El marquesado de Pereira Coutinho es un título nobiliario español creado el 7 de abril y el 9 de mayo de 2011 por el rey Juan Carlos I de España a favor del empresario portugués Vasco Manuel de Quevedo Pereira Coutinho.

Origen
Todos los miembros de esta familia siempre han estado muy vinculados con Portugal, donde han tenido siempre su residencia, incluido el actual titular del marquesado de Pereira Coutinho. Su familia es descendiente de los marqueses de los Soidos grandes de España de primera clase, con el vizcondado previo de San Antonio. António Xavier Pereira Coutinho es el bisabuelo del primer titular.

El título se le atribuyó en consideración de su vinculación familiar a España, y por el hecho de ser descendiente de titulares grandes de España, e incluso de tener mejor derecho al título de sus ascendientes que el actual titular, lo que le llevó a querer solicitar la sucesión en su favor, de lo que fue disuadido por el entonces rey Juan Carlos I de España, amigo personal del titular, que le concedió, en compensación, un nuevo título de marqués, aunque sin Grandeza de España.

Denominación
El nombre del marquesado se refiere a sus apellidos paternos, de origen portugués.

Armas
La rama de los marqueses de Pereira Coutinho es parte de la rama secundaria de los marqueses de los Soydos grandes de España, que usa por armas: escudo cuartelado: 1, Coutinho; 2, partido en pala: 1.ª, Arrais; 2.ª, de Mendonça; 3, partido en pala: 1.ª, Pimentel antiguo; 2.ª Nogueira; 4, Coutinho; sobre el todo: Pereira; timbre: Coutinho; corona de marqués.

Marqueses de Pereira Coutinho

Historia de los marqueses de Pereira Coutinho
 Vasco Manuel de Quevedo Pereira Coutinho (Lisboa, 13 de mayo de 1952), I marqués de Pereira Coutinho, licenciado en Ciencias Económicas y Financieras por el Instituto Superior de Economia e Gestão de la Universidade Técnica de Lisboa. Se ha dedicado principalmente al negocio inmobiliario, siendo dueño de la Temple y de la Gef, dos gestoras de fondos inmobiliarios. El periódico Semanário lo clasificó como uno de los mayores empresarios portugueses y dice que hizo fortuna con el negocio de la Autoeuropa. El último negocio por lo cual dio a cara fue la construcción de una fábrica de tueste del café en Macau, una inversión de 19 millones con 500 mil euros. A través de la Temple, Vasco Pereira Coutinho tiene un proyecto de urbanización (Campolide Parque) para un área de 133 mil metros cuadrados en Lisboa, una inversión de 250 millones de euros, y ya presentó una propuesta para construir en la llamada Quinta do Estado, Venda Nova, concejo de la Amadora, habiendo contratado para dicho efecto al mediático arquitecto Norman Foster. Sus negocios inmobiliarios están esparcidos por São Paulo, en el Brasil, Angola y China; en cuanto a Portugal las apuestas más fuertes pasan por Lisboa, Oporto, Algarve y Alentejo. Pereira Coutinho vive en un palacete en Lisboa, al que suma la Quinta de Mata-Mouros, en Silves y un castillo, el castillo de São João do Arade, en Ferragudo, en el Algarve. Mergullador, tiene un yate a motor y llegó a montar a caballo diariamente lo que le valió el título de campeón ibérico en juniores, siendo también, como su hermano menor Juan Manuel, un deportista adepto de vehículos motorizados. Es el hijo mayor de Diogo Manuel de Castro Constâncio Pereira Coutinho y de su primera esposa Maria José Carlota de Castro Coutinho de Quevedo Pessanha, bisnieta del I barón de la Quinta do Ferro y I vizconde de la Quinta do Ferro y del I vizconde de Portalegre y trisnieta del I vizconde de Castelo Branco y del I barón de Oleiros y I vizconde de Oleiros, y hermano mayor del también empresario João Manuel de Quevedo Pereira Coutinho. Comendador de la Real Orden Militar de Nuestra Señora de la Concepción de Villaviciosa.
 Contrajo matrimonio en Lisboa el 24 de julio de 1975 con Isabel Maria de Carvalho Machado da Silva, hija de Manuel Paulo Machado da Silva (1926) y de su esposa Ana Maria Emília da Mota Veiga Pacheco Teixeira Gomes da Silva Carvalho (1931), con la que ha tenido dos hijos:
 Vasco Machado da Silva Pereira Coutinho (Lisboa, 15 de diciembre de 1978), casado civilmente en Lisboa el 17 de abril de 2009 con Patrícia Maia de Loureiro Rebelo Pinto (Lisboa, São Sebastião da Pedreira, 3 de abril de 1973), casada por primera vez el 20 de septiembre de 1997 con Alexandre Tomé Vieira de Almeida (Lisboa, Nossa Senhora de Fátima, 12 de abril de 1964), divorciados, sin descendencia, con quien ha tenido dos hijas y un hijo:
 Maria Luísa Rebelo Pinto Pereira Coutinho (Lisboa, Santa Maria dos Olivais, 23 de septiembre de 2008)
 Isabel Rebelo Pinto Pereira Coutinho (Lisboa, Encarnação, 4 de enero de 2010)
 Vasco Rebelo Pinto Pereira Coutinho (Lisboa, 2 de diciembre de 2012)
 Diogo Machado da Silva Pereira Coutinho (Lisboa, 3 de julio de 1981), casado

Referencias
 Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro". C.S.I.C.

 Real Decreto 502/2011, de 7 de abril, por el que se crea el Marquesado de Pereira Coutinho

Pereira Coutinho
Pereira Coutinho
Pereira Coutinho
España en 2011

Marquesado de Pereira Coutinho


Underdog – Unbesiegt weil er fliegt ist eine US-amerikanische Abenteuer-Komödie aus dem Jahr 2007. Der Familienfilm basiert auf der erfolgreichen Fernsehserie Underdog.

Handlung
Shoeshine ist nicht der beste Bombenspürhund, weswegen er nach einem Falschalarm das Weite sucht und plötzlich von einem Hundefänger zu GRS gebracht wird, wo er als Versuchskaninchen von Dr. Simon Bar Sinisters DNA-Experimenten dienen soll. Aber Shoeshine flieht und richtet dabei nicht nur ein Chaos und eine Zerstörung an, die später für Sinisters Entlassung sorgen wird, sondern kommt dabei auch noch mit einigen Chemikalien in Berührung. Diese fangen an zu wirken, nachdem der gutherzige Wachmann Daniel "Dan" Unger Shoeshine während der Flucht auflas und ihn seinem Sohn Thomas "Jack" Unger schenkte. Plötzlich entwickelt Shoeshine Superfähigkeiten wie Superschnelligkeit, Superstärke, Supergehör, Fliegen und die Fähigkeit zu sprechen. Das schockt nicht nur Jack, sondern auch Shoeshine. Beide freunden sich schnell an und verlieben sich fast in dasselbe Mädchen, Jack in Molly und Shoeshine in deren Hündin Polly. Und eher aus Versehen rettet Shoeshine beide auch noch vor zwei Gangstern während eines Überfalls. Anschließend gibt Jack Shoeshine ein Halsband, mit dem er verdeutlicht, dass er endlich ein Zuhause gefunden hat.

Allerdings sind Cad Lackey und Dr. Sinister auf der Suche nach dem Hund und brechen vorher in einen Juwelierladen ein. Shoeshine hört dies und fliegt dorthin, um den Einbruch zu verhindern. Dadurch wird er berühmt, was ihm absolut missfällt, weswegen ihm Jack einen roten Pullover mit einem großen "U" schenkt und ihn den Namen Underdog verleiht. Als Underdog verkleidet rettet Shoeshine die Stadt und ihre Bewohner fortan immer wieder vor größeren und kleineren Katastrophen. Dadurch wird er zu einer lokalen Berühmtheit, weswegen Cad dies nutzt, um sich als Großmutter verkleidet in eine Gefahrensituation zu bringen. Underdog erscheint, rettet ihn und erkennt, dass dies eine Falle war. Aber er kann fliehen, wobei er sein Hundehalsband verliert. Dadurch wissen Cad und Dr. Sinister, wo er wohnt und sie entführen Dan. Als Geisel gehalten, wird er gezwungen, Underdog zu rufen. Als er anschließend erscheint, muss er sich seine Kräfte von Dr. Sinister wieder nehmen lassen. Diese gibt Dr. Sinister seinen loyalen Schäferhunden Main, Kill und Attack.

Anschließend macht sich Dr. Sinister mit Cad auf den Bürgermeister zu entführen und zu erpressen. Dr. Sinister will 1 Milliarde US-Dollar, Immunität sowie sein Labor und Forschungsgeld wieder zurück. Underdog eilt schnell zum Rathaus, wo er sich nicht nur den drei Superschäferhunden, sondern auch einen mit Superkräften ausgestatteten Dr. Sinister gegenübersieht. Mit etwas List schafft er es, von Dr. Sinister die Chemikalie für die Superkräfte wiederzubekommen und die drei Schäferhunde auf ihn losgehen zu lassen. Anschließend fliegt er auf das Dach, wo er die Bombe, die Cad zuvor dort anbrachte, mit sich nimmt und ein sehr tiefes Loch in die Erde buddelt, wo er diese explodieren lässt. Die Explosion ist aber so stark, dass Underdog nicht mehr davor fliehen kann und in den Weltraum geschleudert wird. Ohnmächtig fällt er wieder zur Erde zurück, wo er von einer jubelnden Menge vorgefunden wird. Dank seiner Superkräfte regeneriert sich Underdog schnell und fliegt davon.

Kritik

Auszeichnungen
 drei Nominierungen bei den Young Artist Awards 2008  (Alex Neuberger als Bester Hauptdarsteller in einem Spielfilm, Taylor Momsen als Beste Nebendarstellerin in einem Spielfilm, Bester Familienfilm)

Veröffentlichung
Bei einem Produktionsbudget von 25 Mio. US-Dollar konnte der Film nach seinem Kinostart am 3. August 2007 weltweit über 65,2 Mio. US-Dollar wieder einspielen. In Deutschland startete der Film am 31. Januar 2008 in den Kinos und wurde am 17. Juli 2008 auf DVD und Blu-ray Disc veröffentlicht.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2007
US-amerikanischer Film
Filmkomödie
Familienfilm
Hund im Film

Underdog – Unbesiegt weil er fliegt


සෛලයක සියලුම ප්‍රවේණිගත ද්‍රව්‍යය, ඒ සෛලිකයන් හෙවත් ප්‍රෝක්‍රැරි‍යෝටාවන්ගේ බොහෝමයක් ජාන වලයාකාර තනි දික්, DNA අණුවක් තුළ ගබඩා වි ඇත. යු-කැරියෝටාවන්ගේ තනි දිගු DNA රාශියක් හෙලික්සයක් ලෙස සැකසී ඝන ප්‍රෝටීන සංකීර්ණයක් ලෙස ගබඩා වී ඇත. මෙය ප්‍රවේණි ද්‍රව්‍ය ලෙස හැඳින්වේ. DNA ප්‍රවේණි ද්‍රව්‍යයට අමතරව තවත් තැන්වල ප්‍රෝක්‍රැරියෝටාවන්ගේත්, ඉයුකැරියෝටාවන්ගේත් ප්ලාස්විට නම් කුඩා වලයාකාර ප්‍රවේණි ද්‍රව්‍ය තුළ කුඩා ජාන සංඛ්‍යාවක් අඩංගු වී ඇත. සාමාන්‍යයෙන් පාලක ප්‍රදේශ හා DNA කොටස් ජීවියාගේ ප්‍රවේණි ද්‍රව්‍ය ලෙස හඳුන්වයි. නමුත් ටෙ‍ලොම්යර් නම් වු ව්‍යුහික කොටස් එසේ නොහඳුනයි. ජානයක හා ප්‍රවේණි ද්‍රව්‍යවල තැන්පත් වීම් අහඹු ලෙස සිදුවේ. එක් විශේෂයක ජීවීන්ගේ ප්‍රවේණි ද්‍රව්‍යවල එක ළඟින් තිබෙන කොටස් අනෙක් විශේෂයක වෙන වෙනම තිබේ. එක් ළඟ පිහිටි ජාන දෙකක් එකම සෛලික ක්‍රියවලියකට මෙන්ම සම්පූර්ණයෙන්ම වෙනස් ක්‍රියාවලි 2කට කේත නිපදවයි. උදාහරණයක් ලෙස Y ප්‍රවේණි දේහය තුළ ශුක්‍රාණු ජනනය සඳහා  අවශ්‍ය සියලු ජාන අඩංගුව ඇත. බොහෝ විශේෂ තමන්ගේ ප්‍රවේණි ද්‍රව්‍යයේ එක් කොපියකට වඩා ඔවුන්ගේ දෛනික සෛලම අඩංගුව ඇත. එක් කොපියක් ඇත්නම් (haploid) ඒක ගුණ ද ලෙස ද එකකට වඩා ඇත්නම් (polyploidy) බහු ගුණ ද ලෙස ද හඳුන්වයි. එක කොපියකට වඩා ඇත්නම් කොපි දෙකම සර්ව සම්පූර්ණ ලෙස සමාන නොවේ. ලිංගිකව වර්ගයා බෝ කරන ජීවීන්ගේ එක් කොපියක් එක් මවගෙන් ද අනෙක් කොපිය පියාගෙන් ද හිමි වේ. මෙම කොපි වෙන වෙනම ඇලිලවලට විකේත කරන DNA කොටස්වලින් යුක්තය.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Gene#Chromosomal_organization

ප්‍රවේණිගත ද්‍රව්‍ය ජාන සංවිධාන ගත වීම්


Hasenmoor, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bir yerleşim yeri. 17,77 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2005 itibarıyla yaklaşık 706 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Klaus-Wilhelm Schümann tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.kaltenkirchen-land.de

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Hasenmoor


John Michael Harrison (né le 4 septembre 1944) est un chercheur américain, connu pour ses contributions à la théorie de la recherche opérationnelle, en particulier aux théorie des files d'attente et aux mathématiques financières. Il est auteur de deux livres et de près de 90 articles de revues.

Biographie

J. Michael Harrison obtient un bachelor of Science en génie industriel à l'Université Lehigh en 1966, une master of Science à l'université Stanford en 1967 et un PhD en recherche opérationnelle en 1970, également à l'université Stanford (titre de la thèse : Queueing Models for Assembly-Like Systems).

Il travaille ensuite, et toujours à la Stanford Graduate School of Business, d'abord en tant que professeur assistant, puis comme professeur associé (1973) et depuis 1978 comme professeur titulaire. Il est finalement Adams Distinguished Professor of Management à l'université Stanford.

Recherches
Ses recherches ont porté sur la modélisation stochastique pour les entreprises et ont conduit à des résultats influents en théorie des options (avec David M. Kreps, 1980). Il étudie également les modèles de réseaux browniens pour la logistique et les modèles d'optimisation des centres d'appels téléphoniques. Ultérieurement, il a étudie la tarification dynamique et la gestion des revenus.

Prix et distinctions

 2008 : Élu membre de l'Académie nationale d'ingénierie des États-Unis.
 2005 : Fellow de l'Institute for Operations Research and the Management Sciences (INFORMS).
 2004 : Lauréat du prix de théorie John-von-Neumann.
 2001 : Prix Frederick W. Lanchester (meilleure publication de recherche).
 1998 : Expository Writing Award Institute for Operations Research and the Management Sciences (INFORMS).

Publications (sélection)
Livres
 .
  – Version augmentée et mise à jour de  Brownian Motion and Stochastic Flow Systems, Wiley and Sons, 1985

Articles
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

Notes et références

Liens externes

 Biographie de J. Michael Harrison à l'Institute for Operations Research and the Management Sciences

Naissance en septembre 1944
Lauréat du prix de théorie John-von-Neumann
Lauréat du prix Lanchester
Étudiant de l'université Stanford
Étudiant de l'université Lehigh

J. Michael Harrison


Groß Buchwald er en kommune og en by i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Bordesholm i den sydøstlige del af Kreis Rendsborg-Egernførde. Kreis Rendsborg-Egernførde ligger i den centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Groß Buchwald ligger sydøst for Brügge, og i kommunen ligger Fischerhof, Kluven, Overdorfer Redder og Sahrendorf.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Rendsborg-Egernførde

Groß Buchwald


An Asterostigma reticulatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduardo G. Gonçalves. An Asterostigma reticulatum in nahilalakip ha genus nga Asterostigma, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Asterostigma

Asterostigma reticulatum


El nombre de Carla Díaz puede referirse a:

 Carla Díaz, actriz española.
 Carla Díaz, actriz brasileña.

Carla Díaz (desambiguación)


Fată dragă este primul album de studio al Mădălinei Manole. A fost lansat în anul 1991 sub egida companiei Electrecord. Pe album figurează melodia omonimă care a cunoscut un succes de mari proporții și care a consacrat-o pe Mădălina Manole.

Lista cântecelor

Personal

 Mădălina Manole – voce
 Romeo Vanica – redactor muzical
 Gheorghe Grosaru – postprocesare
 Irina Prosan – fotograf
 Ion Frățilă – transpunere
 Șerban Georgescu – muzică

Albume de Mădălina Manole
Albume din 1991
Albume pop
Albume de muzică ușoară
Albume de debut
Discuri Electrecord LP (30 cm)
Casete audio Electrecord
Discuri Electrecord cu muzică de divertisment

Fată dragă


Sip Kwon Do, Keith Sipmann tarafından Tekvando, Aikido, Shotokan, Muay Thai, Kickboxing, Jeet Kune Do, Judo, Jujitsu, Capoeira, Hung Gar, Five Animals ve diğer stillerin karışımıyla oluşturulmuş melez bir savaş sanatı. Sip "on", Kwon "yumruk veya el" Do "sanat" veya "yol" anlamına gelir. İfade "On yumruk yolu veya sanatı" şeklinde tercüme edilebilir.

Kuruluşu
Keith Sipmann çoğunlukla Tekvando olmak üzere 30 yıllık bir savaş sanatı deneyimine sahipti. Ancak bir süre sonra özellikle yer tekniklerinde Tekvando'nun kişiye bir avantaj sağlamadığını gördü ve diğer savaş sanatı stillerini çalışmaya başladı. Sipmann, Aikido, Shotokan, Muay Thai, Kickboxing, Jeet Kune Do, Judo, Jujitsu, Capoeira, Hung Gar, Five Animals, Boks hatta jimnastik çalıştı. Çalıştığı bu farklı stillerden unsurları bir araya getiren Sipmann sip Kwon Do'yu kurdu. Ancak Sip Kwon Do tıpkı Bruce Lee'nin kurduğu Jeet Kune Do'su gibi gelişmeye ve yeni unsurların sisteme katılmasına sürekli açık bir teknikdir.

Teknik
Teknikte sadece el veya sadece ayak teknikleri veya belirli bir unsura ağırlık vermek söz konusu değildir. Pratisyen koşullara göre bu tekniklerden dilediğini kullanabilmekte serbesttir. Ayak teknikleri çoğunlukla Tekvando ve Muay Thai 'den el teknikleri ise kick boks, karate, boks ve Kung Fu 'dan alınmıştır. Bu yüzden açık el, el ayası kullanılabildiği gibi yumruğun çeşitli kenarları, elin sırtı sistemde bulunmaktadır. Sistemde Juijutsu ve Aikoda'da bulunan tutuş ve fırlatış teknikleri ve her ne kadar kaçınılsa da yere düştükten sonra da uygulanabilecek teknikler de bulunmaktadır. Sistemde öğrencinin gücü uzun tekrarlar ve ağırlık antrenmanlarıyla arttırılmaya çalışılır.

Sip Kwon Do'da yarı ve tam temaslı karşılaşmalar yapılmaktadır. Öğrenciler kısa bir süre sonra kick boks ringine benzer bir ortamda veya bir salonda karşılaşma yapıp tekniklerini uygulama imkânına kavuşmaktadırlar.

Sipkwondo Kuşak Sistemi:

Beyaz Kuşak, 9th through 6th Gup (Belirli bir süreyi gerektirmemektedir)
Yeşil Kuşak, 5th through 3rd Gup (Minimum 1 yıllık antrenmanı gerektirir)
Kırmızı Kuşak, 2nd gup (Minimum 3 yıllık antrenmanı gerektirir)
Kahverengi Kuşak, 1st Gup (Minimum 5 yıllık antrenmanı gerektirir)
Siyah Kuşak, 1st Dan (Minimum 7 yıllık antrenmanı gerektirir)

Kaynakça
 Sipkwondo

Savaş sanatları
Melez savaş sanatları

Sip Kwon Do


La FA Cup 1956-57 fue la edición número 76 de la copa más antigua de fútbol. El campeón fue el Aston Villa, que venció en la final al Manchester United, logrando así su 7.° título.

Calendario

Resultados

Primera Ronda

Segunda Ronda

Tercera Ronda

Cuarta Ronda

Fase final

 Entre paréntesis resultado del repley.

Final

Notas

Referencias

Enlaces externos
 The FA Cup Archive at TheFA.com
 English FA Cup 1956/57 at Soccerbase
 FA Cup 1956/57 results at Footballsite

1956-1957
Fútbol en 1956
Aston Villa Football Club
Fútbol en 1957
Deporte en Reino Unido en 1956
Deporte en Reino Unido en 1957

FA Cup 1956-57


Johannes Paul Chavanne OCist (Beč, 18. ožujka 1983.) austrijski je redovnik-cistercit, svećenik i teolog: glasnogovornik je opatije Heiligenkreuz u Donjoj Austriji te docent za liturgiku i generalni tajnik (njem. Generalsekretär) Filozofsko-teološke visoke škole Benedikt XVI. (njem. Philosophisch-Theologische Hochschule Benedikt XVI.) u Heiligenkreuzu. U svibnju 2022. imenovan je priorom opatije Heiligenkreuz.

Životopis
Johannes Paul Chavanne rođen je i odrastao u Beču kao Jakob Chavanne. U rodnom je gradu završio osnovnu školu i gimnaziju, a poslije mature i odslužene vojne obveze neko je vrijeme bio angažiran u projektu pomoći djeci u gradovima Indije te nekoliko semestara studirao pravo na bečkom Sveučilištu.

Redovništvo i studij
Dana 14. kolovoza 2006. Jakob Chavanne pristupio je cistercitskome redu i postao novakom u opatiji Heiligenkreuz: redovničko je ime Johannes Paul dobio u spomen na tada nedavno preminulog papu Ivana Pavla II. Nakon položenih privremenih redovničkih zavjeta, od 2007. do 2012. studirao je teologiju na Filozofsko-teološkoj visokoj školi Benedikt XVI. u Heiligenkreuzu. Još za vrijeme studija bio je angažiran kao znanstveni suradnik Instituta za pastoralno bogoslovlje i religijsku pedagogiju (njem. Pastoraltheologie und Religionspädagogik). U kolovozu 2010. položio je trajne redovničke zavjete.

Studij teologije završio je 2012. godine u razredu profesora Andreasa Schnidera diplomskim radom o ulozi i doprinosu benediktinskih samostana u evangelizaciji Europe. Dana 12. kolovoza 2012. biskup Christian Werner zaredio ga za je đakona, a 7. travnja 2013. bečki ga je nadbiskup Christoph Schönborn zaredio za svećenika. Mladu misu slavio je u svojoj negdašnjoj matičnoj bečkoj župi sv. Roka.

Pastoralno djelovanje
Chavanne je od 2013. do 2015. bio kapelan u donjoaustrijskoj župi Würflach, a kao duhovnik je od rujna 2013. do studenoga 2022. po nalogu Austrijske biskupske konferencije pratio i pomagao austrijske športaše na olimpijskim i paraolimpijskim igrama. Istodobno je, kao nasljednik Karla Wallnera, preuzeo dužnost povjerenika za pastoral duhovnih zvanja (od 2016. do 2021.) i glasnogovornika opatije Heiligenkreuz i Filozofsko-teološke visoke škole Benedikt XVI. (od rujna 2016.). Od 2021. godine izabrani je član Prezbiterskoga vijeća Bečke nadbiskupije. U svibnju 2022. izabran je i imenovan za novoga priora opatije Heiligenkreuz.

Znanstveno djelovanje
Od siječnja 2016. Johannes Paul Chavanne predaje liturgiku kao docent na Filozofsko-teološkoj visokoj školi Benedikt XVI. u Heiligenkreuzu. Godine 2017. na bečkom je Sveučilištu doktorirao disertacijom o poimanju mira u euharistijskom slavlju. Od 2019. obnaša i dužnost generalnog tajnika Filozofsko-teološke visoke škole Benedikt XVI. Član je biskupijskog povjerenstva za ekumenska pitanja Bečke nadbiskupije i Znanstvenoga savjetodavnog odbora Liturgijskoga znanstvenog društva u Klosterneuburgu.

Bibliografija (izbor)
 Pax : Friedensbegriffe in der Eucharistiefeier des Römischen Ritus (u: Österreichische Studien zur Liturgiewissenschaft und Sakramententheologie, sv. 9), Beč: LIT, 2017.   (diplomski rad)
 Vom Geist der Liturgie. Ein Werk systematischer Liturgiewissenschaft?, u: Ambo, sv. 3, str. 338–350. ZDB-ID 2865849-8
 Klare Worte : Predigten bei der Montagsmesse an der Hochschule Heiligenkreuz (izd. Johannes Paul Chavanne), Heiligenkreuz im Wienerwald: Be&Be, 2020.
 Das monastische Schuldkapitel, u: Joachim Werz (izd.): Die Lebenswelt der Zisterzienser. Neue Studien zur Geschichte eines europäischen Ordens, Regensburg: Schnell + Steiner, 2020., str. 370–385.
 Beten mit Pandas, Heiligenkreuz im Wienerwald: Be&Be, 2020.
 Wie der Himmel klingt : Eintauchen in die Musik der Stille mit dem Gregorianischen Choral, Wien / Graz: Molden Verlag, 2022.

Izvori

Vanjske poveznice

  Njemačka nacionalna knjižnica: Chavanne, Johannes Paul (bibliografija)
  Kleine Zeitung.at – Paralympische Spiele: "Sportliche Leistung ringt mir Respekt ab, Emotion berührt mein Herz"
 YouTube / Stift Heiligenkreuz – Pater Johannes Paul Chavanne: Ego oder wahre Größe?
 YouTube / Stift Heiligenkreuz – Pater Johannes Paul Chavanne: So gewinnst du das ewige Leben!
 Facebook: Pater Johannes Paul Chavanne

Austrijski cisterciti
Austrijski katolički svećenici
Austrijski rimokatolički teolozi
Opatija Heiligenkreuz
Životopisi, Beč

Johannes Paul Chavanne


Lovitura de stat din mai 1926 (în  sau ) a fost o lovitură de stat ce a fost realizată în Polonia de mareșalul Józef Piłsudski între 12 și 14 mai 1926. Lovitura de stat a răsturnat guvernul președintelui Stanisław Wojciechowski și al primului ministru Wincenty Witos. Un nou guvern a fost instalat, condus de profesorul Kazimierz Bartel de la Politehnica din Lvov.

Inițial, lui Piłsudski i s-a oferit funcția de președinte, dar el a refuzat în favoarea lui Ignacy Mościcki. Piłsudski a rămas, cu toate acestea, cel mai influent om politic din Polonia și a devenit conducătorul de facto al țării până la moartea sa în 1935.

Acumularea
În noiembrie 1925 guvernul condus de Władysław Grabski a fost înlocuit de guvernul lui Aleksander Skrzyński, care a obținut sprijinul mișcării Democrația Națională și al Partidului Socialist Polonez (PPS). Generalul Lucjan Żeligowski a devenit noul ministru de război în guvern. Cu toate acestea, după ce PPS și-a retras sprijinul, acest guvern a căzut și a fost înlocuit cu cel condus de Wincenty Witos, format de Partidul Poporului Polonez "Piast" și de Chrześcijański Związek Jedności Narodowej (Chjeno-Piast). Noul guvern a avut parte chiar de mai puțin sprijin popular decât cele anterioare, iar declarațiile lui Józef Piłsudski, care a perceput schimbările constante de la putere din Sejm (parlamentul polonez) ca haotice și dăunătoare, au creat premisele unei lovituri de stat.

În afară de tulburările interne, politică poloneză a fost zguduită de un război comercial cu Germania, început în iunie 1925, și de semnarea Tratatului de la Locarno la 16 octombrie 1925. În conformitate cu termenii tratatului, puterile Aliate vest-europene din timpul Primului Război Mondial și noile state din Europa Centrală și de Est au căutat să-și asigure o reglementare teritorială postbelică în schimbul normalizării relațiilor cu Germania învinsă.

Lovitura de stat
La 10 mai 1926 s-a format un guvern de coaliție al creștin-democraților și agrarienilor și în aceeași zi Józef Piłsudski, într-un interviu din Kurier Poranny (Curierul de dimineață), a spus că el era "gata să lupte cu răul" sejmocrației și a promis o "însănătoșire" (refacere a sănătății) a vieții politice. Ediția ziarului a fost confiscată de către autorități.

În noaptea de 11 spre 12 mai a fost declarată o stare de alertă în garnizoana militară din Varșovia, iar unele unități au mărșăluit către Rembertów, unde și-au oferit sprijinul lui Piłsudski. Pe 12 mai ele au mărșăluit prin Varșovia și au pus stăpânire pe podurile de pe râul Vistula. Între timp, guvernul lui Wincenty Witos a declarat stare de urgență.

Pe la orele 17:00, mareșalul Piłsudski s-a întâlnit cu președintele Stanisław Wojciechowski pe podul Poniatowski. Piłsudski a cerut demisia guvernului condus de Witos, în timp ce președintele a cerut capitularea lui Piłsudski. Din cauza faptului că această rundă de negocieri nu a dus la nici un rezultat, luptele au izbucnit pe la orele 19:00.

A doua zi a început o nouă rundă de negocieri, mediată de arhiepiscopul Aleksander Kakowski și de mareșalul Seimului, Maciej Rataj. Aceste negocieri nu au  adus, totuși, nici o schimbare. Pe 14 mai, Partidul Socialist Polonez și-a declarat sprijinul pentru rebeli și a cerut organizarea unei greve generale, susținute de sindicatul muncitorilor feroviari (Związek Zawodowy Kolejarzy). Greva muncitorilor feroviari socialiști a paralizat comunicațiile și a împiedicat întăririle militare pro-guvernamentale să ajungă la Varșovia.

În cele din urmă, pentru a preveni luptele din Varșovia să se transforme într-un război civil extins pe tot teritoriul țării, Wojciechowski și Witos au demisionat din funcțiile pe care le dețineau.

În timpul acestor evenimente, 215 soldați și 164 civili au fost uciși, iar aproximativ 900 de persoane au fost rănite.

Un nou guvern a fost format sub conducerea lui Kazimierz Bartel, iar Piłsudski a preluat funcția de ministru de război. În 31 mai, Adunarea Națională (Zgromadzenie Narodowe) l-a nominalizat pe Piłsudski pentru funcția de președinte al Poloniei, dar el a refuzat oferta. În cele din urmă, Ignacy Mościcki a devenit noul președinte; Piłsudski, cu toate acestea, deținea de facto o putere mult mai mare decât cea pe care o avea în calitate de ministru de război.

Consecințe
Piłsudski a inițiat guvernarea însănătoșirii țării (1926-1939) - realizată periodic prin măsuri autoritare - ce a fost orientată către restabilirea "sănătății" morale în viața publică. Deși până la moartea sa în 1935, Piłsudski a jucat un rol predominant în guvernarea Poloniei, funcțiile pe care le-a deținut - în afară de două mandate de prim-ministru în perioadele 1926-1928 și 1930 - au fost limitate în cea mai mare parte la cele de ministru al apărării și de inspector general al forțelor armate.

Adoptarea unei noi constituții poloneze în aprilie 1935 (Constituția din aprilie), elaborate de susținătorii lui Piłsudski pe baza ideilor sale - ce prevedea puteri mai mari pentru președintele țării - a venit prea târziu pentru ca Piłsudski să ocupe acea funcție. Constituția din aprilie va servi Polonia până la izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial și va fi folosită de guvernul din exil în timpul războiului și după.

Note

Bibliografie
 Joseph Rothschild, Pilsudski's Coup D'État, Columbia University Press, 1967, ISBN 0-231-02984-5.

Legături externe
 Lovitura de stat din Mai 1926

Istoria Poloniei (1918–1939)

Lovitura de stat din mai 1926


مجدي صبحي هو ممثل مصري، تخرج من معهد الفنون المسرحية - أكاديمية الفنون - بمحافظة الجيزة، وشارك في العديد من الأعمال المسرحية، والتليفزيونية التي حظيت بنجاح وشهرة واسعين. مجدي صبحي هو شقيق المخرج والممثل محمد صبحي، كما أن له شقيق آخر يعمل بمجال التمثيل هو شريف صبحي.

المسيرة الفنية
بدأ الفنان مجدي صبحي مشواره الفني في الثمانينيات بمشاركات صغيرة في عدة أفلام، كما اضطر كذلك في بداياته لارتداء شعر مستعار نظرا لإصابته بالصلع المبكر، ولكنه سرعان ما تخلى عن ارتداء الباروكة بعد اقناع الفنان محمد صبحي له ليظهر بعد ذلك بشكله الطبيعي، وذلك من خلال مشهد كوميدي في الجزء الأول من مسلسل يوميات ونيس.

شارك مجدي صبحي في أعمال عديدة للفنان محمد صبحي، أشهرها مسلسلات يوميات ونيس وفارس بلا جواد وأنا وهؤلاء، و رجل غني فقير جدا ومسرحيات كارمن وماما أمريكا، كما شارك في عدد من الأعمال الأخرى منها فيلم بلطية العايمة مع الممثلة عبلة كامل.

روابط خارجية

المصادر

خريجو المعهد العالي للفنون المسرحية (مصر)
ممثلون مصريون

مجدي صبحي


Sseulsseulhago chanranhasin – Dokkaebi (hangul: 쓸쓸하고 찬란하神 – 도깨비) je južnokorejska televizijska serija. Glavne uloge su igrali Gong Yoo, Kim Go-eun, Lee Dong-wook, Yoo In-na i Yook Sung-jae.

Uloge
 Gong Yoo – Goblin / Kim Shin / Yoo Shin-jae
 Kim Go-eun – Ji Eun-tak
 Lee Dong-wook – Grim Reaper / Wang Yeo / Kim Woo-bin / Lee Hyuk
 Yoo In-na – Sunny / Kim Sun
 Yook Sung-jae – Yoo Deok-hwa

Izvori

Vanjske poveznice
Službena stranica

Južnokorejske serije

Sseulsseulhago chanranhasin – Dokkaebi


Dubovica este o comună slovacă, aflată în districtul Sabinov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.475 de locuitori. Se învecinează cu Renčišov, Ďačov, Lipany și Rožkovany.

Istoric
Localitatea Dubovica este atestată documentar din 1278.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Dubovica


Rio Rita este un film de comedie și dragoste american din 1942 regizat de S. Sylvan Simon. În rolurile principale joacă actorii Bud Abbott, Lou Costello și Kathryn Grayson.

Distribuție
 Bud Abbott ca Doc
 Lou Costello ca Wishy
 Kathryn Grayson ca Rita Winslow
 John Carroll ca Ricardo Montera
 Patricia Dane ca Lucette Montera
 Tom Conway ca Maurice Craindall
 Peter Whitney ca Jake
 Barry Nelson ca Harry Gantley
 Arthur Space ca Trask
 Dick Rich ca Gus
 Eva Pyig ca Marianna
 Joan Valerie ca Dotty
 Mitchell Lewis ca Julio
 Eros Volúsia ca Herself
 Norman Abbott ca Hotel Laundry Boy
 King Baggot ca Hotel Guest

Note

Legături externe

Filme din 1942
Filme în limba engleză
Filme americane
Filme MGM
Filme de comedie din anii 1940
Filme de comedie americane
Filme de comedie
Filme muzicale
Filme de dragoste

Rio Rita (film din 1942)


DIN 3570 er en DIN-standard for en U-Bøjle/U-Bolt.

Kilde
 U-Bøjle/U-Bolt DIN 3570
DIN-standarder

DIN 3570


Go! Go! Hypergrind est un jeu vidéo de skateboard sorti sur GameCube. Le jeu est développé par Team Poponchi de Atlus Japan et édité par Atlus USA. Le jeu est sorti en Amérique du Nord le 18 novembre 2003. Il n'est jamais sorti en Europe, ni au Japon bien que ce soit le pays dans lequel il a été développé. Le studio d'animation Spümcø, connu pour avoir réalisé Ren & Stimpy, a contribué à la direction artistique du jeu.

Synopsis
Dans le jeu, Spümcø organise des auditions dans le "Toon World" pour un nouveau dessin animé de skateboard appelé Go! Go! Hypergrind . Dans le mode Histoire, le joueur choisit l'un des personnages dans l'espoir d'être le protagoniste de ce dessin animé. Le but de la compétition est donc d'impressionner Spümcø pour réussir l'audition.

Système de jeu
Le jeu permet aux joueurs de sélectionner l'un des nombreux personnages de dessins animés et de faire du skateboard à travers une variété de niveaux en cell-shading. Le but du jeu est de guider son personnage dans une variété de gags et de pièges disposés dans chaque niveau. Ces gags ont pour but de blesser le personnage incarné par le joueur à la manière d'un dessin animé. Le joueur doit ainsi enchaîner les gags sans interruption pour créer des combos.

Il existe également un mode versus offrant cinq modes de jeux différents. Ces modes de jeux peuvent être joués à deux joueurs ou contre l'ordinateur.

Accueil
Go! Go! Hypergrind a reçu des critiques "mitigées" selon le site Web d'agrégation de critiques Metacritic, détenant une note moyenne de 67. GameSpot a donné au jeu un 7,9 louant l'humour et la présentation, tandis qu'IGN a donné au jeu un 5,1 critiquant les mécaniques liées au skateboard pour leurs simplicités.

Notes et références

Jeu vidéo développé au Japon
Jeu vidéo de skateboard
Jeu GameCube
Jeu Atlus
Jeu vidéo sorti en 2003

Go! Go! Hypergrind


Bilvá Mangala o Lila Shuka (sur de la India, siglo XV) fue un poeta indio.

Leyenda
En la sagrada tierra de Vrindávana vivía un varón ciego que decía llamarse Bilvá Mangala Thákur. El término sánscrito thákur ('deidad adorable') es un apelativo religioso que se aplican algunos varones en la India ―como los escritores Bhaktivinoda Tágor (1838-1914) y Rabindranath Tágor (1861-1941)― para darse importancia.

Poeta

En Vrindávana, Bilvá Mangala recibió iniciación diksa del gurú Soma Guiri. Empezó a hacerse llamar Lila Shuka ('loro que repite los lilas (pasatiempos de Krisná)') debido a que se volvió experto en describir los madhuria-lila ('pasatiempos conyugales' de los dioses adolescentes Radhá y Krisná).

Bilvá Mangala decía que sentía tanto éxtasis al tocar la viná y cantar los pasatiempos de Krisná, que millones de objetos de los sentidos se habían vuelto insignificantes.

En Vrindavana, Lila Suka decía que en sus primeros años en Vrindávana un niño vrayavasi (habitante de Vrasha o Vrindávana) venía a darle prasadam ('misericordia', alimentos ofrecidos a las estatuas de Krisná en los templos).

Un día el niño se puso a tocar la flauta, y Lilasuka supuso que el niño era el propio Krisná. Se abalanzó para atraparlo, pero el niño se echó a reír, le rozó ligeramente la mano, y escapó. Suspirando, Bilvamangala le gritó: «Puedes huir de mi mano, pero nunca podrás huir de mi corazón».

Lilasuka escribió muchos versos y canciones acerca del krisná-prema (el amor a Krisná). El Krisná-karna-amrita, su obra más famosa, fue uno de los primeros textos que ubican a Radha ―que en el Majábharata (del siglo III a. C.) directamente no aparece, y en el Bhagavata-purana (del siglo X d. C.) es apenas mencionada― como el personaje principal de los pasatiempos de Krisná en Vrindavan.
Esta idea fue ampliada por los escritos posteriores de
Prabodhananda Sárasuati (c. 1460-c. 1530),
Ramananda Raya (c. 1480),
Krisnadás Kavirash (1496-1587),
los Seis Gosuamis de Vrindavan y
Visvanatha Chakravarti (1626-1708),
que la convirtieron en la reina de Vrindavan y la diosa suprema (incluso superior al propio dios Krisná), y desarrollaron el concepto de servir y adorar exclusivamente a la diosa Radha.

Bhaktivinoda Thákur (1838-1914) escribió en su libro de poemas Sharana-gati:

El Krisná-karna-amrita es una escritura muy elevada, escrita para los devotos más avanzados. Sin embargo, el misericordioso Krisnadás Kavirash escribió el Sharangarangada. Ese comentario ayuda a los devotos a saborear el néctar sublime del Krisná-karna-amrita. Simplemente por leerlo, uno se sentirá atraído a los Radha-Govinda vrasha-lila ('los pasatiempos en Vrasha de Radhá y Krisná').

El samadhi (tumba de una persona espiritualista) de Bilvá Mangala / Lila Suka se encuentra en el centro comercial Gopinatha Bazar, en el centro de Vrindávana.

Leyenda contada por Bilvá Mangala

La prostituta Chintámani

Bilvá Mangala decía que había nacido en una familia de brahmanes en el sur de la India, y que seguramente poseía buen karma de sus vidas anteriores, pero que en su mente aún quedaba mucho deseo de disfrutar. Por eso él visitaba regularmente a la prostituta Chintámani.

Una noche, para poder estar con ella tuvo que atravesar muchísimas dificultades y peligros. Utilizó un cadáver que flotaba para cruzar el río y una serpiente para escalar hasta la ventana de la prostituta. Al recibirlo, ella rio: «Si hubieras hecho esos esfuerzos para adorar a Krisná, ahora estarías en su presencia».
Entonces Bilvá Mangala decidió convertirse en saniasi y abandonó para siempre a su esposa e hijos, y partió hacia Vrindavana, la sagrada tierra de Krisná.

A pesar de que Chintámani siguió siendo una pecadora, Bilvá Mangala siempre la consideró como su gurú.

La raíz del deseo

Unos días después, cuando Bilvá Mangala descansaba junto a un pozo, una niña le ofreció un poco de agua para que bebiera. Al verla, él olvidó el agua y se quedó mirándola, lleno de deseo. Entonces la siguió hasta su casa. Cuando el esposo de la niña lo vio, le dijo:
―¿Por qué me visitas, mahatma [gran alma]?
―¿Quién es esa niña? ―preguntó Bilvá Mangala.
―Es mi esposa.
―Llámala, por favor. Quiero hablar un momento con ella ―dijo Bilvá Mangala. El brahmán llamó a su esposa, y cuando salió, Bilvá Mangala le dijo:
―Ten la bondad de prestarme la horquilla de tu pelo.
El brahmán pensó: «Es un peregrino; tal vez tiene alguna espina clavada en el pie». En efecto, Bilvá Mangala tenía una espina clavada, pero no en el pie sino en la mente. Cuando la niña le dio la horquilla, él la tomó y se la revolvió dentro de un ojo, arruinándolo, y después dentro del otro.
El ignorante Bilvá Mangala creía que quedándose ciego apagaría el fuego de los deseos sexuales.

Ya ciego, Bilvá Mangala siguió su camino. Por el camino encontró muchos obstáculos, como arroyos caudalosos y baches llenos de barro, pero su determinación era firme.

Aparición del dios Krisná

En Vrindávana, Bilvá Mangala atraía viudas al interior de su choza, contándoles que el propio Krisna, al ver su renuncia al sentido de la vista, se le había aparecido como un niño para acompañarlo.
El niño se le acercó y le dijo con voz muy dulce:
―¿Adonde vas, papi?
―Voy a Vrindavan, hijo ―respondió Bilvamangala complacido―. ¿Y tú?
―Yo también voy a Vrindavan. Vivo allí.
―¿A Vrindavan? Entonces ven conmigo y condúceme hasta allí.
Así estuvieron caminando juntos hasta que llegaron a Vrindavan, donde el niño desapareció antes de que alguien pudiera verlo.

Notas

Poetas de India
Indios del siglo XV
Poetas del siglo XV

Bilvá Mangala


අතිගෞරවාර්හපහමුණේධර්මකීර්තිශ්‍රීසරණංකරසුමංගලාභිධානදහඅටවැනිමහානායකස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේ.(1927-1945)

      කුරුණෑගල,පහමුණේ,ඒකනායකමුදියන්සේලාගේරන්හාමිමදුරසිංහවෛද්‍යාචාර්යතුමානිසාරැකවපත්තුකෝරලයේහේනේපොලඑල්ලන්දකොටුවේවලව්වේජයසුන්දරරාලහාමිලාගේඋක්කුඅම්මාමහකුමාරිහාමිටදාවඑකමකණිටුසොහොයුරෙකුටදෙටුසොහොයුරුවමෙලොවඋපන්මුන්වහන්සේගේගිහිනමකිරිබණ්ඩාය.කුඩාකළමසියමව්පියන්අභාවප්‍රාප්තවූයෙන්සියඤාතිවරවූහිඳගොල්ලශ්‍රීවිජයාරාමවිහාරාධිපතිඅතිගෞරවාර්හපහමුණේසුමනහිමිපාණන්වහන්සේඇසුරෙහිසියකුමාරඅවධියගෙවූමුන්වහන්සේ  උතුම්ප්‍රව්‍රජ්‍යාවලදුයේක්‍රිස්තාබ්ධයෙන්1863 දුරුතුමසබඩගමුවවිහාරාධිපතිඅතිගෞරවාර්හපහමුණේසුමන,තෝරාණේපරමානන්දවිහාරාධිපතිගොඩතලේශ්‍රීසුමංගලහිනාබෝවේශ්‍රීඉන්දජෝතියනස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේලාආචාර්යකොටගනිමින්ඓතිහාසිකබඩගමුවරජමහවිහාරයේදීය.

          අපේමල්වතුමහාවිහාරයේමහානායකධූරීණවවැඩවුසූඅතිගෞරවාර්හමැදගමශ්‍රීදේවමිත්තාභිධානස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේඋපාධ්‍යායවඅතිගෞරවාර්හවැව්ගොන්නේශ්‍රීවිපස්‍යභිධානඅනුනායකස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේප්‍රධානකර්මාචාරීවඉහතකීගොඩතලේශ්‍රීසුමංගලස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේගුරුකොටක්‍රිස්තාබ්ධයෙන්1871 මැයිමසදී  උපසම්පත්තියවූබවටඅපේමල්වතුමහාවිහාරයේලේකම්මිටියෙහිසඳහන්වපවතී.

              ඉනිබගඩලාදෙණියශ්‍රීසද්ධර්මතිලකවිහාරයෙහිවැඩසිටිඋන්වහන්සේක්‍රිස්තාබ්ධයෙන්1877 දීඅපේමල්වතුමහාවිහාරයවෙතවැඩමකොටතිබේ.එහිදීහිප්පොලශ්‍රීධර්මරක්ෂිතසෝභිතාභිධානතෙළෙස්වැනිමහානායකස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේවෙතින්මල්වතුමහාවිහාරයීයමංගලඋපෝසථාගාරයෙහිකර්මවාගාචාර්යඨානාන්තරප්‍රාප්තවකල්ඇවෑමෙන්විංශද්වර්ගිකගරුතරකාරකමහාසංඝසභාවෙහිකාරකසභිකධූරයටදපත්වූහ.

      එපමණකුදුනොවමුන්වහන්සේතිබ්බටුවාවේශ්‍රීසිද්ධාර්ථසුමංගලාභිධානතුදුස්වැනිමහානායකස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේවෙතින්අනුවිජ්ජකධූරයලබාවයඹමහදිසාවේප්‍රධානසංඝනායකධූරයටදපත්වූහ.

            ක්‍රිස්තාබ්ධයෙන්1922 වැන්නෙහිදීමල්වතුමහාවිහාරයේඅනුනායකධූරයටපත්මුන්වහන්සේඅඹන්වැල්ලේශ්‍රීසිද්ධාර්ථසුමංගලාභිධානදහහත්වැනිමහානායකස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේගේඅපවත්වීමෙන්සිස්වූඑමමහපදවියෙන්සුපූජිතවූයේක්‍රිස්තාබ්ධයෙන්1927ක්වූදෙසැම්බර්මස09 වැනිදිනදීය.

        භික්ෂුසංඝයාඅතරඇතිවනවිවිධශාසනිකඅර්බුදවලදීඅනුගමනයපිණිසඅගනාව්‍යවස්ථාසංග්‍රහයක්සම්පාදනයකළමුන්වහන්සේඅබ්භාන,සීමාබන්ධනාදියෙහිමහත්කැපවීමෙන්කටයුතුකළවගඅපේමල්වතුමහාවිහාරයීයඉතිහාසයපිරික්සීමෙන්හඳුනාගතිමි.එමෙන්මඅපසර්වඥයන්වහන්සේගේජාතභූමියවූභාරතදේශයෙහිදීසිරිදේවමිත්තධම්මපාලහිමියන්ගේඋපසම්පත්තියඅරභයාසීමාසම්මතකිරීමෙහිදීදඅනුශාසකත්වයසැපයූමුන්වහන්සේගේශිෂ්‍යපිරිසවශයෙන්කැබිලිතිගොඩශ්‍රීසුදර්ශනාරාමාධිපතිවවැඩවුසූඅලගොඩශ්‍රීසරණංකරසුමනතිස්‍යාභිධානඉහළදොළොස්පත්තුවේඋපප්‍රධානසංඝනායක,කාරකසංඝසභිකසිරිමල්වත්තේශ්‍රීසරණංකරසුමංගලපියරතන,කාරකසංඝසභිකකඳුලවමේධංකර,තලගංවත්තේසීලානන්ද,නාරම්පනාවේසෝභිත,පහමුණේපියදස්සි,නාරම්පනාවේධම්මානන්ද,පහමුණේධර්මකීර්තිශ්‍රීසරණංකරගුණානන්දාභිධානඅනුනායක,මීගොල්ලේමේධානන්ද,උඩුගොඩපේමානන්ද,යටිහතසාරානන්ද,ගොමගොඩචන්දානන්දයනස්වාමීන්ද්‍රයන්වහන්සේලාකැපීපෙනෙත්.ක්‍රිස්තාබ්ධයෙන්1945 නොවැම්බර්මසඅවතුදුස්වකනම්ලත්ඉරිදාපස්වරු7.30 ටමුන්වහන්සේඅපවත්වූසේක.

පහමුණේ සුමංගල හිමි


Ю (يُقرأ «يو») هو حرف من الأبجدية الكيريلية، ويُستخدم في أبجديات اللغات السلافية الشرقية واللغة البلغارية.

نطق
يظهر بعد حرف مخفف بالصوت وُ.

تاريخ
أنشئ هذا الحرف من الهيئة I-O، في بداية تكوين السلافية القديمة المخطوطات وضحت هذا الحرف مدموجا بصورة عكسية O-I (سلافية:Ꙕ, ꙕ). ومن المحتمل انحدار الحرف من الحرفين اليونانيين أوميكرون-يوتا (οι).

مراجع

انظر أيضا
 أوميكرون
 إيوتا

حروف سيريلية
حروف مصوتة

Ю


Drugi svjetski rat po nadnevcima: 2. veljače u Drugom svjetskom ratu.

1943.
Završena bitka za Staljingrad u kojoj je Crvena armija zarobila 91.000 njemačkih vojnika.

Drugi svjetski rat po nadnevcima

2. veljače u Drugom svjetskom ratu


Phaeosphecia este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Phaeosphecia

Phaeosphecia


Brigada HVO Nikola Šubić Zrinski je bila brigada-pukovnija Hrvatskog vijeća obrane tijekom rata i poslijeraća u Bosni i Hercegovini. Sjedište je bilo u Busovači. Osnovana je 20. prosinca 1992. godine. Zvala se po hrvatskom vojskovođi Nikoli Šubiću Zrinskome. Brigada je bila pod nadležnošću ZP Vitez. Sudjelovala u obrani Busovače i Središnje Bosne. Spomen-obilježje je na groblju u Busovači. Zapovjednik brigade – pukovnije bio je Jure Čavara.

Izvori

Brigade HVO-a
Busovača

Brigada HVO Nikola Šubić Zrinski


Eleonore Trefftz () a fost o fiziciană germană, cunoscută pentru contribuțiile sale la fizica moleculară și fizica nucleară, cu aplicații la spectroscopie și astrofizică. A fost prima femeie membru permanent al Institutului Max Planck pentru Fizică și Astrofizică din München.

Note

Bibliografie

 TU Dresden trauert um Eleonore Trefftz, 24 octombrie 2017, la Technische Universität Dresden. Accesat în 1 decembrie 2018.

 Martin Stratmann: Mourning for Eleonore Trefftz , 30 octombrie 2017, la Max-Planck-Institut für Physik. Accesat în 1 decembrie 2018.

Legături externe

 Eleonore Trefftz, la Cosmos indirekt – Physik für Alle. Accesat în 2 decembrie 2018.
 Eleonore Trefftz's research while affiliated with Max Planck Institute for Physics and other places, la ResearchGate. Accesat în 2 decembrie 2018.

Nașteri în 1920
Decese în 2017
Fizicieni germani
Fizicieni din secolul al XX-lea
Fizicieni-femei
Oameni din Aachen

Eleonore Trefftz


el Rey del Reino Unido de Portugal, Brasil y Algarve fue el título que utilizaron los reyes de Portugal que gobernaron el Reino Unido de Portugal, Brasil y Algarve. Fue utilizado por los reyes María I y Juan VI durante las guerras napoleónicas, cuando tuvieron que exiliarse en Brasil entre 1808 y 1820. Con el reconocimiento de la independencia de Brasil, en el Tratado de Río de Janeiro de 1825, el reino volvió a llamarse Reino de Portugal.

Véase también

 Transferencia de la Corte portuguesa a Brasil

Historia contemporánea de Portugal
Reyes de Portugal
Casa de Braganza
Títulos nobiliarios de Brasil


Crkva sv. Vida je crkva u naselju Novoselec koje je u sastavu općine Križ, zaštićeno kulturno dobro.

Opis
Crkva sagrađena u duhu kasnobarokne arhitekture i obnovljena 1886. godine je jednobrodna građevina pravokutnog tlocrta manjih dimenzija s užim zaobljenim svetištem, sakristijom i zvonikom na zapadnom pročelju. Unutrašnjost je svođena češkim kapama. Inventar pripada 19. i 20. stoljeću.

Zaštita
Pod oznakom Z-2252 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Zagrebačkoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Novoselec

Crkva sv. Vida u Novoselcu


Le procès d'Hamid Nouri est une affaire pénale en cours impliquant Hamid Nouri, un responsable iranien détenu en Suède en novembre 2019. Nouri est accusé d'être un personnage clé dans les exécutions des prisonniers politiques iraniens de 1988, au cours desquelles 2 800 à 3 800 Iraniens ont été massacrés. Début 2021, des accusations de meurtre et de crimes de guerre ont été déposées contre lui en vertu de la compétence universelle. Il s'agit de la première inculpation d'une personne en relation avec le massacre des prisonniers politiques de 1988. Nouri est accusé de plus de 100 meurtres et crimes de guerre graves, et il devrait fournir des preuves impliquant également Ebrahim Raïssi, devenu depuis président de l'Iran.

Contexte
Hamid Nouri, né le 29 avril 1961, était connu des détenus politiques sous le nom de Hamid Abbasi. C'était un gardien de prison du Corps des Gardiens de la révolution islamique recruté par la justice iranienne. Il a assisté les procureurs des prisons d'Evin et de  et a travaillé en étroite collaboration avec Mohammad Moghiseh, le procureur associé de la prison. Il a également été membre du comité d'exécution de la prison de Gohardasht en 1988. Les meurtres de 1988 visaient des membres des moudjahiddines du peuple iranien, un groupe qui préconisait le renversement du régime de la République islamique d'Iran.

Les exécutions découlaient d'une fatwa de 1988 de l'ayatollah Khomeiny qui a ordonné l'exécution de tous les prisonniers iraniens qui soutenaient les moudjahiddines du peuple et lui étaient fidèles.

Un enregistrement audio de l'ancien Guide suprême adjoint, l'ayatollah Hossein Ali Montazeri, fait surface en 2016, dans lequel Montazeri affirme à Hossein Ali Nayeri, Morteza Eshraghi, Ebrahim Raïssi et Mostafa Pourmohammadi que .

En 2016, Maryam Radjavi a proposé qu'une commission d'enquête examine le massacre de 1988 et identifie les personnes impliquées. Ce comité s'est penché sur Moghisei, Lashgari et Nouri. Ces efforts visent à faire juger tous les responsables gouvernementaux impliqués dans le massacre de 1988, y compris le Guide suprême Ali Khamenei, le président Ebrahim Raïssi et le chef de la Cour suprême Mohseni Ejei. Le 3 mai 2021, 152 anciens responsables de l'ONU, lauréats du prix Nobel, anciens chefs d'État et experts des droits de l'homme ont appelé à une enquête internationale.

Arrestation
L'ex-gendre d'Hamid Nouri et un ancien prisonnier politique iranien, Iraj Mesdaghi, mettent en place un stratagème pour attirer Nouri en Suède : ils se font passer pour une agence de voyage et lui promettent un voyage luxueux en Europe. Le 9 novembre 2019, des policiers suédois ont arrêté Nouri à l'aéroport de Stockholm-Arlanda.

Le procès
Le procès s'est ouvert en août 2021. Les procureurs du tribunal de district de Stockholm ont décliné les accusations portées contre Hamid Nouri, notamment pour meurtre et crimes de guerre. Nouri aurait été assistant du procureur adjoint de la prison de Gohardasht à Karaj, à l'extérieur de Téhéran, entre le 30 juillet et le 16 août 1988. Il est également accusé de .

Le procès a été délocalisé pendant deux semaines à Duraz en Albanie afin de faciliter les témoignages de membres des moudjahiddines du peuple. La première audience a eu lieu le 10 novembre 2021.

Le procès s'est conclu le 4 mai 2022 ; le verdict rendu le 14 juillet 2022 est la réclusion a perpétuité. Le pouvoir judiciaire en Iran déclare rejeter le verdict.

Références

Droits de l'homme en Iran
Affaire judiciaire en cours
Crime de guerre en Iran

Procès d'Hamid Nouri


Plovdiv Province (: Oblast Plovdiv, former name Plovdiv okrug) is a province in central southern Bulgaria. It comprises 18 municipalities (общини, obshtini, sing. общинa, obshtina) on a territory of  with a population, as of February 2011, of 683,027 inhabitants. The province is named after its administrative and industrial centre — the city of Plovdiv.

Geography

Plovdiv Province includes parts of the Upper Thracian Plain, the Rhodopes, Sredna Gora, the Sub-Balkan valleys and Stara Planina, including its highest peak, Botev (2,376m). The main rivers in the province are Maritsa, Stryama, Pyasachnik. There are numerous dams, the most important of which is Pyasachnik. Mineral springs are abundant; there are several major spa resorts —  Hisarya, Narechen, Banya and minor spas at Klisura, Asenovgrad, Kuklen, Rosino, Krasnovo, Stoletovo and others. There are many natural landmarks, especially in the Central Balkan National Park, including the spectacular waterfall Raysko Praskalo, the highest in the Balkans.

Municipalities

Plovdiv Province (Област, oblast) contains 18 municipalities (singular: община, obshtina, plural: Общини, obshtini). The following table shows the names of each municipality in English and Cyrillic, the main town or village (towns are shown in bold), and the population of each as of December 2009.

Towns

The province's capital is the city of Plovdiv; other towns include Karlovo, Sopot, Klisura, Kalofer, Hisarya, Saedinenie, Rakovski, Brezovo, Stamboliyski, Krichim, Perushtitsa, Sadovo, Parvomay, Asenovgrad, Laki, Katunica, and Yiagodovo.

Demographics

Plovdiv Province had a population of 715,904 (715,816 also given) according to a 2001 census, of which  were male and  were female.
As of the end of 2009, the population, announced by the Bulgarian National Statistical Institute, numbered 701,684 of which  are over 60 years of age.

The following table represents the change of the population in the province after World War II:

Ethnic groups

Total population (2011 census): 683 027
Ethnic groups (2011 census):
Identified themselves: 620 373 persons:
Bulgarians: 540 303 (87,09%)
Turks: 40 255 (6,49%)
Romani: 30 202 (4,87%)
Others and indefinable: 9 613 (1,54%)
A further 60,000 persons in Plovdiv Province did not declare their ethnic group at the 2011 census.

Ethnic groups according to the 2001 census, when 715 816 people of the population of 715,904 of Plovdiv Province identified themselves (with percentage of total population):
Bulgarians: 621 338 (86.8%)
Turks: 52 499 (7.3%)
Romani: 30 196 (4.2%)
Armenians: 3 140 (0.4%)
Russians: 1 151 (0.2%)
Greeks: 766 (0.1%)

Religion

Religious adherence in the province according to 2001 census:

Economy

The economy of the province is of great importance. The agricultural production is intensive and efficient with high levels of irrigation. The major crops are fruit (apples, plums, pears, cherries), grapes, melons and watermelons, vegetables (tomatoes, peppers, carrots, cabbage, potatoes), wheat, rice, barley and others. Industry is very well developed: ferrous metallurgy near Plovdiv; thriving electronics industry in Plovdiv, Saedinenie, Voivodinovo, Radinovo and other villages in the area; agricultural machinery (tractors) in Karlovo; weapon and military plants in Sopot, Karlovo, Plovdiv; chemical industry in Plovdiv, Asenovgrad; food industry is developed almost everywhere, most notably in Plovdiv and Asenovgrad (wines). Tourism is a growing industry with the rich cultural heritage of the province and the numerous mineral springs which are of international importance.

See also
List of villages in Plovdiv Province

References

Provinces of Bulgaria

Plovdiv Province


A tempestade ciclônica Sitrang foi um ciclone tropical mortal que atingiu Bangladesh e o leste da Índia. Foi a décima depressão, a quinta depressão profunda e a segunda tempestade ciclônica da Temporada de ciclones no Índico Norte de 2022.

História da tormenta

Sitrang originou-se de uma área de baixa pressão perto da Baía de Bengal. Durante sua existência, a IMD designou como "alta" a possibilidade deste distúrbio se transformar em depressão, segundo o seu primeiro boletim. Dias depois, ao estar em águas quentes e com pouco cisalhamento do vento, a IMD o classificou como depressão sendo chamado de BOB 09, segundo o terceiro boletim. Horas depois BOB 09 ganhou força e no quinto boletim da agência, foi relatado que havia se transformado numa depressão profunda. No dia 23 de outubro, o ciclone ganhou mais força dentro do golfo e chegou ao status de tempestade ciclônica, sendo chamado Sitrang pela IMD. Em seu avanço para Bangladesh, até havia uma previsão de Sitrang se transformar numa tempestade ciclônica severa, mas a previsão não se concretizou. Quando fez landfall no país, o ciclone começou a perder força e foi rebaixado a depressão profunda. Depois, Sitrang continuou enfraquecendo e no décimo-terceiro boletim em PDF, a IMD divulgou sua última informação sobre Sitrang, informando que o ciclone foi rebaixado para uma baixa pressão comum em terra.

Preparativos e estragos
Antes da chegada do ciclone, o governo local ordenou o fechamento dos 3 aeroportos, interrompeu o trânsito de barcos, e pediu aos pescadores a ancorarem os mesmos às margens da Baía de Bengal. Durante sua passagem, Sitrang causou destruição quando fez landfall em Bangladesh. Árvores caíram, ruas ficaram alagadas e ao menos 24 pessoas morreram. Outras 8 pessoas ficaram desaparecidas. Os ventos sustentados da tormenta alcançaram os 88 km/h e por causa disso linhas telefônicas e de energia foram danificadas. Mais de 2000 postes foram destruídos no país, 8 milhões de pessoas ficaram às escuras e mais de 10 mil pessoas perderam suas casas. Sitrang também afetou o oeste da índia, mas sem causar grandes impactos.

Ciclones tropicais em 2022
Temporada de ciclones no oceano Índico Norte de 2022

Ciclone Sitrang


Shogo Hayashi (født 9. april 1997) er en japansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Shogo Hayashi


Allamanda is a genus of flowering plants in the family Apocynaceae. They are native to the Americas, where they are distributed from Mexico to Argentina. Some species are familiar as ornamental plants cultivated for their large, colorful flowers. Most species produce yellow flowers; A. blanchetii bears pink flowers. The genus name Allamanda honors the Swiss botanist and physician Frédéric-Louis Allamand (1736–1809). It is the official flower of Kuching North City Hall.

Description
Plants of the genus are evergreen trees, shrubs, or vines.  They contain a white latex. The leaves are opposite or arranged in whorls of up to 5. The blades are generally oval and smooth-edged, and some are leathery or lightly hairy. The inflorescence is a compound cyme. The flower has five lobed sepals and a bell- or funnel-shaped corolla of five petals, yellow in most species. The fruit is a schizocarp containing two to four seeds.

Chemistry and medicine
In lab analyses Allamanda species have yielded several chemical compounds, including iridoid lactones such as allamandin, plumericin, and plumierides. Plumericin particularly was demonstrated to be a highly potent NF-κB inhibitor with anti-inflammatory activity in vitro and in vivo, while its structurally related derivatives plumierdin, plumeridoid C, and allamandicin did not have activity. The lignan pinoresinol and coumarins such as scopoletin and scoparone have been isolated from A. schottii.

Allamanda species have been used in systems of traditional medicine for various purposes. A. cathartica has been used to treat liver tumors, jaundice, splenomegaly, and malaria.  In analyses, some species have shown some activity against carcinoma cells, pathogenic fungi, and HIV.

Cultivation
In the wild, allamandas grow along riverbanks and other open, sunny areas with adequate rainfall and perpetually moist substrate. The plants do not tolerate shade or salty or alkaline soils, and they are sensitive to frost. They grow rapidly, sometimes spreading 3 meters per year. They can be propagated from cuttings.

Can be trained as a standard.

Ecology
Allamandas have become naturalized throughout the tropics, growing in roadside ditches, abandoned yards, and dumps. A. cathartica in particular is an invasive species in Queensland. Cutting is ineffective as a means of control, because the plants respond to coppicing.

Taxonomy
There are about 12 to 15 valid species in the genus.

Species and synonyms include:

Allamanda angustifolia Pohl
Allamanda blanchetii A.DC. – purple allamanda, violet allamanda, violet trumpetvine
Allamanda calcicola
Allamanda cathartica L. – yellow allamanda, golden-trumpet, common trumpetvine brownbud allamanda
Allamanda doniana Müll.Arg.
Allamanda laevis Markgr.
Allamanda martii Müll.Arg.
Allamanda nobilis T.Moore
Allamanda oenotherifolia Pohl
Allamanda polyantha Müll.Arg.
Allamanda puberula A.DC.
Allamanda schottii Pohl – bush allamanda
Allamanda setulosa Miq.
Allamanda thevetifolia Müll.Arg.
Allamanda weberbaueri Markgr.

References

External links

Allamanda cathartica. In: Francis, J. K. Wildland Shrubs of the United States and its Territories. USDA Forest Service, IITF, Shrub Sciences Laboratory.
 Allamanda. Flora Brasiliensis.

Apocynaceae genera

Allamanda


Liburnija Zadar je  zadarski javni prijevoznik sa sjedištem u Zadru.

Javni gradski prijevoz organiziran je kroz ukupno 12 linija na kojem prometuju 22 autobusa. Postojećim linijama obuhvaćeni su svi dijelovi grada Zadra. Osim gradskog prijevoza osnovna djelatnost je i obavljanje javnog linijskog prijevoza unutar Zadarske županije. Pokriva gotovo cijelo područje županije uključujući i otoke (Ugljan, Pašman, Dugi otok, Iž), te ugovoreni prijevoz za potrebe osnovnih škola. Tvrtka je Komunalne radne organizacije (KRO) "Liburnija" registrirane kod Trgovačkog suda u Splitu 10. siječnja 1985. godine, a na temelju Društvenog ugovora o usklađenju sa Zakonom o trgovačkim društvima formira se kao društvo s ograničenom odgovornošću 10. rujna 1996. godine.

Gradske i prigradske linije
Gradske linije voze na Puntamika (Borik), Stanovi - Bili Brig, Plovaniju, Ploče - Dračevac, Bokanjac (Novo Naselje), Poluotok,... sva naselja ili "kvartove" u gradu Zadru. Prigradske linije obuhvaćaju sva naseljena mjesta u Zadarskoj županiji ( Drage, Turanj, Biograd na Moru, Sv. Filip i Jakov, Posedarje, Starigrad, Vrana, Pakoštane...)
Relacija Drage - Zadar i Zadar - Drage je linija na kojoj se najviše putuje i ima najviše putnika.

Vanjske poveznice

Izvori

Hrvatske tvrtke za autobusni prijevoz putnika
 Zadar

Liburnija Zadar


Luis Alejandro de Borbón, príncipe de Lamballe (Louis Alexandre Joseph Stanislas; 6 de septiembre de 1747-6 de mayo de 1768), fue hijo y heredero de Luis Juan María de Borbón, nieto de Luis XIV a través de su hijo legitimado, Luis Alejandro de Borbón. Fue conocido como el Príncipe de Lamballe (prince de Lamballe) desde su nacimiento. Fue esposo de María Luisa de Saboya Mademoiselle de Carignan, quien después de su muerte se convertiría en íntima amiga de María Antonieta, y que moriría brutalmente asesinada durante la Revolución Francesa. Murió antes que su padre, sin hijos.

Biografía

Luis Alejandro nació el 6 de septiembre de 1747 en el Hôtel de Toulouse (actual sede del Banco de Francia), residencia de su familia en París. Su padre, Luis Juan María de Borbón, duque de Penthièvre, único hijo legítimo de Luis Alejandro de Borbón, el hijo legitimado más joven de Luis XIV y Madame de Montespan. Su madre, la Princesa María Teresa Felicidad de Este, hija del duque de Módena, también era descendiente de Montespan, y relacionada con la Casa de Orleans. El Príncipe de Lamballe, como fue conocido durante toda su vida, fue el único hijo, varón, sobreviviente de la pareja. Fue uno de sus siete hijos.

A la muerte de su hermano mayor, Luis María de Borbón, el príncipe de Lamballe se convirtió en heredero de la fortuna Penthièvre, gran parte del cual había sido obtenido ilegalmente de su prima, sin hijos, la Grande Mademoiselle, y otorgada al hijo mayor legitimado de Luis XIV, Luis Augusto de Borbón, duque de Maine. Su título, Príncipe de Lamballe, provenía de uno de los señoríos de su padre, pero no era un principado soberano. Por el contrario, se trataba de un título de cortesía. Su madre murió al dar a luz en 1754, a la edad de veintisiete años.

Matrimonio

Su padre eligió a su futura esposa, la princesa italiana María Luisa Teresa de Saboya, "Mademoiselle de Carignan". Las celebraciones de la boda duraron del 17 al 27 de enero de 1767, con fiestas en Turín y Nangis. Antes de su boda, Luis Alejandro ansioso de conocer a su futura esposa, fue en secreto al lugar donde se alojaba María Teresa. Él la vio disfrazado como un simple sirviente y le ofreció un ramo de flores en nombre de su "señor". Durante la ceremonia de boda al día siguiente, la princesa quedó sorprendida al descubrir que el hombre humilde del día anterior era, en realidad, el propio príncipe. Después de la ceremonia, durante la luna de miel, Luis Alejandro y su esposa se hospedaron en el Castillo de Nangis. Su padre había elegido específicamente a María Teresa como esposa de su hijo por su conocida piedad y belleza. Pensaba que tal esposa cambiaría el estilo de vida libertino de su hijo.

La princesa María Luisa era la sexta hija del príncipe de Carignano y de su esposa, Cristina Enriqueta de Hesse-Rothenburg, hermana de Carolina de Hesse-Rotenburg, que se convertiría en princesa de Condé. Después de tres meses de felicidad, Luis Alejandro, un hastiado hedonista, pronto se cansó de su joven esposa y reanudó su vida de débaucherie. Se fugó con Mademoiselle de La Chassaigne, una bailarina de ópera, cinco meses después de su matrimonio. Llegó al punto de tener que vender los diamantes de su esposa para poder pagar sus deudas.

Muerte

Después de una vida disipada, Luis Alejandro murió el 6 de mayo de 1768, dieciséis meses después de su matrimonio, de una enfermedad venérea en el Castillo de Louveciennes, en los brazos de su siempre fiel esposa. Murió sin descendencia. A su muerte, su padre pidió que la Gazette de France colocase una breve nota por el difunto príncipe:

Luis Alejandro José Estanislao de Borbón, príncipe de Lamballe, primer cazador de Francia, murió en el Castillo de Louveciennes, cerca de Versalles, el 6 de este mes, a las ocho y media de la mañana, de veinte años y ocho meses. Nació el 6 de septiembre de 1747. Él se casó el 17 de enero de 1767, con María Teresa Luisa de Carignano. No podemos dar mayores elogios a los sentimientos de piedad y de resignación y al coraje que este príncipe demostró durante su larga enfermedad, hasta los últimos momentos de su vida. A causa de su muerte, la corte estará de luto durante diez días.

Fue enterrado en la cripta familiar de la iglesia de Saint-Lubin en Rambouillet, cerca del Castillo de Rambouillet, residencia favorita de su padre. En 1783, el duque de Penthièvre vendió el Castillo de Rambouillet a su primo, el rey Luis XVI. El 25 de noviembre de ese año, en una larga procesión religiosa, Penthièvre transfirió los nueve féretros con los restos de sus padres, el conde y la condesa de Tolosa, su esposa, María Teresa de Este, y seis de sus siete hijos, de la iglesia de Rambouillet, a la capilla de la Collégiale Saint-Étienne en Dreux.

Títulos y tratamientos

 6 de septiembre de 1747-6 de mayo de 1768: Su Alteza Serenísima el Príncipe de Lamballe.

Nobles de Francia del siglo XVIII
Príncipes descendientes de príncipes legitimados de Francia
Nacidos en París

Luis Alejandro de Borbón (1747-1768)


Lepus peguensis, le Lièvre du Siam, parfois appelé Lièvre de Birmanie ou Lièvre d'Indochine, est une espèce de mammifères de la famille des Leporidae. On le trouve en Birmanie, au Laos, en Thaïlande et au Vietnam.

Morphologie
Le Lièvre du Siam mesure de  de longueur (tête et corps) et a une queue de  de long. Il pèse entre .

Comportement
Ce lièvre est actif la nuit et relativement inactif le jour.

Locomotion

Alimentation

Reproduction

Répartition et habitat
L'aire de répartition du lièvre s'étend du sud de la Birmanie au sud de la rivière Chindwin, jusqu'aux parties septentrionales de la péninsule malaise, y compris la Thaïlande, le Cambodge, le sud du Laos et le sud du Vietnam. L'espèce vit principalement en plaine, mais a été observée jusqu'à  dans les montagnes de Thaïlande, bien que d'autres études ne l'aient pas trouvée à plus de  ailleurs. Ses habitats typiques sont les terres cultivées et les friches sèches, les clairières dans les forêts et les zones sablonneuses côtières. Le lièvre du Siam est commun dans les plaines riveraines inondées de façon saisonnière, et est présent dans les rizières cultivées de façon traditionnelle tout en évitant les rizières fortement irriguées et cultivées de façon intensive.

Taxinomie

Statut légal
Cette espèce a été classée par l'UICN dans la catégorie LC (préoccupation mineure), du fait de leur importante population.

Notes et références

Liens externes

Leporidae
Mammifère (nom scientifique)
Faune d'Asie du Sud-Est

Lepus peguensis


Charles Follen (Romrod, Hesse-Darmstadt, 6 de septiembre de 1796 - Estrecho de Long Island, 13 de enero de 1840) nacido Karl Theodor Christian Friedrich Follen, fue un poeta y patriota alemán que más tarde se mudó a los Estados Unidos y se convirtió en el primer profesor alemán y de Alemán en la Universidad de Harvard. Fue un ministro unitarista y un abolicionista radical. Charles fue también el fundador del segundo gimnasio de Norteamérica.

Trabajos
 Psychology (1836)
 Essay on Religion and the Church (1836)
En 1841, la viuda de Follen, Eliza, una conocida autora por méritos propios, publicó una colección de cinco volúmenes conteniendo sus sermones y lecturas, un esquema de uno de sus trabajos inacabados de psicología y una biografía escrita por ella.

Referencias

Véase también
 Federación Internacional de Gimnasia

Enlaces externos
Sitio oficial de la Universidad de Harvard

Charles Follen


Obereschenbach ist ein Stadtteil der bayerischen Stadt Hammelburg im unterfränkischen Landkreis Bad Kissingen.

Geographische Lage

Obereschenbach liegt westlich von Hammelburg an der B 287.

Geschichte
Die erste bekannte dokumentarische Erwähnung stammt vom 7. Januar 777. Auf diesen Tag ist eine Schenkungsurkunde von Karl dem Großen an das Kloster Fulda datiert, in der der Ort "Achynebach" genannt wird.

Da Obereschenbach ursprünglich zur Pfarrei Hundsfeld gehörte, finden sich in der 1901 fertiggestellten Kirche auch um 1960 dorthin verbrachte Holzfiguren der ehemaligen Gemeinde Hundsfeld. Eine Restaurierung von Figuren (u. a. eine Darstellung von Kosmas und Damian) und Kirche erfolgte, nachdem Ottmar Straßer aus dem Franziskanerkloster Altstadt bei Hammelburg 1973 die Seelsorge der Gemeinde Obereschenbach übernommen hatte.

Am 1. Juli 1970 wurde Untereschenbach nach Obereschenbach eingemeindet. Obereschenbach wurde am 1. April 1972 im Rahmen der Gemeindegebietsreform ein Stadtteil von Hammelburg.

Persönlichkeiten
 Karl Schäfer (* 1912 in Obereschenbach; † 1991 in Nürnberg), Kaufmann, Politiker und Mitglied des Bayerischen Landtags

Einzelnachweise

Weblinks
 Webpräsenz von Obereschenbach auf www.hammelburg.de

Ort im Landkreis Bad Kissingen
Ortsteil von Hammelburg
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Bad Kissingen)
Ersterwähnung 777
Gemeindeauflösung 1972

Obereschenbach (Hammelburg)


Sveta Irmã Dulce Pontes, poznata i kao sveta Dulce od siromaha (Salvador, 26. svibnja 1914. - Salvador, 13. ožujka 1992.) - prva brazilska žena svetica, katolička časna sestra franjevka koja je bila osnivačica "Zaklade dobrotvornih djela sestre Dulce", jedne od najvećih i najuglednijih humanitarnih organizacija u Brazilu.

Rođena je kao Maria Rita de Souza Pontes. Potječe iz više klase. Kada je imala 13 godina, teta ju je povela u siromašni dio grada. Susret sa siromaštvom duboko ju je potresao. Počela se brinuti za beskućnike i prosjake. Nakon završetka srednje škole, odlučila se na redovnički poziv i ušla u redovničku zajednicu Sestri misionarki Bezgrešnoga začeća Majke Božje. Uzela je redovničko ime Dulce po majci, koja je umrla kada je imala 6 godina.

Osnovala je prvi katolički radnički pokret u brazilskoj državi Bahia. Godine 1949. počela se brinuti za najsiromašnije unutar pomoćnih zgrada samostana u Salvadoru u Brazilu. Nazvana je "brazilskom Majkom Terezom". Utemeljila je i vodila jednu od najvećih i najuglednijih humanitarnih organizacija u Brazilu: "Zakladu dobrotvornih djela sestre Dulce". Danas više od 3.000 ljudi svakodnevno dolazi na ovo isto mjesto (gdje se sada nalazi bolnica Santo Antônio) kako bi dobili besplatnu medicinsku pomoć i hranu. Također je osnovala CESA, školu za siromašne u Simões Filhu, jednom od najsiromašnijih gradova u brazilskoj državi Bahia.

U vrijeme svoje smrti 1992., Pontes je bila nominirana za Nobelovu nagradu za mir, inicijativom predsjednika Brazila José Sarneya. Imala je dvije osobne audijencije kod pape Ivana Pavla II. Časopis ISTOÉ proglasio ju je najcjenjenijom ženom u povijesti Brazila i najutjecajnijom vjerskom osobom u Brazilu tijekom 20. stoljeća. Imala je velikih zdravstvenih problema s plućima poljednjih 30 godina života, jer su joj pluća radila s 30% kapaciteta. Preminula je 13. ožujka 1992. u 77. godini života.

Godine 2011. proglašena je blaženom, što je bio prvi korak prema kanonizaciji. U svibnju 2019., papa Franjo je tijekom audijencije održane u Kongregaciji za kauze svetaca prepoznao drugo čudo potrebno za njezinu službenu kanonizaciju kao sveticu. Službeno je kanonizirana 13. listopada 2019. čime je postala prva brazilska žena svetica. Po njoj je nazvan trg u Salvadoru, na kojem je njena skulptura i brod iz 2014. godine.

Galerija

Izvori

Brazilski sveci
Franjevci (životopisi)

Irmã Dulce


Wilhelm Lotze ist der Name folgender Personen:

* Wilhelm Lotze (Historiker) (1800–1879), deutscher Fleischer und Historiker
 Wilhelm Lotze (Jurist) (1902–1983), deutscher Jurist und Politiker (CDU), MdB

Siehe auch:
 Wilhelm Lotz

Wilhelm Lotze


Nikola I. Gisingovac (njem. Nicholas Güssing) († 1299.), slavonski velikaš njemačkog podrijetla, više puta ugarski palatin između 1275. i 1298. godine i dvaput ban cijele Slavonije 1281. i 1287. godine iz velikaške obitelji Gisingovaca.

Rođen je oko 1240. godine kao najstariji sin moćnog velikaša Henrika II. (1228. – 1274.) iz velikaške obitelji Gisingovac. Njegova mlađa braća bili su Ivan († 1308.), Henrik III. († 1310.) i Petar († 1289.), vesprimski biskup.

Godine 1265. sudjelovao je zajedno s braćom Ivanom i Henrikom III. u bitci kod Isaszeg, koja se vodila između kralja Bele IV. i njegova sina Stjepana, koji je obnašao dužnost mladog kralja i erdeljskog vojvode. Nikola je bio zarobljen nakon poraza u bitci, zajedno s ocem i braćom i pušten na slobodu 1266. godine. Poslije smrti Bele IV. i uspona njegova sina kao kralja Stjepana V., Henrik II. i njegovi sinovi su predali svoje dvorce i posjede uz granicu s Češkom kralju Otakaru II., što je izazvalo sukob između Češke i Ugarske. Sukob je razriješen tek 1271. godine, ali su se Henrik i njegovi sinovi vratili u Ugarsku tek dogodine nakon smrti kralja Stjepana V. Gisingovci su odbili poslušnost novom maloljetnom kralju Ladislavu IV. te su sklopili savez s Gut-Keledima i uspostavili svoju vlast nad svojim posjedima. Poslije pogiblje njegova oca Henrika II. u sukobu s kraljevim snagama, Nikola I. je pobjegao s bratom Ivanom i sklonio se u utvrđenom gradu.

Godine 1275. Nikola I. i Ivan su vratili svoju moć i utjcaj te je Nikola I bio imenovan ugarskim palatinom, a njegov bat Ivan je postao slavonski ban. Međutim, uskoro je na dvoru pobjedila stranka Petra Čaka, koji se obrušio na Gisingovce i njihove saveznike Gut-Kelede, ali Gisingovci su uspjeli pobjediti pa je Nikola I. ponovno preuzeo naslov ugarskog palatina. Gisingovci i Babonići su iskoristili smrt Joakima Pektara te su među sobom podijelili posjede Gut-Keleda.

Od 1277. godine knez Nikola I. i njegova braća su se opet pobunili protiv kralja Ladislava IV., te su sljedeće godine čak pozvali Andriju Arpadovića iz Venecije da preuzme prijestolje umjesto Ladislava. Međutim, već su se 1279. godine pomirili s kraljem Ladislavom IV. te je Nikola I. bio imenovan slavonskim banom. Kada su vratili moć i utjecaj, ponovno su se osilili pa su opustošili područje Zagrebačke biskupije pa ih je zagrebački biskup ekskomunicirao 1281. godine.

Krajem 1283. godine opet se rasplamsao sukob između braće Gisingovaca i kralja Ladislava IV. Prvo je kralj napao i opsjeo utvrde Gisingovaca, a nakon njegova neuspjeha, Gisingovci su napali njegove saveznike, zbog čega se kralj 1284. godine ponovno pomorio s njima i postavio Nikolu I. za palatina. Poslije još jednog sukoba s kraljem, Nikola je bio imenovan slavonskim banom, a potom opet palatinom.

Početkom 1290-ih Gisingovci su podupirali zahtjeve Andrije Mlečanina za ugarsku krunu, a nakon smrti kralja Ladislava IV. 1292. godine i izboa Anrije Mlečanina za kralja, Nikola I. je još jednom preuzeo palatinsku dužnost. Tijekom 1292. njegov brat Ivan je zarobio kralja Andriju III., ali je Nikola I. ostao vjeran kralju te je došlo do razdora među braćom, a Nikola I. je 1294. godine opet nagrađen palatinskom službom.

Vanjske poveznice

 Gisingovci - Hrvatska enciklopedija
 Gisingovci - Hrvatski biografski leksikon

Hrvatski banovi
Hrvatsko plemstvo
Gisingovci

Nikola I. Gisingovac


Mohamed Kaba, né en , est un enseignant chercheur et homme politique guinéen.

Le , il est nommé par décret conseiller au sein du Conseil national de la transition (CNT) de la République de Guinée en tant que représentant du parti politique Parti des démocrates pour l'espoir.

Notes et références

Naissance en Guinée
Naissance en 1970
Membre du Conseil national de transition guinéen de 2021

Mohamed Kaba