stems are used is by verbalization:

Yuwan Amami:

Miyako is unique in having stand-alone adjectives. These may be formed by reduplication of the root, e.g. Irabu Miyako imi- "small" → imii-imi "small (adj.)". They may also be compounded with a grammaticalized noun munu "thing", e.g. Irabu imi-munu 'small (thing)'.

Syntax
Ryukyuan languages are generally SOV, dependent-marking, modifier-head, nominative-accusative languages. They are also pro-drop languages. All of these features are shared with the Japanese language.

In many Ryukyuan languages, the nominative and genitive are marked identically, a system also found, for example, in Austronesian languages. However, Ryukyuan has the unusual feature that these markers vary based on an animacy hierarchy. Typically there are two markers of the form =ga and =nu, which are distinguished based on animacy and definiteness. In Yuwan Amami, for instance, the nominative is marked with =ga/=nu and the genitive by =ga/=nu/=Ø based on the following hierarchy:

In the Miyako varieties, the object in a dependent clause of clause-chaining constructions has a special marker, homophonous to a topic marker. This might even be interpreted as another function of the topic marker.

Hateruma Yaeyama stands out in that it is a zero-marking language, where word order rather than case marking is important:

The Ryukyuan languages mark both topic and focus grammatically. The typical form of the topic marker is =, or in Southern Ryukyuan =ba; the typical focus marker is =du. In some Ryukyuan languages there are many focus markers with different functions; for instance, Irabu has =du in declarative clauses, =ru in yes-no interrogative clauses, and =ga in wh-interrogative clauses. The focus markers trigger a special verbal inflection—this typologically unusual focus construction, known as kakari-musubi, was also found in Old Japanese, but has been lost in Modern Japanese.

Examples from Yuwan Amami:

While in many Japonic languages this special inflection is often identical to the verbal inflection in relative clauses, in Yuwan Amami is different (the relative inflection is -n/-tan). There is some variation among the Ryukyuan languages as to the form of kakari-musubi—for example, in Irabu Miyako a focus marker blocks a specific verb form, rather than triggering a special inflection.

Vocabulary
Thorpe (1983) reconstructs the following pronouns in Proto-Ryukyuan. For the first person, the singular and plural are assumed based on the Yonaguni reflex.
 *a, 'I' (singular)
 *wa 'we' (plural)
 *u, *e 'you' (singular)
 *uya, *ura 'you' (plural)

Pellard (2015) reconstructs the following cultural vocabulary words for Proto-Ryukyuan.
 *kome B 'rice'
 *mai A 'rice'
 *ine B 'rice plant'
 *momi A 'unhulled rice'
 *mogi B 'wheat'
 *awa B 'foxtail millet'
 *kimi B 'broomcorn millet'
 *umo B 'taro, yam'
 * C 'field'
 *ta B 'rice paddy'
 *usi A 'cow'
 *uwa C 'pig'
 *uma B 'horse'
 *tubo A 'pot'
 *kame C 'jar'
 *pune C 'boat'
 *po A 'sail'
 * B 'paddle'

See also
Ryūka
Jōmon

Notes

References

Bibliography

Further reading
Sanseido (1997). 言語学大辞典セレクション:日本列島の言語 (Selection from the Encyclopædia of Linguistics: The Languages of the Japanese Archipelago). "琉球列島の言語" (The Languages of the Ryukyu Islands).
Ashworth, D. E. (1975). A generative study of the inflectional morphophonemics of the Shuri dialect of Ryukyuan. Thesis (Ph. D.)—Cornell University, 1973.

Heinrich, Patrick, Shinsho Miyara, Michinori Shimoji, eds. 2015. Handbook of the Ryukyuan Languages. Berlin: De Gruyter Mouton.
Serafim, L. A. (1985). Shodon: the prehistory of a Northern Ryukyuan dialect of Japanese. [S.l: s.n.
Shimabukuro, Moriyo. 2007. The accentual history of the Japanese and Ryukyuan languages: a reconstruction. Languages of Asia series, v. 2. Folkestone, Kent: Global Oriental.

Uemura, Yukio, and Wayne P. Lawrence. 2003. The Ryukyuan language. Endangered Languages of the Pacific Rim (Series), A4-018. Osaka, Japan: ELPR.

External links

 Ryukyuan language phonetic database
 Documents about Shima kutuba, Okinawa Prefecture
 Web archives of Okinawan Folktales, Okinawa Prefectural Museum
 What is a dialect?, Amami Culture Foundation
 Database of Endangered Languages of Japan, National Institute for Japanese Language and Linguistics
 伊波普猷文庫目録
 仲宗根政善言語資料
 うちなあぐち
メーラムニ用語便覧
おーりたぼーり:メーラム二(宮良言葉)の学習者のためのポッドキャスト

Languages of Japan
Ryukyu Islands
Culture in Okinawa Prefecture

Ryukyuan languages


نصر الدين ديني  (28 مارس 1861 - 24 ديسمبر 1929، باريس) هو رسام مستشرق فرنسي.

نشأته
ولد في باريس سنة 1861م في وسط عائلة برجوازية، كان والده قاضيًا فرنسيًا بارزًا. في عام 1865 ولدت شقيقته جين، التي ستكون كاتبة سيرته الشخصية، أما جده فقد كان مهندسا، وأمه تدعى ماري لويز اديل وهي ابنة محامٍ.

مسيرته
قام برحلة ناجحة إلى مدرسة الفنون الجميلة، فاستطاع الفوز بميدالية من صالون الفنون لقصر الصناعة عام 1884م، كما تحصل على منحة دراسية إلى الجزائر، البلد الذي سبق له أن زاره عام 1883م. في الجزائر زار اتيان كل من مدينتي ورقلة والأغواط، وقد أثرت فيه الصحراء الجزائرية وبقى فيها خمس سنوات كاملة.

لدى عودته إلى باريس عام 1889، عرض ديني لوحاته التي رسمها عن مدينة بوسعادة في المعرض العالمي وفاز بالميدالية الفضية. لكن تأثير الصحراء الجزائرية لم يفارقه فعاد مرة أخرى إلى بوسعادة التي عشقها ليبقى هذه المرة فيها بشكل دائم، حيث تعرف أكثر على تقاليد المنطقة وعادات السكان وأصبح يتكلم العربية بطلاقة، وتصادق مع رفيق حياته سليمان بن إبراهيم الذي كان صديق عمره ورفيق دربه.

شارك في عدة معارض في الجزائر، من بينها معرض العام 1906م ومعرض العام 1922م، فأصبح عضوا مهما من الرسامين الفرنسيين الموجودين في الجزائر، ولكن ديني كان يشغله حب الصحراء وأناسها عن أي أمر آخر فأخذ في السفر بصحبة صديقه سليمان ليتعرف على الصحراء عن قرب وعن علاقة العرب بالبربر.

إسلامه
طرأ تحول كبير في حياة اتيان ديني بداية من العام 1913م حينما أعلن إسلامه وغير اسمه من الفونس اتيان ديني إلى نصر الدين ديني، ليصبح الرسام الفرنسي المسلم، وقد أحدث إسلامه ضجة في أوساط المعمرين الفرنسيين وفي أوساط الطبقة الفنية في فرنسا فاتهموه بالخيانة، ولكن نصر الدين ديني لم يعبأ بكل ما أوكل إليه من تهم وبكل الكلام الذي حيك عنه، ذلك انه اتخذ الإسلام دينا بكل قناعة وهو الأمر الذي اكسبه نوعا من القوة.

بعد الحرب العالمية الأولى عام 1914م صدر للفنان العديد من الأعمال الرائعة التي لم يلبث الفرنسيون رغم إعجابهم بها أن وصفوه بالخيانة. سافر ديني إلى مكة المكرمة عام 1929م لأداء فريضة الحج فأصبح الحاج نصر الدين.

وفاته
بعد انتهاء موسم الحج في 2 أبريل 1929م سافر الحاج نصر الدين إلى باريس حيث توفي هناك بعد أشهر قليلة في 24 ديسمبر 1929م، ونقل جثمانه بعدها إلى مدينة بوسعادة في ضريح ليستريح في المدينة التي لطالما عشقها.

في الثلاثينيات من القرن الماضي أنشا في بوسعادة متحف نصر الدين ديني لا زال لحد اليوم موجودا وهو من أكبر المتاحف.

أعماله
بالمقارنة مع الرسامين الحداثيين مثل هنري ماتيس الذي زار أيضا شمال أفريقيا في العقد الأول من القرن العشرين، فإن لوحات ديني متحفظة للغاية، فهو يحب التمثيل والمحاكاة والواقع الاثنوغرافي، في تعامله مع الموضوع.

درايته وفهمه للثقافة واللغة العربية ميزته عن الفنانين المستشرقين الآخرين، مما مكنه من العثور على نماذج عارية في الجزائر الريفية، وهو أمر صعب في هذه المجتمعات العربية المسلمة. يمكن وصف معظم أعماله قبل سنة 1900 بأنها «مشاهد بشرية واقعية ومعاصرة». كما زاد اهتمامه بالإسلام، وبدأ برسم الموضوعات الدينية. وكان نشطا في ترجمة الأدب العربي إلى اللغة الفرنسية، من بين أعماله ترجمة لقصيدة ملحمية لعنترة بن شداد سنة 1898.

مؤلفاته
 الرسالة القيمة «أشعة خاصة بنور الإسلام»، وقد ترجمها راشد رستم وهي رد على الفكرة التي يذيعها القساوسة القائلة أن الإسلام لم يأت بجديد.
 الحج إلى بيت الله الحرام، وهو من آخر ما ألفه وقد ترجمت خاتمته ونشرت في مجلة جمعية الشبان المسلمين بقلم توفيق أحمد
الشرق كما يراه الغرب، وقد ترجمها عمر فاخوري ونشرت بدمشق مع رسائل أخرى تحت عنوان «آراء غريبة في مسائل شرقية»
السيرة النبوية، في مجلد كبير ألفه مع صديقه الجزائري الحميم سليمان بن إبراهيم، وزينه بالصور الملونة الكثيرة من ريشته الخاصة يمثل فيها المناظر الإسلامية في الجزائر ومعالم دينية فيها وطبع باللغتين الفرنسية والإنجليزية، وقد ترجمه للعربية الدكتور عبد الحليم محمود ومحمد عبد الحليم.

مراجع

  ناصِر الدّين دِينِيه - موسوعة الأعلام، خير الدين الزركلي، 1980
 دينيه، ناصر الدين - الموسوعة العربية الميسرة، 1965
محمد رسول الله صلى الله عليه وسلم ترجمة عبد الحليم محمود ومحمد عبد الحليم

وصلات خارجية

 لوحات ديني في Artcyclopedia

أشخاص اعتنقوا الإسلام
أعضاء هيئة تدريس أكاديمية جوليان
خريجو مدرسة هنري الرابع
رسامون فرنسيون
رسامون فرنسيون في القرن 19
رسامون فرنسيون في القرن 20
رسامون مستشرقون
رسامون من باريس
فنانون ذكور فرنسيون في القرن 19
فنانون من باريس
مستشرقون فرنسيون
مسلمون فرنسيون
مواليد 1277 هـ
مواليد 1861
مواليد في باريس
وفيات 1348 هـ
وفيات 1929
وفيات في باريس

نصر الدين ديني


උපහේලිකය (Perihelion) යනු, ඉලිප්සාකාර කක්ෂයක පරිභ්‍රමණය වන අභ්‍යවකාෂ වස්කුවක් කක්ෂ නාභියට (උදා: සූර්යයාට) අාසන්නතම වන ලක්ෂ්‍යය වේ. එහි ප්‍රතිවිරුද්ධ අවස්ථාව හෙවත් විහේලිකය (Aphelion) යනු අදාල වස්තුව කක්ෂ නාභියේ සිට දුරින් ම පිහිටන ලක්ෂය වේ.

සමුද්දේශ

උපහේලිකය හා විහේලිකය


The state emblem of Azerbaijan () mixes traditional and modern symbols. The focal point of the emblem is a stylized flame. The flame is a reference to Azerbaijan's eternal natural oil-gas resources, which has given it the nickname "land of eternal fire".

The emblem is supported by a crossed stalk of wheat and an oak bough. Wheat is the symbol of abundance in Azerbaijan. Also, wheat bread is the main staple food. The oak tree is the symbol of power and youth in time.

History
The government of the Azerbaijan Democratic Republic declared a competition on the national emblem of Azerbaijan on 30 January 1920 and made a decision to present the emblem model on May of the same year. However, due to the collapse of the Azerbaijan Democratic Republic on 28 April 1920, the emblem was not approved.

The Supreme Mejlis of the Nakhichevan Autonomous Republic discussed the issue connected with the national emblem and sent a petition to the Supreme Council of the Azerbaijan SSR on the declaration of a new competition on the national emblem of Azerbaijan on 17 November 1990.

The competition was declared by the decision of the Supreme Council of the Azerbaijan Republic on 5 February 1991. Tens of projects of the emblem were presented during the competition of 1991–1992 and it was also proposed to approve one of the projects developed between 1919–1920.

By the Constitutional Law of the Supreme Council of the Azerbaijan Republic, approved on 19 January 1993, one of the projects, developed between 1919–1920 with certain alterations was confirmed the national emblem of Azerbaijan.

Meaning
The colours used in composing the emblem are taken from the national flag. The green represents Islam; red represents the development and democracy of Azerbaijan, and blue represents that the Azerbaijanis are a Turkic people. The eight-pointed star (octagram) itself stands for the eight branches of the Turkic peoples, and between each point of the star, there is a smaller yellow circle found.

The National Emblem symbolizes the independence of Azerbaijan. It is the image of an oriental shield and a semicircle formed by the branches of an oak-tree and ears resting on it. The shield contains the image of the word "Allah" written in Arabic in the shape of a fire that draws allusion to Azerbaijan's adopted motto, the "land of fire" – in the center of an eight-point star against a background of the colours of the National flag.

Usage
The Azerbaijani emblem appears on:
 The residence and the private office of the President of the Azerbaijan Republic;
 The building of the Parliament of the Azerbaijan Republic, its conference hall and the private office of the chair of the parliament;
 All courts, buildings of military tribunals, halls of judicial assembly; private offices of the chairs of the Supreme Court and Constitutional Court of the Azerbaijan Republic;
 Buildings of state bodies in cases stipulated in the legislative system of the Azerbaijan Republic;
 Buildings of diplomatic and trade representations and consulates of the Azerbaijan Republic.

See also
 Emblem of the Azerbaijan SSR

References

Azerbaijan
National symbols of Azerbaijan
Azerbaijan
Azerbaijan
Azerbaijan
Azerbaijan

National emblem of Azerbaijan


Die Tahiti International 2010 als offene internationale Meisterschaften von Französisch-Polynesien im Badminton fanden vom 3. bis zum 5. September 2010 in Punaauia statt.

Austragungsort
 Punaauia, Halle des Sports UPF

Finalergebnisse

Weblinks
 tournamentsoftware.com

2010
Badminton 2010
Sport (Punaauia)

Tahiti International 2010


María de Orleans (Castillo de Blois, 19 de diciembre de 1457-Mazères, 1493), fue una princesa francesa de la segunda mitad  del .

Primeros años de vida
Era hermana del rey Luis XII de Francia e hija de Carlos I de Orleans, duque de Orleans, y de su tercera esposa, la princesa alemana María de Cléveris.

Matrimonio e hijos
María se casó el 8 de septiembre de 1476 con Juan de Foix (1450-1500), infante de Navarra y vizconde de Narbona.Tuvo dos hijos:

Germana (1488-1536), casada en 1505 con el rey Fernando II de Aragón con quien tuvo, en 1509, un hijo, Juan, muerto a las pocas horas de nacer; en segundas nupcias se casó con Juan de Brandenburgo-Ansbach; y en terceras nupcias con Fernando de Aragón, duque de Calabria. Supuestamente tuvo una hija ilegítima con el nieto de su primer marido, el emperador Carlos V, llamada Isabel.
Gastón (1489-1512), sucedió a su padre como vizconde de Narbona.

Ascendencia

</center></div>

Referencias

 Épître à Marie d'Orléans, ballade écrite par François Villon vers 1457-1458 pour célébrer la naissance de Marie
Sur la ballade écrite par François Villon pour la naissance de Marie d'Orléans:
  André Burger, « L'Épître de Villon à Marie d'Orléans », dans Mélanges de linguistique et de littérature romanes à la mémoire d'lstvan Frank, Annales Universitatis Saraviensis, 6, Saarbrücken, 1957, p. 91-99.

Enlaces externos

Consortes de miembros de la casa de Valois
Nobles francesas del siglo XV
Nacidos en Blois
Fallecidos en Occitania

María de Orleans (1457-1493)


باطروناطو ديبورتيفو العرائش Patronato Deportivo Larache بالإسبانية هو نادٍ رياضي مغربي من مدينة العرائش. تم إنشاؤه في الأربعينيات من طرف بعض المعمرين الإسبان المقيمين في المدينة. باطروناطو ديبورتيفو العرائش والتي تعني بالعربية  نقابة العمال الرياضية بالعرائش  تأسس سنة 1940 وغيّر اسمه وألوانه الأولى سنة 1947 ليظهر بهوية جديدة تحت اسم نادي العرائش لكرة قدم Larache Club de Fútbol  بالإسبانية. مارس في الأقسام الشرفية الإسبانية إلى 1956 وهي سنة استقلال المغرب. النادي ما زال موجودا لحد الآن تحت اسم شباب العرائش ويمارس بدوري الدرجة الثالثة المغربي.

إنجازات النادي

لعب نادي باطروناطو العرائش ثمانية مواسم في القسم الإسباني الثالت وكان ذلك سنوات 1947، 1948، 1949، 1950، 1951، 1952، 1955 و1956. وقد كان في عدة مواسم منافسا قويا على بطاقات الصعود للقسم الإسباني الثاني أمام خصوم من العيار الثقيل كنادي ريال بتيس.

سنة 1948 سيقوم النادي بجولة في المنطقة الفرنسية من المغرب وسيخوض عدة لقاءات ودية مع فرق كبيرة وقوية آنذاك أبرزها اللقاء الذي جمعه بنادي سطاد المغربي الفائز ببطولة المغرب سنوات 1928، 1931 و 1944 حيث سيفوز الفريق المغربي الممارس في في القسم الشرفي لمنطقة الأندلس والمغرب الإسباني (القسم الإسباني الثالت حاليا) على أحد أقوى أندية المنطقة الفرنسية في المغرب في عقر داره وسيتمكن من سحقه بستة أهداف لهدف واحد، في مباراة تصدرت صفحات الجرائد الفرنسية الصادرة في المغرب آنذاك رغم طابعها الودي.

ملعب ومقر النادي

كان النادي يستقبل منافسيه في ملعب سانتا باربارا المتواجد في وسط مدينة العرائش والذي يتسع لحوالي 5000 آلاف متفرج، هذا الملعب ما زال موجودا إلى اليوم. كما أن مقر النادي وهو عبارة عن حانة كانت تسمى بار سيلفا Bar Selva كان متواجدا بساحة إسبانيا وسط المدينة أيضا والتي تغيّر اسمها إلى ساحة الاستقلال سنة 1956.

شعارات النادي

أقمصة النادي

كان نادي باطروناطو العرائش يرتدي أقمصة زرقاء، سراويل بيضاء وجوارب زرقاء بعد إنشائه سنة 1940، وبعد تغيير الاسم والهوية إلى نادي العرائش لكرة قدم أصبح القميص الرسمي للفريق مخططا عموديا بالأبيض والأزرق الفاتح، سراويل بيضاء وجوارب سوداء. نادي شباب العرائش الذي ما زال موجودا إلى الآن يرتدي نفس طقم نادي العرائش لكرة القدم باستثناء الجوارب التي يكون لونها أبيَضَ.

انظر أيضا

 نادي شباب العرائش

وصلات خارجية
  الموقع الرسمي للنادي

أندية كرة قدم انحلت في 1956
أندية كرة قدم أسست في 1940
أندية كرة قدم في المغرب

نادي باطروناطو العرائش


Crkva sv. Petke – Venerande je dvooltarska, zajednička srpsko-pravoslavna i katolička crkva. Navodno je sagrađena u doba vladavine Nemanjića na tom prostoru u 13. stoljeću (1270. godine), na Spičanskom polju u današnjem Sutomoru, Crna Gora. Danas crkva pripada u pravoslavnoj jurisdikciji Mitropoliji crnogorsko-primorskoj, a u katoličkoj, Kotorskoj biskupiji, a ne Barskoj nadbiskupiji. Granica ove dvije biskupije je rijeka Željeznica u Baru, gdje su ranije graničile Austro-Ugarska i Osmansko Carstvo, a kasnije, kratko, Austro-Ugarska i Kneževina Crna Gora.

Povijest
Na tom prostoru se preklapaju utjecaji pravoslavlja, katolicizma i islama kao i raznih politika, kroz povijest, tako su mnogi vjerski objekti prelazili iz jedne vjere u drugu, a neki su postali i zajednički. Kada bi jačala politička moć katolika, pravoslavne crkve su pretvarane u katoličke i preimenovane iz sv. Petke u sv. Anu, ili bar u sv. Venerandu i sl. Kada pravoslavni brojčano (doseljavanja pravoslavaca u primorje) ili politički (doba Nemanjića) nadvladaju na nekom prostoru, dešavalo se da neke katoličke crkve ili kapele, pa čak i samostani, postanu pravoslavni. Dvooltarske crkve je spomenuo i nadbiskup Andrija Zmajević: U Spiču je 12 crkava zajedničkih naših i srpskih. Glavna je sv. Tekle. Mletačka republika kao katolička država je imala dugoročnu politiku koja je imala cilj pokatoličavanje pravoslavnih i koliko je moguće talijanizaciju domaćeg stanovništva, bez razlike vjere. Zato su u doba vladavine Mletačke republike na ovom prostoru u mnogim crkvama uvođeni i katolički oltari, s ciljem da se vremenom i narod pokatoliči. Tako je i ova crkva svete Petke dobila i katolički oltar. Danas je na tom katoličkom oltaru ikona na kojoj piše Santa Veneranda – Sv. Petka. Pravoslavni danas posjeduju crkvu do podne, a poslijepodne je katolička. 1995. godine protupravno je bio uklonjen katolički oltar iz zajedničke crkve Sv. Petke u Sutomoru. Građena je od lomljenog kamena i oltarom je okrenuta ka istoku. Najprije je crkva sv. Petke bila pravoslavni vjerski objekt, da bi kasnije dobila i drugi katolički oltar, što je i vidljivo unutar crkve, u kojoj katolički oltar nije na glavnom mjestu, nego je smješten uz južni zid crkve. Pored crkve je bilo groblje pripadnika obje vjere, a danas je u dvorištu crkve samo nekoliko grobova, od kojih su najbolje očuvana dva groba djece, od kojih je jedno dijete katoličko, a drugo pravoslavno. Pravoslavni svečano liturgijski obilježavaju blagdan 8. kolovoza, a 2019. je liturgiju služio metropolit crnogorsko-primorski Amfilohije Radović s ostalim svećenicima.

Izvori

Katoličke crkve u Crnoj Gori
Petka – Veneranda

Crkva sv. Petke – Venerande u Sutomoru


Die Burgholzberge sind laut dem Handbuch der naturräumlichen Gliederung Deutschlands eine kleinteilige naturräumliche Einheit mit der Ordnungsnummer 338.051 und gehören als Teil der Naturräumlichen Einheit Lichtscheider Höhenrücken (338.05) zu dem übergeordneten Naturraum Bergische Hochflächen (338).

Das fast vollständig bewaldete Gebiet umfasst das Kerbtal des Burgholzbachs, das zum Kerngebiet Staatsforst Burgholz gehört, und einen Bereich südwestlich davon bis zum Kaltenbach. Es liegt auf dem Stadtgebiet der bergischen Großstadt Wuppertal und besteht neben dem Burgholzbachtal aus den einrahmenden Erhebungen wie den Burggrafenberg, Peemannsberg, Vonkelner Berg, Neuenberg und den Ausläufern des Nesselbergs, des Cronenbergs und des Hahnerbergs. Im Süden gehören  der Berg Kürken, das Tal des Herichhauser Bachs, die Ortslage Wahlert und der Jacobsberg zu den Burgholzbergen. Im Westen schließt sich die naturräumliche Einheit Westliches Wupperengtal (338.03) an, an allen anderen Seiten umgibt der Lichtscheider Höhenrücken das Gebiet. Zahlreiche zum Burgholzbach oder zum Herichhauser Bach abfallende, teils wasserführenden Seitenkerbtäler, lokal Siepen oder Siefen genannt, strukturieren das Gelände.

Am Burgholzbach sind Reste von protoindustriellen Hammerwerken erhalten, auf dem Burggrafenberg befindet sich eine mittelalterliche Abschnittsbefestigung namens Burggraben.

Einzelnachweise

 Anmerkungen

Geographie (Wuppertal)
Naturraum im Süderbergland
Bergisches Land

Burgholzberge


HTCondor er en software for distribueret parallellisering af resursekrævende opgaver.

Det kan benyttes til at overføre en arbejdsmængde til en dedikeret klyngecomputer - og/eller til ledige stationære computere.

HTCondor er fri og åben source software. HTCondor kører på Unix, Linux, FreeBSD, Mac OS X og Microsoft Windows.

HTCondor var tidligere kendt som Condor Cloud, men skiftede navn i oktober 2012 efter en retssag om varemærke.

Kilder/referencer

Klyngecomputere
Linux-software
UNIX-software
Mac OS X-software
Windows-software

HTCondor


(7831) Francois-Xavier, denumire internațională (7831) François-Xavier, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7831 François-Xavier este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Eleanor Francis Helin. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,40 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 7,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

7831 François-Xavier


Ioan Dobre (n. 1875, Zărnești, județul Brașov – d. 1928, Zărnești, județul Brașov) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia , organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918 .

Biografie
S-a născut dintr-o familie de țărani din Zărnești, județul Brașov, în anul 1875. A urmat școala primară din comuna natală, iar mai târziu cursurile Liceului Român din Brașov. Ajuns la maturitate, decide să urmeze o carieră preoțească, astfel încât ajunge să se înscrie la cursurile Institutului Teologic din Sibiu, din anul 1897, iar peste un timp la Facultatea de Teologie din Cernăuți, unde va obține și diploma de Doctor în teologie. După terminarea studiilor a îndeplinit funcția de profesor de religie în Sibiu, pentru ca din anul 1908 să fie ales protopop în Deva, poziție pe care o păstrează pentru o lungă perioadă, de douăzeci de ani, între 1909 și 1928. A fost, de asemenea, profesor de teologie la școlile secundare din oraș în perioada dintre anii 1909 și 1920 .  A fost căsătorit cu Olivia Oprea, fiica protopopului George Oprea din Ilia. Cei doi au avut doi copii, Ioan și Lucia . Fiica sa, Lucia, a fost căsătorită cu omul politic și de cultură Victor Șuiaga, cel care va scrie o lucrare biografică dedicată socrului său, protopopul dr. Ioan Dobre (Protopopul Dr. Ioan Dobre, 1875–1928, Deva, 1985, în manuscris), în a cărei introducere specifică o serie de cuvinte, care reflectă rolul lui Ioan Dobre în viața sa, dar și impresia e care acesta a lăsat-o în rândul celor care l-au înconjurat: Am întocmit această lucrare biografică celui care a fost dr. Ioan Dobre, protopopul ortodox al Devei între anii 1909 – 1928, o personalitate marcantă a vremii sale, ce merită să fie cunoscută de posteritate deoarece, prin bogata sa activitate pe teren național, bisericesc și cultural, el a făcut parte din fruntașii generației istorice a Marii Uniri de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918!. Atât Victor I. Șuiaga, cât și preotul Ioan Dobre, pe care viața i-a unit prin intermediul Luciei, au fost la 1 decembrie 1918 la Alba Iulia, la Marea Adunare Națională, unde împreună cu cei peste 100.000 de români au ratificat hotărârea de unire a Transilvaniei cu România..

A depus o intensă activitate culturală și națională de asemenea, fiind ales director al Despărțământului ASTRA din Deva între anii 1911 și 1922. Bucurându-se de încrederea întregii populații, Ioan Dobre a fost însărcinat cu predarea orașului Deva armatei române, care la 15 august 1916 trecuse Carpații pentru a elibera teritoriului Transilvaniei de sub dominația Imperiului Austro-Ungar. Pentru toate meritele sale profesionale a fost ales consilier al Arhiepiscopiei, deputat sinodal și consilier al județului Hunedoara. A inițiat apariția primului ziar românesc din Deva, Curierul Hunedoarei. În anul 1913, după moartea tragică a lui Aurel Vlaicu, a organizat și susținut prima colectă publică din Deva pentru ridicarea unui monument în acest oraș, dedicat acestuia. În 1922 a organizat sărbătorirea semicentenarului morții lui Avram Iancu. Din încasările realizate cu acest prilej a intenționat să ridice și un bust al lui Avram Iancu în Deva, inițiativă care, din păcate, nu s-a concretizat. S-a remarcat prin contribuția adusă la restaurarea bisericii ortodoxe din Deva, într-un frumos stil bizantino-românesc .

În toamna anului 1918 a fost ales președinte al Consiliului Național Român din Deva, pe care l-a condus alături de personalități cu rol important în cadrul procesului de unire a Transilvaniei cu Regatul României, dar și în evoluția ulterioară a României Mari: dr. Iustin Pop, dr. Petru Groza și Francisc Hossu Longin.  În 7 noiembrie a fost convocată la Deva o mare adunare a tuturor românilor, organizată de preotul Ioan Dobre la Biserica Ortodoxă. Pe turnul bisericii a fost pentru prima dată arborat un drapel tricolor, iar lăcașul de rugăciune, curtea acestuia și străzile învecinate au fost pline de oameni. Adunarea a fost deschisă de cuvântarea preotului Ioan Dobre, care în lipsa unei tribune a vorbit urcat pe o masă. După acesta au luat cuvântul mai mulți intelectuali români printre care și avocații Iustin Pop și Petru Groza, care făceau parte și dintre cei 43 de membri ai Consiliului Național Român al orașului Deva condus de preotul Ioan Dobre, organizatorul acțiunii .

A decedat la 19 iunie 1928 și a fost înhumat la Deva, apoi mutat în cimitirul bisericii din orașul natal, Zărnești, din Județul Brașov .

Activitatea politică

Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a fost delegat Cercului electoral Deva . Deși delegat la Marea Adunare Națională de la Alba-Iulia, nu participă la aceasta din motive medicale, fiind reprezentat de preotul Dionisie Bobei din Petreni, care a votat pentru unire în numele lui Ioan Dobre .

Recunoașteri

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8 8141-90-7.
 Maria Razba, Personalități hunedorene: oameni de cultură, artă, știință, tehnică și sport (sec. XV-XX). Dicționar, Editura Emia, Deva, 2004, ISBN 973-8163-96-X.
 https://glasul-hd.ro/hunedoara-si-istoria-marii-uniri-o-luna-de-incertitudini-comitatul-hunedoarei/, accesat la 4 decembrie 1918
 http://hunedoaralibera.ro/centenar-presedintii-consiliilor-nationale-romane-din-deva-si-hunedoara/, accesat la 4 decembrie 2018

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II).
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998.
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu-Mureș, 1993.
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015.

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații
http://centenarulromaniei.ro/delegatii-alesi-ai-romanilor-din-transilvania-adunarea-nationala-1-decembrie-1918-alba-iulia

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
 Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
 Victor Șuiaga

Decese în 1928
Nașteri în 1875
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Teologi români
Profesori români
Protopopi români
Preoți ortodocși români
Hunedoreni
Doctori ai Bisericii

Ioan Dobre


Subiectele din Grupa a 6-a: Arte din programul de diplomă IB cuprind cinci cursuri atât la nivel standard (SL) cât și la nivel superior (HL): Dans, Muzică, Teatru, Arte Vizuale și Film. Cursul interdisciplinar Literatură și interpretare (care satisface cerințele grupurilor 1 și 6) este, de asemenea, disponibil la nivel standard. Elevii care doresc să obțină diploma IB pot urma un curs din celelalte cinci grupe de subiecte, în loc să urmeze un curs din grupa a 6-a (vezi mai jos). O programă școlară elaborat de o Școală Internațională IB, aprobată și moderată extern de IB, poate, de asemenea, să substituie un curs de grupa a 6-a cu un alt curs de introducere din celelalte grupe.

Dans SL & HL
Cursul de dans este disponibil atât la nivelul standard (SL) cât și la nivelul superior (HL). Pentru ambele niveluri, candidatul trebuie să creeze și să trimită două înregistrări video ale interpretărilor lor artistice. Una ar trebui să fie din coregrafia inițială a candidatului, iar cealaltă din interpretarea diferitelor stiluri de dans.

Pentru ambele niveluri, candidatul trebuie să prezinte un raport scris oficial care analizează asemănările și diferențele dintre două stiluri de dans extrase din diferite culturi sau tradiții de dans.

Programa este compusă din trei părți pentru ambele niveluri:

  Compoziție și analiză;
  Studii de dans internațional;
  Interpretare.

În Compoziție și analiză, candidatul studiază aspectul creativ de a face dansuri. Candidatul își creează, de asemenea, propria coregrafie originală pentru evaluare.

În Studii de dans internațional, candidatul explorează diferite stiluri de dans din mai multe culturi și tradiții. Candidatul efectuează, de asemenea, o cercetare independentă și realizează raportul scris formal care va fi evaluat.

În Interpretare, candidatul dobândește abilități practice necesare pentru realizarea dansurilor. Candidatul investighează aspecte precum mișcarea, spațiul, timpul și dinamica în ceea ce privește dansul și le pune în practică prin interpretare. Candidatul învață, de asemenea, să comunice eficient cu alți artiști și cu publicul.

Muzică SL & HL
Cursul de muzică poate fi parcurs la nivelul standard (SL) sau la nivel superior (HL). Pentru ambele niveluri de muzică IB, candidatul trebuie să efectueze o investigație muzicală. Aceasta necesită cercetarea a două genuri muzicale complet diferite, cu calități comparabile (de exemplu cântece corale mongole și opera barocă). Informațiile vor fi apoi prezentate sub forma unui scenariu media care va fi evaluat extern.

Există trei feluri în care cursul de muzică SL poate fi parcurs: Interpretare în grup, Interpretare solo sau Compoziție. Pentru a îndeplini cerințele de interpretare, candidatul trebuie să efectueze un recital solo de 15 minute sau o interpretare de ansamblu de 20-30 de minute. Un candidat care alege Compoziție trebuie să compună două compoziții originale (dintre care una poate fi un aranjament al unei melodii existente), fiecare având o durată între 3 și 6 minute. Fiecare dintre cele două compoziții trebuie înregistrată în scopuri de evaluare. Partiturile de la ambele compoziții trebuie trimise pentru evaluare, de asemenea.

Cursul de muzică HL combină o varietate de opțiuni ale cursului de muzică SL într-un singur curriculum. Pentru a satisface cursul de muzică HL, candidatul trebuie să efectueze solo pentru un total de 20 de minute și să scrie trei compoziții contrastante (dintre care una poate fi un aranjament), fiecare între 3 și 6 minute.

Toți candidații dau un examen scris la sfârșitul cursului, care durează 3 ore pentru candidații HL și 2 ore și 15 minute pentru candidații SL. Candidații HL și SL răspund la două întrebări din secțiunea A (studiul a două lucrări indicate), dintre care una este o comparație între cele două lucrări indicate. Candidații HL și SL trebuie, de asemenea, să completeze secțiunea B a examenului, care este o analiză fonetică a patru extrase la prima audiție, dintre care pentru două primesc denumirile și pentru una primesc partiturile. Doi dintre candidați nu primesc nici numele pieselor nici partitura. Doar candidații HL trebuie să completeze secțiunea C, o comparație a două extrase din secțiunea B. Răspunsurile la secțiunea A trebuie să fie scrise sub formă de eseu. Răspunsurile din secțiunile B și C pot fi scrise sub formă de listă cu marcatori.

Teatru SL & HL
Conform noii programe introdusă în 2009, cursul de teatru este compus din patru componente; două sunt evaluate intern și două sunt evaluate extern. Evaluările interne sunt Prezentarea interpretării și producției teatrale (TPPP — Theater Performance and Production Presentation) și Portofoliul de proiecte independente (IPP — Independent Project Portfolio). Componentele externe sunt Propunerea de interpretare practică (PPP — Practical Performance Proposal) și o Investigație de cercetare (RI — Research Investigation).

TPPP este o prezentare a implicării studenților în aspectele lor de interpretare și de producție din toate domeniile ale programei de bază. Prezentarea are o durată de 30 de minute pentru HL și ar trebui să fie susținută de 7-10 materiale vizuale (nu mai mari de A4). Pentru SL, prezentarea are o durată de 20 de minute și ar trebui susținută de 5-7 materiale vizuale (nu mai mari de A4).

IPP este un portofoliu de 3000 de cuvinte la HL și 2000 la SL în care studentul reflectă asupra învățării și dezvoltării sale în timpul producerii unui proiect independent, un proiect în care studentul explorează și practică un rol în teatru (actor, regizor, dramaturg, scenarist etc.). De asemenea, ar trebui să prezinte o legătură cu experiențele lor din programa de bază. Există două opțiuni: Opțiunea A: Elaborarea practicii și Opțiunea B: Explorarea practicii. Portofoliul trebuie să includă secțiuni marcate Pregătire, Acțiune și Reflecție.

Pentru PPP, elevul trebuie să adopte o perspectivă regizorală și să scrie un concept pentru o piesă folosind unul dintre stimulii indicați. Pentru SL, acesta cuprinde un text de 250 de cuvinte și un material vizual explicativ care se ilustrează înțelegerea de către student a procesului de realizare intenționat. Pentru HL, acesta include și o explicare de 1000 — 1250 de cuvinte.

RI este un eseu de cercetare în care elevul își prezintă cercetările despre o practică de teatru pe care nu o cunoștea anterior. Din practica de teatru aleasă, elevii ar trebui să aleagă un aspect specific dintr-o piesă de teatru și să creeze o întrebare de cercetare la care să răspundă. Cercetarea elevilor trebuie să contribuie la realizarea piesei de teatru sau a scenetei din practica teatrală aleasă. Practica nu poate fi studiată în clasă și trebuie să nu fi apărut mai târziu de secolul al XIX-lea. Întrebarea trebuie să fie luată dintr-o perspectivă de regizor, actor sau proiectant artistic. Pentru SL, eseul trebuie să fie de 1500 — 1750 de cuvinte cu documentație vizuală și / sau referințe textuale. Pentru HL, eseul trebuie să fie de 2000 — 2500 de cuvinte cu documentație vizuală și / sau referințe textuale. La HL, elevii trebuie să scrie, de asemenea, o critică a surselor din ancheta de cercetare.

Arte vizuale SL & HL
Există două domenii de interes în cursul de arte vizuale. Primul este studioul (munca practică), iar al doilea este registrul cercetării (cunoscut sub numele de Registru de Investigație). Programa cursului urmărește să-l învețe pe elev despre proiectarea, structura și dezvoltarea estetică a muncii. Candidații trebuie să demonstreze gândirea creativă și personală, sentimentele și interacțiunea cu munca lor.

Examenul pentru arte vizuale încurajează candidatul să își articuleze preocupările și dezvoltarea în cursul celor doi ani de studiu. O expoziție va avea loc la școala candidatului, prezentând lucrarea candidatului care va fi evaluată de către profesorul său. Evaluarea constă într-un interviu în care candidatul vorbește despre lucrările expuse, acest interviu fiind înregistrat și trimis către OBI pentru moderare. De asemenea, alternativa la procesul de interviu este de a scrie un eseu de 1000 de cuvinte asupra parcursului elevului în cursul de arte vizuale. Punctajul dat este apoi comparat cu conținutul registrului de lucru, care conține o colecție de fotografii ale lucrărilor candidaților și o serie de pagini scanate din registrul lor de investigații.

Registrele de investigație ale candidaților sunt, de asemenea, evaluate, o dată pe plan intern și o dată pe plan extern. Aceste cărți au rolul de a prezenta parcursul și evoluția candidaților în cei doi ani de studiu. Ele documentează istoria artei și a proiectării, care este relevantă pentru explorarea ideilor de către candidat și vor conține, de asemenea, note, schițe, fotografii, hărți mintale și surse de inspirație, proiecte în dezvoltare și lucrări finale. Candidatul trebuie să documenteze și o serie de vizite la expoziții.

Pentru evaluarea finală, fie munca de studio, fie registrul de investigație pot fi evaluate extern. 60% din nota finală este dată pe ceea ce este evaluat extern, iar restul de 40% pe evaluarea internă.

Film SL & HL
Cursul de film poate fi parcurs fie la nivelul standard (SL), fie la nivelul superior (HL). Pentru ambele nivele ale cursului de film IB, candidatul trebuie să cerceteze și să realizeze un Studiu independent, să completeze un Proiect practic și să prezinte o prezentare orală, bazată pe analiza aprofundată a unui extras de 5 minute dintr-un film indicat de OBI.

Studiul independent este un proiect de cercetare care trebuie prezentat sub forma unui scenariu documentar, în care candidatul urmează o investigație individuală bazată pe un subiect de istorie sau teorie a filmului. La SL, ar trebui să se concentreze asupra a minimum 2 filme din diferite culturi, în timp ce la HL, ar trebui să se concentreze pe cel puțin 4 filme din diferite culturi. Este marcat extern.

Proiectul practic este sub forma unui film scurt (4-5 minute la SL și 6-7 minute la HL) și un portofoliu de producție și explicare referitoare la activitatea desfășurată. Candidatul trebuie să se concentreze asupra unuia dintre cele cinci roluri din producție: Regizor, Scriitor, Cineast, Editor sau Sunetist. În plus, la HL, candidatul trebuie să realizeze un spot publicitar pentru filmul său (45 de secunde — 1 minut). Este marcat intern și moderat extern.

Prezentarea orală ar trebui să se concentreze asupra unui extras de 5 minute dintr-un film stabilit de OBI, care plasează extrasul într-un context socio-istoric mai larg și în contextul filmului ca întreg. Prezentarea durează 10 minute la SL și 15 minute la HL. OBI alege 8 filme (patru de dinainte de 1960 și patru de după 1960), din care profesorul de film alege apoi 3. Candidații selectează apoi din acestea trei. Filmele analizate nu pot fi studiate în clasă.

Cursul de film SL este oferit online elevilor înscriși în programul IB Diploma.

Înlocuirea cursurilor din alte grupuri de subiecte
Subiectele din grupa a 6-a sunt considerate a fi opționale, astfel încât un candidat la Diploma IB poate parcurge o varietate de cursuri de la alte grupe de discipline în locul unui curs din grupa a 6-a. Acest lucru ar determina ca un elev să studieze o limbă suplimentar, să urmeze o știință socială suplimentară, un curs științific experimental sau matematică suplimentară HL (cu condiția ca elevul să umeze deja matematica HL). Cursul Grupei a 3-a Tehnologia informației într-o societate globală (ITGS) poate fi parcurs doar în acest fel, prin înlocuire (ca a șasea disciplină), deoarece nu îndeplinește cerințele privind Diploma IB pentru grupa a 3-a de discipline.

Note de subsol

Legături externe

 Programa cursului de dans
 Programa cursului de film
 Curriculum pentru cursuri de muzică
 Curriculum-ul cursurilor de teatru
 Curriculum-ul cursurilor de arte plastice
 Literatură și ghid de performanță
Bacalaureat Internațional
Pages with unreviewed translations

Subiecte de grupa a 6-a la Bacalaureatul Internațional


În România, există mai multe biserici de lemn amplasate în localități numite Cornești:
Biserica de lemn din Cornești, Cluj
Biserica de lemn din Cornești, Gorj
Biserica de lemn din Cornești, Maramureș
Biserica de lemn din Cornești, Mureș

Vezi și
Biserica de lemn din Cornești-Copăceni, Gorj

Biserica de lemn din Cornești (dezambiguizare)


The voiceless palatal plosive or stop is a type of consonantal sound used in some vocal languages. The symbol in the International Phonetic Alphabet that represents this sound is , and the equivalent X-SAMPA symbol is c.

If distinction is necessary, the voiceless alveolo-palatal plosive may be transcribed as  (advanced ) or  (retracted and palatalized ), but these are essentially equivalent, because the contact includes both the blade and body (but not the tip) of the tongue. The equivalent X-SAMPA symbols are c_+ and t_-' or t_-_j, respectively. There is also a non-IPA letter ;  ("t", plus the curl found in the symbols for alveolo-palatal sibilant fricatives ) is used especially in sinological circles.

It is common for the phonetic symbol  to be used to represent voiceless postalveolar affricate  or other similar affricates, for example in the Indic languages. This may be considered appropriate when the place of articulation needs to be specified and the distinction between plosive and affricate is not contrastive.

There is also the voiceless post-palatal plosive in some languages, which is articulated slightly more back compared with the place of articulation of the prototypical palatal consonant, though not as back as the prototypical velar consonant. The International Phonetic Alphabet does not have a separate symbol for that sound, though it can be transcribed as  (retracted ) or  (advanced ). The equivalent X-SAMPA symbols are c_- and k_+, respectively.

Especially in broad transcription, the voiceless post-palatal plosive may be transcribed as a palatalized voiceless velar plosive ( in the IPA, k' or k_j in X-SAMPA).

Features

Features of the voiceless palatal stop:

 The otherwise identical post-palatal variant is articulated slightly behind the hard palate, making it sound closer to the velar .
 Alveolo-palatal variant is articulated also with the blade of the tongue at or behind the alveolar ridge.

Occurrence

Palatal or alveolo-palatal

Post-palatal

See also
 Index of phonetics articles

Notes

References

External links

Palatal consonants
Voiceless stops
Central consonants
Pulmonic consonants

Voiceless palatal plosive


L'édition 2022 du tournoi de tennis de Guadalajara se déroule du 17 au , sur dur en extérieur. Ce tournoi est classé en catégorie WTA 1000, il s'agit de la  qui vient compenser l'annulation des tournois WTA 1000 de Pékin et Wuhan.

Faits marquants

Forfaits
  Amanda Anisimova, remplacée par  Sloane Stephens
  Sofia Kenin, remplacée par  Ann Li
  Anett Kontaveit, remplacée par  Anna Kalinskaya
  Petra Martić, remplacée par  Magda Linette
  Garbiñe Muguruza, remplacée par  Marta Kostyuk
  Shelby Rogers, remplacée par  Nao Hibino
  Alison Riske-Amritraj, remplacée par  Laura Pigossi
  Zhang Shuai, remplacée par  Elina Avanesyan
  Zheng Qinwen, remplacée par  Tereza Martincová

Contexte
Après l'invasion de l'Ukraine par la Russie fin février, les instances dirigeantes internationales du tennis autorisent les joueuses de Russie et de Biélorussie à participer aux tournois, mais pas sous le drapeau de leur pays, jusqu'à nouvel ordre.

Lauréates
L'Américaine Jessica Pegula remporte son  WTA, le  depuis 2019, en dominant en finale la Grecque María Sákkari.

La paire Storm Sanders / Luisa Stefani remporte le double.

Primes et points

NB : Pour les têtes de série exemptées de , une élimination au  ne rapporte qu'un point WTA.

Source:

Résultats en simple

Parcours

Tableau final

Premiers tours

Haut du tableau

Bas du tableau

Résultats en double

Parcours

Tableau final

Premiers tours

Haut du tableau

Bas du tableau

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Tournoi de tennis de Guadalajara
 Saison 2022 de la WTA

Liens externes
 Tournoi de Guadalajara sur le site de la WTA.
 Site officiel du tournoi

Navigation

WTA 2022
Guadalajara
Tennis au Mexique en 2022
Tennis en octobre 2022

Tournoi de tennis de Guadalajara (WTA 2022)


Owen Moffat, né le  à Stirling en Écosse, est un footballeur écossais qui évolue au poste d'ailier gauche au Celtic Glasgow.

Biographie

Carrière en club
Né à Stirling en Écosse, Owen Moffat est formé par le Celtic Glasgow, qu'il rejoint à l'âge de 8 ans. Il signe son premier contrat professionnel le 6 janvier 2021, jour de ses 19 ans, le liant au club jusqu'en mai 2024.

Moffat est appelé pour la première fois en équipe première par Ange Postecoglou en , en raison notamment de nombreux forfaits sur blessure dans le secteur offensif. Il joue son premier match en professionnel pour le Celtic le , lors d'une rencontre de championnat face au Ross County FC. Il entre en jeu à la place de Adam Montgomery et son équipe s'impose par deux buts à un. Impliqué sur le but vainqueur de Anthony Ralston, la prestation du jeune ailer est saluée après la rencontre, notamment par son entraîneur avec l'équipe réserve, . Alors qu'il n'était pas envisagé dans le groupe professionnel par Postecoglou quelques semaines auparavant, Moffat est de nouveau utilisé et même titularisé lors de la journée suivante, le , face au Saint Mirren FC.

Il est sacré Champion d'Écosse en 2021-2022.

Palmarès
 Celtic Glasgow
 Championnat d'Écosse (1) :
 Champion : 2021-22.
 Coupe de la Ligue écossaise (1) :
 Vainqueur : 2021-22.

Notes et références

Liens externes

Footballeur écossais
Joueur du Celtic FC
Naissance en janvier 2002
Naissance à Stirling

Owen Moffat


An Melica longiflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ernst Gottlieb von Steudel. An Melica longiflora in nahilalakip ha genus nga Melica, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Melica

Melica longiflora


İnebolu Deniz Feneri İnebolu'da denizi gören bir yamaç üzerine kurulmuştur.Gündüzleri kapısı kilitli olarak durur.Geceleri ise kapı açılıp fener yakılır ve böylece gemiler yolunu bulur.İnebolu Fenerinin daha yukarısında ise pembe köşk adlı bir köşk vardır.

Yeri: İnebolu Burnu
Yapılış yılı: 1863
Mevkii: 41° 58'42" N - 33° 45'54" E
Denizden Yüksekliği: 38 metre
Yerden Yüksekliği: 9 metre
Işık Menzili: 11 mil

Türkiye'deki deniz fenerleri
Fener

İnebolu Feneri


Kromozom 10, toplamda 22 çift olan otozomal insan kromozomlarından onuncusudur. İnsanlarda normalde bir çift halinde bulunur. 135 milyon baz çiftine ve toplam hücre DNA'sının %4 ya da %4,5'ine sahiptir. Kromozom 10, muhtemelen 800 ile 1,200 arasında gen içermektedir.

Genler
Kromozom 10 üzerinde bulunan genlerden bazıları:

 CDH23: kaderin-benzeri 23
 EGR2: erken büyüme yanıtı 2 (Kroks-20 homolog, Drosophila)
 ERCC6:
 FGFR2: fibroblast gelie faktör reseptörü 2
 PCBD1: 6-piruvoil-tetrahidropterin sentetaz (TCF1)
 PCDH15: protokaderin 15
 PTEN: fosfotaz ve tensin homoloğu
 RET: ret proto-onkogen
 UROS: uroporphyrinojen III sentetaz

Hastalıklar
Kromozom 10 üzerinde bulunan genlerle ilgili olan hastalıkların bazıları:
 Apert sendrmou
 Beare-Stevenson cutis gyrata sendromu
 Charcot-Marie-Tooth hastalığı
 Charcot-Marie-Tooth hastalığı, tip 1
 Charcot-Marie-Tooth hastalığı, tip 4
 Cockayne sendromu
 Konjenital eritropoietik porfira
 Cowden sendromu
 Crouzon sendromu
 Jackson-Weiss sendromu
 Multipl endokrin neoplazi tip 2
 sendormik olmayan sağırlık
 sendormik olmayan sağırlık, otozomal çekinik
 Pfeiffer sendrmou
 porfiri
 tetrahidrobiopterin eksikliği
 Usher sendromu
 Usher sendromu tip I

Kromozom 10 (insan)


Rat Park est une série d'études sur la toxicomanie menées à la fin des années 1970 et publiées entre 1978 et 1981 par le psychologue canadien Bruce K. Alexander et ses collègues de l'Université Simon Fraser en Colombie-Britannique, au Canada.

Au moment de ces études, les recherches explorant l'auto-administration de morphine chez les animaux utilisaient souvent de petites cages métalliques solitaires. Alexander a émis l'hypothèse que ces conditions pourraient être responsables de l'exacerbation de l'auto-administration. Pour tester cette hypothèse, Alexander et ses collègues ont construit Rat Park, une grande colonie d'habitation 200 fois la surface au sol d'une cage de laboratoire standard. Il y avait 16 à 20 rats des deux sexes en résidence, de la nourriture, des balles et des roues pour jouer et suffisamment d'espace pour l'accouplement. Les résultats de l'expérience semblaient étayer son hypothèse selon laquelle les conditions d'expérimentation affectent la consommation d'eau morphinique. Cette recherche a mis en évidence un problème important dans la conception des études d'auto-administration de morphine de l'époque, à savoir l'utilisation de conditions de vie austères, qui induisent les résultats.

Expériences du Rat Park

Dans Rat Park, les rats pouvaient boire un liquide de l'un des deux distributeurs de gouttes, qui enregistraient automatiquement la quantité de boisson de chaque rat. Un distributeur contenait une solution de morphine sucrée et l'autre de l'eau du robinet ordinaire. La solution de morphine a été édulcorée pour réduire la réaction indésirable au goût de la morphine. Pour contrôle, avant l'introduction de la morphine, les rats ont reçu à la place une solution de quinine sucrée.

Alexander a conçu un certain nombre d'expériences pour tester la volonté des rats de consommer la morphine. L'expérience de séduction a impliqué quatre groupes de 8 rats. Le groupe CC a été isolé dans des cages de laboratoire lorsqu'il a été sevré à l'âge de 22 jours et y a vécu jusqu'à la fin de l'expérience à l'âge de 80 jours ; Le groupe PP a été hébergé à Rat Park pendant la même période ; Le groupe CP a été déplacé des cages de laboratoire vers Rat Park à l'âge de 65 jours ; et le groupe PC a été déplacé hors de Rat Park et dans des cages à l'âge de 65 jours.

Les rats en cage (groupes CC et PC) ont pris la morphine instantanément, même avec relativement peu d'édulcorant, les mâles en cage buvant 19 fois plus de morphine que les mâles de Rat Park dans l'une des conditions expérimentales. Les rats de Rat Park ont résisté à l'eau morphinique. Ils l'essayaient occasionnellement - les femmes l'essayaient plus souvent que les hommes - mais ils montraient une préférence statistiquement significative pour l'eau ordinaire. Il écrit que le groupe le plus intéressant était le groupe CP, les rats qui ont été élevés dans des cages mais qui ont déménagé à Rat Park avant le début de l'expérience. Ces animaux ont rejeté la solution de morphine lorsqu'elle était plus forte, mais à mesure qu'elle devenait plus sucrée et plus diluée, ils ont commencé à boire presque autant que les rats qui avaient vécu dans des cages tout au long de l'expérience. Ils voulaient de l'eau douce, a-t-il conclu, tant qu'elle ne perturbait pas leur comportement social normal. Encore plus significatif, écrit-il, c'est que lorsqu'il a ajouté de la naloxone, un médicament qui annule les effets des opioïdes, à l'eau additionnée de morphine, les rats de Rat Park ont commencé à la boire.

Dans une autre expérience, il a forcé des rats dans des cages de laboratoire ordinaires à consommer la solution contenant de la morphine pendant 57 jours sans autre liquide à boire. Lorsqu'ils ont emménagé à Rat Park, ils ont été autorisés à choisir entre la solution de morphine et l'eau ordinaire. Ils ont bu de l'eau pure. Il écrit qu'ils montraient des signes de dépendance. Il y avait « quelques signes mineurs de sevrage, des contractions musculaires, etc. mais il n'y avait aucune des crises mythiques et des sueurs dont vous entendez si souvent parler... »

Les auteurs ont conclu que les cages isolées, ainsi que le sexe féminin, provoquaient une augmentation de la consommation de morphine. Les auteurs ont indiqué qu'il est important de tenir compte des conditions de test, ainsi que du sexe des animaux, lors de l'exploration de l'auto-administration de morphine.

Expériences complémentaires
Les études qui ont suivi sur l'influence sur la dépendance de l'enrichissement environnemental ont produit des résultats mitigés. Une étude de réplication a révélé que les rats en cage et «park» montraient une préférence réduite pour la morphine par rapport à l'étude originale d'Alexandre ; l'auteur a suggéré une raison génétique à la différence initialement observée par Alexander. Une autre étude a révélé que si l'isolement social peut influencer les niveaux d'auto-administration d'héroïne, l'isolement n'est pas une condition nécessaire pour que les injections d'héroïne ou de cocaïne se renforcent.

D'autres études ont renforcé l'effet de l'enrichissement environnemental sur l'auto-administration, comme celle qui a montré qu'il réduisait le rétablissement du comportement de recherche de cocaïne chez les souris par des signaux (mais pas si ce rétablissement était induit par la cocaïne elle-même)  et une autre qui a montré qu'on peut éliminer les comportements liés à la dépendance précédemment établis. De plus, il a été démontré que le retrait des souris des environnements enrichis augmente la vulnérabilité à la dépendance à la cocaïne  et l'exposition à des environnements complexes au cours des premières étapes de la vie a produit des changements spectaculaires dans le système de récompense du cerveau qui ont entraîné une réduction des effets de la cocaïne.

D'une manière générale, il est de plus en plus évident que les environnements de petites cages appauvries qui sont la norme pour le logement des animaux de laboratoire ont une influence indue sur le comportement et la biologie des animaux de laboratoire. Ces conditions peuvent compromettre à la fois une prémisse de base de la recherche biomédicale - à savoir que des animaux témoins sains sont en bonne santé - et la pertinence de ces types d'études animales pour les conditions humaines.

Critiques

Réproduction
Bruce Petrie (1996), un étudiant diplômé d'Alexander, a tenté de reproduire l'étude et de corriger les études originales sur 20 rats en utilisant deux méthodes différentes pour mesurer la consommation de morphine entre les conditions (ce qui avait introduit une confusion potentielle). L'étude n'a pas été en mesure de reproduire les résultats, et l'auteur a suggéré que les différences de souche entre les rats utilisés par le groupe de recherche d'Alexandre pourraient en être la raison.

Il y a eu peu d'intérêt ultérieur à reproduire les études en raison de plusieurs problèmes méthodologiques présents dans les originaux. Les problèmes comprenaient le petit nombre de sujets utilisés, l'utilisation de la morphine orale, qui n'imite pas les conditions réelles d'utilisation (et introduit une confusion en raison de l'amertume de la morphine), et la mesure de la consommation de morphine, qui différait selon les conditions. Parmi les autres problèmes, citons les pannes d'équipement, la perte de données et la mort de rats. Cependant, certains chercheurs ont montré un intérêt pour la réproduction « conceptuelle » pour continuer à explorer la contribution de l'enrichissement environnemental et social à l'addiction.

Interprétation médiatique
En 2015, le journaliste Johann Hari a inclus l'expérience dans une conférence TED de 15 minutes sur le rôle du lien social dans la dépendance. La chaîne YouTube Kurzgesagt a "simplifié à l'extrême" le point de vue de Hari selon lequel "la dépendance est purement psychologique et basée sur les circonstances de la vie de l'individu" dans une vidéo. Après de nombreuses critiques, Kurzgesagt a retiré la vidéo, affirmant que, même si elle n'était pas fausse, elle aurait dû être plus équilibrée.

Articles connexes
 Effet des drogues psychoactives sur les animaux

Références

Liens externes

 Bien plus qu'un problème de drogue Conférence de Bruce Alexander au Vancouver Institute 5.2.2011.
 Caricature de l'expérience de drogue de Rat Park - Bandes dessinées de Stuart McMillen

Expérimentation animale
Expérience de psychologie
Université Simon Fraser
Pages avec des traductions non relues

Rat Park


An Panicum curviflorum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jens Wilken Hornemann. An Panicum curviflorum in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Panicum

Panicum curviflorum


Low (album Davida Bowieja), album britanskog glazbenika Davida Bowieja iz 1977.
Low (Testamentov album), album američkog thrash metal sastava Testament iz 1994.

Low


Populația minimă viabilă (MVP) este  a populației unei specii, astfel ca să poate supraviețui în sălbăticie. Acest termen este folosit în domeniile biologiei, ecologiei și . Mai precis, MVP este cea mai mică dimensiune posibilă, la care o populație biologică  poate exista fără să înfrunte dispariția prin dezastre naturale sau demografice, de mediu sau stocastică genetică. Termenul de "populație" rareori se referă la o întreagă specie. De exemplu, dromaderul nedomesticit este dispărut din mediul său natural sălbatic; cu toate acestea, există o populație domestică în captivitate și în plus o populație de dromaderi scăpați în libertate în Australia. Două grupuri de pisici de casă în locuințe separate, care nu sunt lăsate afară, sunt de asemenea, din punct de vedere tehnic populații distincte. De obicei, cu toate acestea, MVP-ul este folosit pentru a se referi exclusiv la o populație sălbatică, cum ar fi lupul roșu.

Estimare
Populația viabilă minimă este de obicei estimată ca mărimea populației, necesară pentru a asigura între 90% și 95% probabilitate de supraviețuire între 100 și 1000 de ani în viitor. MVP-ul poate fi estimată folosind  pentru  (PVA). PVA modelează populații folosind informații demografice și de mediu  pentru a estima în viitor . Probabilitatea atribuită PVA-ului se obține după repetarea simularii de mediu de mii de ori.

De exemplu, pentru o simulare teoretică a unei populații de 50 de ursi panda gigant în care populația simulată merge către extincția totală, 30 din 100 de simulări stohastice, proiectate 100 de ani în viitor, nu sunt viabile. Cauzele extincției în simulare pot include , dezastrele naturale, sau schimbările climatice. Extincția care are loc în 30 din 100 de rulări ar da o  probabilitate de supraviețuire de 70%. În schimb, în aceeași simulare cu o  populație de pornire de 60 de ursi panda,  populație panda poate dispărea în patru din o suta de rulări, rezultând într-o supraviețuire de 96%. În acest caz  populația minimă viabilă care îndeplinește probabilitate de supraviețuire de 90 - 95%  este cuprinsă între 50 și 60 de urși panda. (Aceste cifre au fost inventate pentru scopul acestui exemplu.)

Extincția

MVP-ul nu ia în considerare intervenția externă. Astfel, aceasta este utilă pentru managerii de conservare și ecologiști; o populație poate fi crescută peste MVP folosind un program de reproducere în captivitate, sau prin aducerea altor membri ai speciilor din alte rezerve.

Există în mod natural o dezbatere cu privire la exactitatea PVA-ului, deoarece o mare varietate de ipoteze, în general, sunt necesare pentru  prognoza viitorului; cu toate acestea, considerația importantă nu este precizia absolută, ci promulgarea conceptul că fiecare specie are într-adevăr o MVP, care cel puțin poate fi aproximată de dragul  biologiei de conservare și a Planurilor de Acțiune pentru Biodiversitate.

Există o  de izolare, de supraviețuire a blocajului genetic și o  pentru a permite valori mult mai mici a MVP-ului decât media. În schimb, taxoni ușor afectați de depresia de consangvinizare – având MVP-ul ridicat – sunt de multe ori fără îndoială strategii K, cu mici densități ale populației , în timp ce apar într-o gamă largă. Un MVP între 500 și 1000 a fost de multe ori dată ca o medie pentru vertebratele terestre atunci când consangvinizarea sau variabilitatea genetică sunt ignorate. Când efectele consangvinizării sunt incluse, estimările MVP-ului pentru multe specii sunt de ordinul de mărime al miilor. Bazat pe o meta-analiză a valorilor raportate în literatura de specialitate pentru multe specii, Traill et al.  au raportat o medie a MVP-ului de  4169 indivizi.

Incertitudine populațională
Incertitudinea populațională poate fi împărțită în patru surse:

 Stohasticitate demografică
 Stohasticitatea mediului
 Catastrofe naturale
 Stohasticitatea genetică

Lecturi suplimentare

Referințe

Populația minimă viabilă