Sieniawa (; ), is a town in southeastern Poland. It had a population of 2,127 inhabitants (02.06.2009). Since 1999, Sieniawa has been part of Subcarpathian Voivodeship.

History
Sieniawa's history dates back to the 17th century, and the town owes its existence to the once powerful Sieniawski family. It was founded in 1676, on initiative of Voivode of Volhynia and Starosta of Lwow, Mikolaj Hieronim Sieniawski, who owned enormous estates in eastern lands of the Polish–Lithuanian Commonwealth.

Sieniawa was founded in the area which was covered by the village of Dybkow. The Sieniawski family wanted to make it main administrative center of their estates. In ca. 1650, a brick fortress was built on a hill near contemporary Sieniawa. In the following years, the Sieniawski family built their manor house near the fortress, and began construction of the town, together with the San river port. A Dominican church and abbey was built, and in the 1660s, walls were built, to protect Sieniawa from Crimean Tatars raids. Mikolaj Hieronim Sieniawski, the founder of the town, died at the age of 39, but his son Adam Mikolaj Sieniawski continued the work of his father, and invested heavily in Sieniawa. In 1731, Adam's daughter Maria Zofia married Prince August Aleksander Czartoryski, and Sieniawa became property of the Czartoryski family.

Until 1772, Sieniawa remained an important river port and a defensive establishment. Following the Partitions of Poland, the situation changed, and fortifications were not needed any longer. Since the new Austrian - Russian border was north of Sieniawa, the San lost its function of a waterway, and the town stagnated as part of Austrian Galicia. In 1855, Sieniawa belonged to the District of Przemyśl. The town remained property of the Czartoryski family, and was famous across Galicia for its bricklayers.

In May 1915 Sieniawa was almost completely destroyed, and in November 1918 the town became part of Second Polish Republic's Lwow Voivodeship. In the interwar period, Sieniawa's population declined, and unemployment was high, which resulted in street fights and demonstrations. In August 1937, during the 1937 peasant strike in Poland, clashes with police took place in nearby village Majdan Sieniawski, where 15 peasants were killed.

After the 1939 Invasion of Poland, Sieniawa was occupied by the Soviet Union, and between September 1939 - June 1941, was a border town. During the Holocaust, the town was the site of a Jewish ghetto

See also
Eliezer Simon Kirschbaum

References

Notes

Cities and towns in Podkarpackie Voivodeship
Przeworsk County
Ruthenian Voivodeship
Holocaust locations in Poland

Sieniawa


Madeleine Barot (* 4. Juli 1909 in Châteauroux; † 28. Dezember 1995 in Paris) war eine bedeutende Persönlichkeit im französischen Protestantismus und in der Ökumenischen Bewegung. Während des Zweiten Weltkriegs rettete sie zahlreichen Juden das Leben.

Leben
Madeleine Barot wurde in einer Lehrerfamilie geboren. Nach einer höheren Schulausbildung in Clermont-Ferrand und Versailles studierte sie Geschichtswissenschaften an der Sorbonne. Nach Abschluss ihres Geschichtsstudiums studierte sie Archivwesen und Bibliothekswissenschaften. Sie machte ein Praktikum an der Bibliothèque nationale de France und wurde 1935 Archivarin an der École française de Rome, wo sie bis 1940 arbeitete.

Während ihrer Studienzeit war Madeleine Barot Mitglied der Fédération universelle des associations chrétiennes d'étudiants (Allgemeiner Dachverband der Vereinigungen christlicher Studenten). Sie kam von den Pfadfinderinnen und aus der Arbeit unter protestantischen Studierenden. Am 15. August 1940 wurde sie zur Generalsekretärin des Comité inter mouvements auprès des évacués, CIMADE gewählt und trat damit die Nachfolge von Georgette Siegrist an. An der Gründung der Cimade nahm auch Suzanne de Dietrich teil. Die erste Aufgabe der Cimade bestand darin, den durch den Einmarsch deutscher Truppen aus Elsass-Lothringen vertriebenen Menschen Beistand zu leisten und ihnen bei ihrer Umsiedlung in andere französische, insbesondere südwestlich gelegene Regionen behilflich zu sein. Madeleine Barot bekam bei ihrer Arbeit in der Cimade Zutritt zum Camp de Gurs, dem französischen Internierungslager in der Nähe von Pau, in dem vor allem Juden und politisch Verfolgte inhaftiert waren. Sie teilte zusammen mit anderen Helferinnen und Helfern der Cimade das Leben der in Baracken untergebrachten Flüchtlinge, die an Kälte und Hunger litten und ständig in der Angst lebten, an den NS-Staat ausgeliefert zu werden. Innerhalb der Cimade organisierte sie erste Fluchtwege, vermittelte Verstecke und versorgte die verfolgten Menschen mit falschen Papieren. Sie hielt sich auch längere Zeit in Le Chambon-sur-Lignon auf, um den Juden zu helfen, die dort Zuflucht gefunden hatten. Die Bewohner dieses Ortes und seiner Umgebung wurden für ihre mutige Unterstützung von Juden, wobei 3.000 bis 5.000 Menschen vor dem Abtransport in Konzentrationslager gerettet werden konnten, von Yad Vashem als "Gerechte unter den Völkern" ausgezeichnet. Madeleine Barot bekleidete das Amt der Generalsekretärin der Cimade bis 1956.

Madeleine Barot, der eine "unbezähmbare Energie" bescheinigt wurde, war auch auf internationaler Ebene tätig. So führte sie im Juli und August 1939 bei der 1. Weltkonferenz christlicher Jugend in Amsterdam den Vorsitz in einer dortigen Kommission. Auf dieser von Willem Adolf Visser 't Hooft organisierten Weltkonferenz wurde die Notwendigkeit erörtert, den Geist des Widerstands zu fördern.

1953 arbeitete Madeleine Barot im Ökumenischen Rat der Kirchen im Projekt "Der Mann und die Frau in der Kirche und der Gesellschaft". Hierbei trug sie entscheidend zur Anerkennung der Stellung der Frau in der Kirche bei. Madeleine Barot arbeitete auch an verantwortlicher Stelle bei der Aktion der Christen für die Abschaffung der Folter (ACAT). Und sie übernahm Aufgaben im Protestantischen Bund von Frankreich.

1980 wurde Madeleine Barot von der Nationalen Israelischen Holocaust-Gedenkstätte Yad Vashem für ihren selbstlosen Einsatz für verfolgte Juden während des Dritten Reichs mit dem Ehrentitel "Gerechter unter den Völkern" ausgezeichnet.

1986 gründete sie zusammen mit der Katholikin Jacqueline Rougé die französische Sektion der Conférence Mondiale des Religions pour la Paix (Weltkonferenz der Religionen für den Frieden).

Madeleine Barot starb am 28. Dezember 1995 in Paris.

Literatur
 Madeleine Barot, ohne Titel, in Raphael Delpard: Les enfants cachés. Jean-Claude Lattès, Paris 1993, ISBN 2-7096-1133-3, S. 156–167.
 André Jacques: Madeleine Barot, Éditions du Cerf et Labor et Fides, Paris 1989
 Jeanne Merle d'Aubigné, Violette Mouchon, Émile C. Fabre (Hrsg.): God's underground: CIMADE 1939 - 1945. Accounts of the activity of the French protestant church during the German occupation of the country in World War II. Vorwort Marc Boegner. Mit einem Kap. über CIMADE today. Übers. William and Patricia Nottingham. Bethany Press, St. Louis (Missouri), 1970, ISBN 0-8272-1214-3 (aus dem Französischen: Les clandestins de Dieu. Arthème Fayard, Paris 1968; wieder Labor & Fides, Freiburg im Üechtland, 1989, ISBN 2-8309-0588-1)
 In Deutsch: Adolf Freudenberg (Hrsg.): "Rettet sie doch!" Franzosen und die Genfer Ökumene im Dienste der Verfolgten des Dritten Reiches. Evangelischer Verlag Zollikon EVZ, Zürich, 1969. Wieder als: "Befreie, die zum Tode geschleppt werden!" Ökumene durch geschlossene Grenzen 1939 – 1945. Christian Kaiser Verlag, München, 1989, ISBN 978-3-459-01591-7.
 Patrick Cabanel: De la paix aux résistances. Les protestants français de 1930 à 1945. Fayard, Paris, 2015, ISBN 978-2-213-68576-2 (Barot passim)

Notizen

Gerechter unter den Völkern (Frankreich)
Ökumenische Persönlichkeit
Person des Christentums (Frankreich)
Franzose
Geboren 1909
Gestorben 1995
Frau

Madeleine Barot


مملكة الزولو، ويُشار إليها أحيانًا باسم إمبراطورية الزولو أو مملكة زولولاند، كانت مملكة في أفريقيا الجنوبية امتدت على طول ساحل المحيط الهندي من نهر توجيلا في الجنوب إلى نهر بونغولا في الشمال.

توسّعت المملكة لتسيطر على معظم ما يُعرف اليوم باسم كوازولو ناتال وأفريقيا الجنوبية. في عام 1879، غزتها الإمبراطورية البريطانية وبدأت الحرب الإنجليزية الزولوية. بعد النصر الأولي الذي حقّقه الزولو في معركة إيساندلوانا في يناير، أعاد الجيش البريطاني تجميع صفوفه وهزم الزولو في يوليو في معركة أولوندي. دُمجت المنطقة في مستعمرة ناتال وأصبحت فيما بعد جزءًا من اتحاد جنوب أفريقيا.

تاريخها

صعود مملكة الزولو بقيادة شاكا
كان شاكا زولو الابن غير الشرعي لسينزانغاكونا، ملك الزولو. وُلد عام 1787 تقريبًا، فنفاه سينزانغاكونا مع والدته، ناندي، اللذين وجدا مأوى مع المثيثوا. قاتل شاكا كمحارب في عهد جوبي، ثم في عهد خليفته، دينغيسوايو، زعيم المثيثوا. عندما مات سينزانغاكونا، ساعد دينغيسوايو شاكا على أن يصبح زعيمًا لمملكة الزولو. بعد مقتل دينغيسوايو على يد زويدي، ملك ندواندوي، عام 1818 تقريبًا، تولى شاكا قيادة تحالف مثيثوا بأكمله.

بدأ شاكا العديد من الإصلاحات العسكرية والاجتماعية والثقافية والسياسية، وأسّس دولة الزولو المنظمة والمركزية. تضمنت الإصلاحات الأكثر أهمية إصلاح الجيش من خلال التكتيكات والأسلحة المبتكرة والاجتماع بالقيادة الروحية والمعالجين التقليديين لضمان خضوع «كنيسة الزولو» للدولة.

من الإصلاحات المهمة الأخرى دمج العشائر المهزومة في الزولو على أساس المساواة الكاملة، وأصبحت الترقيات في الجيش والخدمة المدنية على أساس الجدارة وليس ظروف الولادة.

نجا التحالف بقيادة شاكا من هجوم زويدي الأول في معركة تل غكوكلي (1818). في غضون عامين، هزم شاكا زويدي في معركة نهر مهلاتوز (1820) وفكّك التحالف الندواندوي، إذ بدأ بعضهم حملة إجرامية ضد قبائل وعشائر النغوني الأخرى، وظهر ما أصبح يعرف باسم ديفيكاني أو مفيكاني، وهي هجرة جماعية للقبائل الفارّة من فلول الندواندوي الفارّين من الزولو. لم يُحدَّد عدد القتلى بطريقة مقبولة على الإطلاق، لكن المنطقة بأكملها أصبحت خالية من السكان تقريبًا. تتراوح التقديرات العادية لعدد القتلى خلال هذه الفترة من مليون إلى مليوني شخص، لكن هذه الأرقام مثيرة للجدل. بحلول عام 1825، حكم شاكا إمبراطورية تغطي مساحة 11,500 ميل مربع تقريبًا (30,000 كيلومتر مربع).

أنشأ فرع من الزولو يُدعى أمانديبيلي، ويُعرف في التاريخ باسم ماتابيلي، إمبراطوريةً أكبر تحت حكم ملكهم مزيليكازي، إذ تضمنت أجزاء كبيرة من هايفيلد وزيمبابوي الحديثة.

مراجع

انحلالات سنة 1897 في إفريقيا
إمبراطوريات سابقة في إفريقيا
تاريخ جنوب إفريقيا
تاريخ كوازولو ناتال
تأسيسات سنة 1816 في إفريقيا
تأسيسات سنة 1887 في الإمبراطورية البريطانية
دول وأقاليم أسست في 1816
دول وأقاليم أسست في 1818
مستعمرات ومحميات بريطانية سابقة في إفريقيا

مملكة الزولو


Onthophagus moroni é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente por Zunino & Halffter em 1988.

Referências

Ligações externas

moroni
Coleópteros descritos em 1988

Onthophagus moroni


Las lenguas italorromances, italosicilianas o lenguas romances meridionales comprenden el conjunto de lenguas y variedades lingüísticas romances al sur de la línea Massa-Senigallia. La principal lengua italorromance es el italiano estándar basado principalmente en las variantes toscanas.

Ethnologue incorrectamente clasifica a estas lenguas junto con el dálmata y el istriano dentro de un grupo italodálmata, sin embargo no existen isoglosas o aspectos gramaticales que unan a estas lenguas. Por otro lado, el dálmata comparte isoglosas y rasgos gramaticales con las lenguas balcorrumanas por lo que estarían más estrechamente emparentadas con estas lenguas y de hecho tradicionalmente se ha clasificado como más cercano al balcorrumano, y el istriano parece tener características más afines a las lenguas galoitálicas, especialmente con el véneto. Las lenguas italorromances según las características asociadas a la línea Massa-Senigallia pertenecen a las lenguas romances orientales, estando más cerca de las lenguas balcorromances. Otras clasificaciones como las de Ethnologue las incluyen en el romance occidental con el nombre de italo-occidental, agrupación no válida. Otros autores en cambio clasifican estas lenguas como una rama independiente de las otras lenguas romances con caracteres intermediarios entre el romance occidental y el romance oriental, llamándolas "lenguas romances meridionales" que no debe confundirse con las lenguas romances insulares, rama a la que pertenece el sardo.

Clasificación histórica

Antiguamente se ha empleado el término italorromance (para referirse a todas las lenguas romances de Italia), sin embargo este uso del término ha sido abandonado por muchos lingüistas ya que es conocido que las lenguas romances de Italia no constituyen una unidad filogenética válida dentro  las lenguas romances. También el término se empleaba para referirse a un grupo compuesto por las lenguas galoitálicas y las lenguas de este grupo, pero actualmente se considera que el galoitálico esta más emparentado con las lenguas galorromances y las demás lenguas romances occidentales que con las de este grupo.

Clasificación
Las variedades italorromances están separadas del resto de variedades lingüísticas galoitálicas (las que se hablan en el Norte de Italia) por un número importante de isoglosas que definen la llamada línea de La Spezia-Rimini. Las variedades italorromances están situadas al sur de dicha línea y pueden clasificarse en 4 grupos principales:
 Grupo toscano
 Toscano propio
 Italiano
 Variedades regionales de italiano
 Corso
 Gallurés
 Grupo romanesco o central
 Romanesco
 Sabino
 Umbro
 Marchigiano
 Viterbese
 Lazial centro-septentrional
 Judeo-romanesco
 Grupo napolitano o meridional
 Apulo-barese
 Abruzzese
 Tarentino
 Castelmezzano
 Campanino
 Lazial meridional
 Molisano
 Lucano-calabrés
 Grupo siciliano o meridional extremo
 Siciliano estándar
 Calabrés
 Salentino

El toscano está separado del resto de las otras variedades por un haz de isoglosas que en conjunto definen la línea Roma-Ancona. El toscano es el único de estos grupos que está situado completamente al norte de esta línea, y el resto de variedades está al sur de la línea Roma-Ancona.

También algunos consideran al véneto como parte de este grupo; sin embargo, no comparte algunas isoglosas notables de las lenguas italorromances, como la conservación de /p, k, t/ intervocálicas (por ejemplo, en it. fuoco, ve. fogo, it. formica, ve. formiga, it. sapere, ve. saver), el uso estricto de plurales (-e -i), la palatalización de -ci, -ce como (tʃ), la conservación de las gemidas del latín, tiene reducción de oclusivas y el grupo -cl evoluciona a (tʃ) y no a (ki). Las lenguas italorromances, en cuanto a esta característica, estarían más emparentadas con las lenguas balcorromances.

Ethnologue sin evidencias sólidas en su favor introduce el grupo italo-dálmata que une a las lenguas italorromances con el dálmata y el istriano. Sin embargo dicho grupo no es filogenético porque el dálmata tiene evoluciones lingüísticas únicas e isoglosas que solo se comparten con el balcorrumano, pero no con otras lenguas romances, ya que carece de palatalización ante -ce, -ge, -ti, -te y presenta evolución de los grupos latinos /kt/, /ks/, /gn/ hacía /pt/, /ps/ y /mn/, retención de los grupos /bs/, /pt/, /ps/, /mn/, palatalización de los grupos -qui -que, reducción de -qua. El dálmata y el italorromance por sus características pueden ser agrupados en la rama oriental junto con el balcorrumano, pero con el dálmata estando más cercano al balcorrumano en el grupo de las lenguas balcorromances. Por otra parte el istriano presenta sonorización de las oclusivas sordas intervocálicas, palatalización de los grupos -ce, -ci como (s, z), falta de gemidas, palatalización del grupo -cl como (tʃ) al igual que el galoitálico. El istriano parece ser una lengua galoitálica emparentada con el véneto y por tanto por sus características pertenece a la rama occidental. Además la clasificación del grupo italo-dálmata excluye al corso y al dialecto lucano meridional y los agrupa junto con el sardo en el grupo de las lenguas romances insulares, agrupación tampoco válida.

Tampoco esta bien claro que el italorromance pueda clasificarse dentro del romance oriental ya que comparte más vocabulario, gramática y algunas soluciones fonéticas con las lenguas romances occidentales, por lo que a menudo se agrupan con el romance occidental, aunque debido a ello se puede considerar al italorromance como la transición entre el romance occidental y el romance oriental tradicional (dálmata + balcorrumano).

Galería

Ejemplos de isoglosas
La mayor parte de isoglosas asociadas a la línea La Spezia-Rímini son naturalmente isoglosas fonéticas. El siguiente cuadro presenta algunas de las características típicas que diferencian las variedades romances al norte y al sur de dicha línea:

{|class="wikitable" style="text-align:center;"
|-
! colspan=2| LATÍN
! CLAVE(M) || VECLUS  || CAPILLU(M) ||  IOCARE ||  CATENA(M)  ||  VACCA  ||  PAX  ||UNUM || NŎCTE(M) || LĂCTE(M) || FĂCTU(M)
! CĂNE(M) || HŎMINE(M)
|-
! rowspan=4| Italorromance
! Italiano
| kiave || vekkjo || kapello || dʒokare || katena || vakka || patʃe || uno || nɔtte || latte || fatto || kane || wɔmo
|-
! Romanesco
| kiave || vekkjo || kapello || dʒoka || katena || vakka || patʃe || uno || nɔtte || latte || fatto || kane || ɔmo
|-
! Napolitano
| kiavə || viekkjə || kapellə || juka || katena || vakka || patʃə || unə || nottə || lattə || fattə || kanə || ɔmmə
|-
! Siciliano
| kiavi || vekkju || kapiddu || jukari || katina || vakka || paʃi || unu || nɔtti || latti || fattu || kani || ɔmu
|-
! colspan=15| Línea La Spezia-Rímini
|-
! rowspan=7| Galoitálico
! Lombardo
| tʃav || vetʃ / veʒ || kavɛl || dʒuga || kadɛna || vaka || pas || yn || nɔʧ || laʧ || faʧ || ka || ɔm
|-
! Ligur
| tʃavæ || veʒiu || kavelu || dʒuga || kadɛna || vaka || paze || yn || nøtʃe || lajt / lœt(e) || fajt || kan || omu
|-
! Piemontés
| tʃav || vetʃ / vej || kavɛl || dʒuge || kadɛna || vaka || pas || yn || nøit || lajt || fajt || kan || ɔm
|-
! Emiliano-romañol
| tʃæv || vetʃ || kævɛl || zuger || kadɛna || vaka || pæs || on || nɔt || lat || fat || kan || ɔm
|-
! Véneto
| tʃave || vetʃo || kavelo || zugar || kadɛna || vaka || paze || un || note || late || fato || kan || ɔmo
|-
! Istriano
| tʃave || vietʃo || kavelo || zuga || kadena || vaka || pas || un || nwɔto || lato || fato || kan || ɔmo
|}

Isoglosas de las lenguas italorromances

 Uso de los plurales (e, i).
 Palatalización de los grupos latinos (ci, ce) como (tʃ) y (ti, te) como (ts). Un rasgo compartido con las lenguas balcorrumanas y dálmata. Una excepción es que en el dálmata no se dio palatalización ante -ce y -t reteniendo el sonido original -k y -t.
 Se conservan las consonantes gemidas del latín y también hubo desarrollos adicionales de gemidas. Una característica compartida con el balcorrumano y el dálmata.
 Los grupos latinos iniciales -FL- y -PL- evolucionan a fi y pi. Una característica compartida con las lenguas galoitálicas.
 Conservación de las vocales latinas finales y las intertónicas.
 Los grupos latinos (ks, bs, ps) sufren una reducción a -s.
 No tienen palabras acabadas en consonantes, pues todas terminan en vocales. Esta es la característica principal.
 Pérdida de las (s) finales latinas, una característica también compartida con el dálmata y las lenguas balcorrumanas.
 Pérdida de la i de los diptongos finales latinos.
 El grupo latino -CL- evoluciona a (ki) y la oclusiva se mantiene incluso dentro de las palabras una característica también compartida con las lenguas balcorrumanas y ausente en las lenguas romances occidentales ya que -CL- dentro las palabras se perdió en el romance occidental.
 Las lenguas italorromances (exceptuando al italiano) junto con el dálmata y algunas lenguas balcorrumanas como el arrumano tienen una evolución secundaria de las palabras comenzadas con -ge a -de.
 Las lenguas italorromances junto con las lenguas balcorrumanas y el dálmata conservan en mayor medida las oclusivas sordas intervocálicas latinas /p, k t/ en comparación con las lenguas galo-ibéricas y el sardo (romance occidental) que sonorizan o pierden, desde este punto de vista las lenguas italorromances forman parte de las lenguas romances orientales a pesar de que Ethnologue las clasifique junto con las occidentales.

El dialecto castelmezzano del napolitano situado en el centro del área italorromance proporciona evidencia de que el desarrollo de las vocales típico del dálmata y el balcorrumano así como su evolución de los grupos latinos /kt/, /ks/, /gn/ hacía /pt/, /ps/ y /mn/ también estuvieron presentes en las lenguas italorromances y que tras procesos fonológicos posteriores estas evoluciones se alteraron en casi todas las variedades.

Comparación léxica
Los numerales en diferentes variedades italorromances son:
{|class=wikitable style=text-align:center;
|-
! GLOSA !! Italiano !! Romanesco !! Napolitano !! Siciliano
|-
| '1' || uno / una || uno / una || uno / una || unu / una
|-
| '2' || due || due || ɾujə / ɾojə || dui
|-
| '3' || tre || tre || trə || tri
|-
| '4' || kwatɾo || kwatɾo || kwatːə || kwaʈːɽu
|-
| '5' || ʧiŋkwe || ʧiŋkwe || ʧiŋkə || ʃiŋku
|-
| '6' || sei || sɛi || sejə || sɛi
|-
| '7' || sɛtːe || sɛtːe || sɛtːə || sɛtːi
|-
| '8' || ɔtːo || ɔtːo || otːə || ɔtːu
|-
| '9' || nɔve || nɔve || nɔvə ||  nɔːvi
|-
| '10' || dieʧi || dieʃi || ɾieʃə  ||  dɛːʃi
|}

Referencias

Bibliografía
 C. Grassi, A. A. Sobrero, T. Telmon. Fondamenti di dialettologia italiana, Roma-Bari, Editori Laterza, 1997, ISBN 88-420-5131-4.
 L. Renzi. Nuova introduzione alla filologia romanza. Bologna, Il Mulino. Pagg. 504. ISBN 88-15-04340-3.

Lenguas italorromances


ممدوح عزام هو روائي سوري، وهو عضو في جمعية القصة والرواية السورية، ولد في محافظة السويداء عام 1950.

حياته
هو روائي سوري درس في مدارس محافظة السويداء قبل أن ينتقل لدراسة الأدب العربي في جامعة دمشق، عمل مدرسا في الجمهورية العربية السورية، وبدأ حياته كأديب في عام 1985 بعد نشر مجموعته القصصية الأولى بعنوان نحو الماء من منشورات وزارة الثقافة السورية، أعماله الروائية كانت تحاكي مواضيع الكفاح الإنساني والحياة الخاصة بالناس المهمشين على الأرض اللذين يعيشون رحلة تحدي في التعبير عن الذات في مجتمعاتهم المغلقة، لكنه يصف دائما ما بكتبه بأنها موجودة في بيئة الجنوب السوري.

من مؤلفاته
للكاتب ممدوح عزام عدد من الروايات والمجموعات القصصية والأعمال المشتركة:

 نحو الماء (مجموعة قصصية)، وزارة الثقافة، 1985
 معراج الموت، دار الأهالي، دمشق، 1987، طبعة أولى. دار البلد، دمشق، 2003، طبعة ثانية.
 قصر المطر، وزارة الثقافة، دمشق، 1998، طبعة أولى. المركز الثقافي العربي، بيروت ودار البلد، دمشق، طبعة ثانية، 2003
 جهات الجنوب، دار ورد، دمشق، 2000
 الشراع (مجموعة قصصية)، وزارة الثقافة، دمشق، 2000
 أرض الكلام، دار المدى، دمشق، 2005.
 نساء الخيال، 2011.
 أرواح صخرات العسل، 2018.
 لا تخبر الحصان، 2019.
 صفحات من دفتر قديم تأليف جماعي

وصلات خارجية
 صفحته على موقع غود ريدز
 مقالاته على موقع الجمهورية.نت
 مقالاته على موقع جريدة السفير

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من محافظة السويداء
الثورة السورية الكبرى
خريجو جامعة دمشق
روائيون سوريون
مواليد 1950

ممدوح عزام


Grupno prvenstvo Nogometnog podsaveza Osijek je predstavljalo najniži stupanj natjecanja u podsavezu. Prvenstvo je bilo podijeljeno u 8 grupa. Pobjednici grupa su igrali kvalifikacije za ulazak u Oblasnu ligu, ali zbog reorganizacije natjecanja, prvaci kvalifikacionih grupa su se plasirali u novoosnovani 1. razred.

Tablice

Grupa I

Grupa II

Grupa III

Grupa IV

Grupa V

Grupa VI

Grupa VII

Grupa VIII

Kvalifikacije za Oblasnu ligu
Iako su inicijalno kvalifikacije bile za Oblasnu ligu, zbog reorganizacije sustava natjecanja, pobjednici kvalifikacionih grupa su se plasirali u novoosnovani 1. razred.

Prva grupa

Druga grupa

Izvori

 50 godina nogometa u Slavoniji, 1956.

1951
1951
Osijek-grupno

Grupno prvenstvo NP Osijek 1951.


Le cerveau chinois est une expérience de pensée de la philosophie de l'esprit qui considère ce qui se produirait si chaque membre de la nation chinoise était invité à simuler l'action d'un neurone dans le cerveau, en utilisant des téléphones ou des émetteurs bidirectionnels pour simuler les axones et les dendrites qui relient les neurones. Cet arrangement aurait-il un esprit ou une conscience de la même manière que les cerveaux ?

Les premières versions de ce scénario ont été avancées en 1961 par Anatoly Dneprov, en 1974 par Lawrence Davis et en 1978 par Ned Block. Block soutient que le cerveau chinois n'aurait pas d'esprit, alors que Daniel Dennett fait valoir qu'il en aurait un. Le problème du cerveau chinois est un cas particulier du problème plus général de savoir si un esprit peut exister dans d'autres esprits plus grands

L'expérience de pensée

Supposons que toute la nation chinoise soit réorganisée pour simuler le fonctionnement d'un seul cerveau (c'est-à-dire pour agir comme un esprit selon le fonctionnalisme). Chaque Chinois agit comme un neurone et communique par une radio bidirectionnelle spéciale avec les autres personnes. L'état mental du cerveau chinois à un moment donné est affiché sur des satellites qui peuvent être vus de n'importe où en Chine. Le cerveau chinois est alors connecté par radio à un corps, celui qui fournit les entrées sensorielles et les sorties comportementales du cerveau chinois.

Ainsi, le cerveau chinois possède tous les éléments d'une description fonctionnelle de l'esprit : entrées sensorielles, sorties comportementales et états mentaux internes liés causalement à d'autres états mentaux. Si la nation chinoise peut être amenée à agir de cette manière, alors, selon le fonctionnalisme, ce système aurait un esprit. Le but de Block est de montrer à quel point il est non intuitif de penser qu'un tel arrangement pourrait créer un esprit capable de pensées et de sentiments.

Contexte

De nombreuses théories des états mentaux sont matérialistes, c'est-à-dire qu'elles décrivent l'esprit comme le comportement d'un objet physique comme le cerveau. Un exemple autrefois important est la théorie de l'identité, qui dit que les états mentaux sont des états du cerveau. Une critique est le problème de la réalisabilité multiple. La théorie physicaliste qui répond à cela est le fonctionnalisme, qui déclare qu'un état mental peut être tout ce qui fonctionne comme un état mental, c'est-à-dire que l'esprit peut être composé de neurones, ou il pourrait être composé de bois, roches ou papier toilette, tant qu'il fournit une fonctionnalité mentale.

Conscience

Le cerveau chinois soutient que la conscience est un problème pour le fonctionnalisme. La nation chinoise de Block présente une version de ce que l'on appelle l'objection de l'absence de qualia du fonctionnalisme, car elle prétend montrer qu'il est possible pour quelque chose d'être fonctionnellement équivalent à un être humain et pourtant n'avoir aucune expérience consciente. Une créature qui fonctionne comme un être humain mais ne ressent rien est un « zombie ». Ainsi, l'objection de l'absence de qualia du fonctionnalisme pourrait également être appelée « objection zombie ».

Critiques
Certains philosophes, comme Daniel Dennett, ont conclu que le cerveau chinois crée un état mental. L'argument principal est l'existence de toute une série hiérarchique de niveaux mentaux qui deviennent de moins en moins sophistiqués en matière d'organisation fonctionnelle et de composition physique jusqu'au niveau des neurones physico-mécaniques. Les philosophes fonctionnalistes de l'esprit soutiennent l'idée qu'une construction comme le cerveau chinois peut réaliser un esprit, et que les neurones ne sont, en principe, pas le seul matériau qui peut créer un état mental.

Expérience similaire

Le scénario de la chambre chinoise, analysé par John Searle, est une expérience de pensée similaire en philosophie de l'esprit qui se rapporte à l'intelligence artificielle. En fait, la nouvelle originale  (publiée en 1961 par le physicien et écrivain soviétique Anatoly Dneprov) contient à la fois le scénario du cerveau chinois et celui de la chambre chinoise  : les  du Congrès soviétique des jeunes mathématiciens acceptent volontiers de participer à un « jeu purement mathématique » proposé par le professeur Zarubin. Le jeu nécessite l'exécution d'un ensemble de règles données aux participants, qui communiquent entre eux à l'aide de phrases composées uniquement des mots « zéro » et « un ». Après plusieurs heures de jeu, les participants n'ont aucune idée de ce qui se passe et ils se fatiguent progressivement. Une fille devient trop étourdie et quitte le jeu juste avant qu'il ne se termine. Le lendemain, le professeur Zarubin révèle aux participants enthousiastes qu'ils simulaient une machine informatique qui traduisait une phrase écrite en portugais, , une langue qu'aucun des participants ne comprenait, en la phrase en russe « Les plus grands objectifs sont atteints grâce à un ekkedt mineur mais continu », une langue que tous les participants comprenaient. Il devient clair que le dernier mot, qui aurait dû être « efforts », est mal traduit en raison de la fille étourdie qui a quitté la simulation.

Articles connexes
 Alan Turing
 Béhaviorisme logique
 L'argument Blockhead
 David Chalmers
 Dualisme
 Éliminativisme
 Fonctionnalisme
 Hilary Putnam
 Monisme neutre
 Dualisme de propriété
 Théorie générale des systèmes

Notes et references

Expérience de pensée philosophique
Philosophie de l'esprit

Cerveau chinois


Udomxai er en provins i Laos. Hovedstaden er Muang Xay.

Provinser i Laos

Udomxai


Sancar, Eskişehir ilinin Seyitgazi ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
1928 yılından beri köy statüsünü taşımaktadır.

Coğrafya
Eskişehir iline 51 km, Seyitgazi ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Altyapı bilgileri

Kaynakça

Dış bağlantılar
 YerelNET

Seyitgazi'nin mahalleleri

Sancar, Seyitgazi


Roland le Péteur (également connu sous le nom de Roland le Fartere, Roulandus le Fartere ou Roland le Petour) était un pétomane anglais qui vécut aux alentours du . Le réel prénom de Roland le Péteur était George. Il reçut le manoir Hemingstone dans le Suffolk ainsi que  de terres en échange de ses services de bouffon pour le roi Henri II.

Il était obligé de jouer chaque année à Noël « Unum saltum et siffletum et unum bumbulum » (un saut, un sifflet et un pet) pour la cour du roi.

Roland est répertorié dans le Liber Feodorum (Livre des frais) anglais du .

Notes et références

Bibliographie

 La langue du pet par Evan R. Goldstein, Chronique de l'enseignement supérieur. (Récupéré le 18 novembre 2007. Abonnement requis)

Bouffon
Personnalité anglaise du XIIe siècle
Date de naissance non renseignée (XIIe siècle)
Date de décès non renseignée (XIIe siècle)
Henri II (roi d'Angleterre)

Roland le Péteur


Alexandra Mazzucco (født den 29. januar 1993 i Lauf an der Pegnitz) er en tysk håndboldspiller som spiller for Thüringer HC og Tysklands kvindehåndboldlandshold.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Tyskland

Alexandra Mazzucco


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 Plutarhos, Yunan tarihçi, biyografi ve deneme yazarı (d. 46)

127


Organizația Maritimă Internațională (OMI) este o agenție specializată guvernamentală în cadrul sistemului ONU, cu sediul la Londra, creată în 1948 în scopul facilitării cooperării în domeniul navigației maritime internaționale, asigurării securității maritime, prevenirii poluării mărilor și oceanelor și al elaborării convențiilor internaționale privind navigația maritimă.

A început activitatea în ianuarie 1959, iar până la 22 mai 1982 s-a numit Organizația Interguvernamentală Consultativă pentru Navigație Maritimă.
OMI are 158 membri (2002), printre care și România, admisă la 20 martie 1965.

Vezi și
 Organizația Hidrografică Internațională

Organizația Națiunilor Unite
Navigație
Organizații interguvernamentale

Organizația Maritimă Internațională


Ilex cassine is a holly native to the southeastern coast of North America, in the United States from Virginia to southeast Texas, in Mexico in Veracruz, and in the Caribbean on the Bahamas, Cuba, and Puerto Rico. It is commonly known as dahoon holly or cassena, the latter derived from the Timucua name for I. vomitoria.

It is a large shrub or small tree growing to 10–13 m tall. The leaves are evergreen, 6–15 cm long and 2–4 cm broad, glossy dark green, entire or with a few small spines near the apex of the leaf. The flowers are white, with a four-lobed corolla. The fruit is a red drupe, 5–6 mm in diameter, containing four seeds.

As with other hollies, it is dioecious with separate male and female plants. Only the females have berries, and a male pollenizer must be within range for bees to pollinate them.

Varieties
There are three varieties:
Ilex cassine var. cassine (United States, Caribbean)
Ilex cassine var. angustifolia Aiton. (United States)
Ilex cassine var. mexicana (Turcz.) Loes. (Mexico)

Ilex × attenuata is a naturally occurring hybrid of Ilex cassine and Ilex opaca.

Cultivation
Ilex cassine is grown in warmer climates as an ornamental plant for the attractive bright red berries set against the glossy green leaves. It is known to grow to 30 feet tall. Its original range was close to the coast, but the range has been extended by planting.

Stimulant
Ilex cassine leaves, like those of its sister species I. vomitoria, contain measurable amounts of the stimulants caffeine and theobromine. The leaves of both species may have been used in the Native American cassena (the Black drink), and there has been confusion in the literature as to which species was commonly used to brew the drink, but I. vomitoria provides more caffeine and was probably the usual ingredient in cassena. An analysis of the levels of methylxanthines in the leaves used in various stimulant drinks found that I. cassine leaves have about 20% (by dry weight) of the amount of caffeine found in I. vomitoria, 8% of that in Coffea arabica, and about 3% of the caffeine in Camellia sinensis Kunze. I. cassine has twice as much theobromine as I. vomitoria and 20% of the level in C. sinensis Kunze (C. arabica does not contain significant amounts of theobromine), but the stimulant effect of theobromine is just 10% of that of caffeine.

References

External links

 Trees, Shrubs, and Woody Vines of North Carolina: Dahoon (Ilex cassine)

cassine
Plants described in 1753
Taxa named by Carl Linnaeus
Ornamental trees
Trees of the Bahamas
Trees of Cuba
Trees of Puerto Rico
Trees of the Southeastern United States
Trees of the South-Central United States
Trees of Veracruz
Trees of the United States

Ilex cassine


Colliers New Encyclopedia a été publiée par P. F. Collier & Son de 1902 à 1929. Elle se distingue de la plus célèbre Collier's Encyclopedia qui a commencé à être publiée en 1949, bien qu'elles aient eu le même éditeur et des noms similaires. Publiée pour la première fois en 1902 en 16 volumes, la série a été réimprimée à plusieurs reprises, mais n'a été complètement révisée qu'en 1921. D'autres éditions ont été publiées en 1926, 1928 et 1929. Au lieu d'être révisée, la collection a été complétée entre 1905 et 1921 par le Colliers's Self Indexing Annual. Toutefois, ce service a été interrompu en 1921 et un "service de révision annuelle" a été mis en place. C'est également à cette époque que l'Encyclopédie a obtenu le sous-titre "un ouvrage de référence à feuilles mobiles et auto-révisable"

L' University Encyclopedia of Twentieth Century Knowledge publiée par Collier en 1902 en 10 volumes était évidemment un abrégé ou une réimpression de cet ouvrage.

Notes et références

Liens externes

Encyclopédie en anglais

Collier's New Encyclopedia


Ronald Prescott Reagan (Los Angeles, 20 de maio de 1958) é um radialista e comentarista político estadunidense. Ele é filho do ex-presidente dos Estados Unidos, Ronald Reagan.

Biorafia
Reagan nasceu em 20 de maio de 1958, no Cedars-Sinai Medical Center, em Los Angeles. Ele é o filho mais novo de Ronald Reagan e sua segunda esposa, Nancy Davis Reagan. A família morou em Sacramento enquanto seu pai era governador, de 1967 a 1975. Sua irmã, Patti Davis, é cinco anos e meio mais velha. Seu irmão mais velho, Michael Reagan, adotado quando criança por Ronald Reagan e sua primeira esposa, Jane Wyman, é 13 anos mais velho. Ele também tinha duas meias-irmãs filhas de Reagan e Wyman, Maureen Reagan (1941–2001) e Christine Reagan, que nasceu prematuramente, em 26 de junho de 1947, e morreu no mesmo dia.

Carreira
Reagan trabalhou como jornalista de revista e apresentou programas de entrevistas em redes de TV a cabo, como a rede Animal Planet. Na Grã-Bretanha, é mais conhecido por ter co-apresentado Record Breakers (baseado no Guinness Book of Records) para a BBC. De fevereiro a dezembro de 2005, Reagan co-apresentou o talk show Connected: Coast to Coast with Monica Crowley na MSNBC.

Até seu fim em 2010, a Air America Media exibiu o The Ron Reagan Show. O programa estreou em 8 de setembro de 2008. Em 2011, publicou o livro My Father at 100: A Memoir.

Vida pessoal
Reagan mora em Seattle. Ele se casou com Doria Palmieri, uma psicóloga, em 1980. Ela morreu em 2014 de doença neuromuscular. Eles não tiveram filhos. Ele se casou com Federica Basagni em julho de 2018.

Reagan não é membro de um partido político, mas vota nos democratas. Ele tornou-se mais ativo politicamente depois que seu pai deixou a Casa Branca em 1989. Ele votou no candidato democrata John Kerry nas eleições presidenciais de 2004. Também apoiou a candidatura de Barack Obama para presidente nas eleições presidenciais de 2008.

Nascidos em 1958
Naturais de Los Angeles
Jornalistas dos Estados Unidos
Ronald Reagan
Alunos da Universidade do Sul da Califórnia
Filhos de presidentes dos Estados Unidos
Ateus dos Estados Unidos

Ron Reagan


Bloch Autotechnik ist eine Schweizer Kfz-Werkstatt und ein ehemaliger Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen aus Schönenwerd wurde 1981 als Autowerkstatt gegründet. Wenig später folgte der Umzug in die Oltnerstrasse 53 in der gleichen Gemeinde. Das Unternehmen vertrieb Fahrzeuge von Infiniti, Iveco und Nissan. 2001 begann die Produktion von Automobilen. Der Markenname lautete Blonell. Seit einiger Zeit werden Fahrzeuge von Artega angeboten.

Fahrzeuge
Theo Bloch übernahm von der Minelli AG aus Pfäffikon die Produktionsrechte an dem Nostalgiefahrzeug Minelli TF 1800. Dabei handelte es sich um einen Nachbau des MG TF von 1953. Der Stahlrohrrahmen und das Fahrwerk waren Eigenkonstruktionen. Darauf wurde eine offene, zweisitzige Roadsterkarosserie aus Kunststoff montiert. Für den Antrieb sorgte ein Vierzylindermotor von Ford mit 1800 cm³ Hubraum und 85 kW.

Literatur

Weblinks
 Internetseite des Unternehmens (abgerufen am 19. März 2012)
 car-cat.com (englisch) (abgerufen am 19. März 2012)

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Schweiz)
Unternehmen (Schönenwerd)

Bloch Autotechnik


Cherry Creek may refer to:

Australia
 Cherry Creek, Queensland, a locality in the Toowoomba Region

Canada
Cherry Creek (British Columbia), a creek
Cherry Creek, British Columbia, a designated place

United States
Cherry Creek (Arizona), a tributary of the Salt River
Cherry Creek (Colorado), a tributary of the South Platte River
Cherry Creek (South Dakota), a tributary of the Cheyenne River
Cherry Creek (Tuolumne River), a stream in California
Cherry Creek, Colorado, a census-designated place in Arapahoe County
Cherry Creek, Columbus, Ohio, a neighborhood
Cherry Creek, Denver, Colorado, a neighborhood
Cherry Creek, Idaho, an unincorporated community in Oneida County
Cherry Creek, Nevada, a historic community in White Pine County
Cherry Creek, New York (town), in Chautauqua County
Cherry Creek, New York (village), within the Town of Cherry Creek
Cherry Creek, South Dakota, an unincorporated community in Ziebach County
Cherry Creek Golf Links, a golf club in Riverhead, New York
Cherry Creek High School, Greenwood Village, Colorado
Cherry Creek Range, a line of mountains in Nevada
Cherry Creek Rockshelter, an archaeological site in Colorado
Cherry Creek School District, a school district in Arapahoe County, Colorado
Cherry Creek State Park, Colorado
Cherry Creek Township, Buffalo County, Nebraska

See also
Cherry Creek Campaign, 1890 conflict between Apaches and the United States Army
Cherry Valley Creek, a tributary of the Susquehanna River in New York, United States
Cherry Creek Ruins, part of the Sierra Ancha Cliff Dwellings, a series of Pre-Columbian Native American cliff-dwellings in Arizona

Cherry Creek


St. Jakobus der Ältere ist eine römisch-katholische Pfarrkirche in Elspe, einem Ortsteil von Lennestadt im Kreis Olpe, Nordrhein-Westfalen. Kirche und Gemeinde gehören zum Pastoralen Raum Lennestadt im Dekanat Südsauerland des Erzbistums Paderborn.

Geschichte
Über den genauen Baubeginn des ersten Elsper Gotteshauses ist so gut wie nichts bekannt.
Bei der Heizungserweiterung im Zuge der Kirchenrenovierung im Jahre 2003 wurden neue Kanäle gegraben. Dabei fanden sich nicht nur die Fundamente der 1882 abgerissenen Ostteile der spätromanischen Hallenkirche, deren Langhaus bis heute erhalten blieb. Es ließ sich auch zeigen, dass dieser Kirche ein älterer, mindestens einmal umgestalteter Bau vorausging, vermutlich eine Saalkirche in der Breite des heutigen Mittelschiffs. Sie könnte schon im Jahr 1000 existiert haben.

Baubeschreibung
Die Pfarrkirche zu Elspe ist ein romanisches bis frühgotisches Bauwerk. Das Langhaus setzt sich aus vier Mittelschiffjochen und zwei vierjochigen Seitenschiffen zusammen. In das erste Langhausjoch hat man die Orgelempore gebaut. Im Osten schließt sich an das Langhaus das Vierungsjoch mit den zwei Querhausarmen. Das Chor hat ein Joch, ein 3/6 Polygon und zwei Seitenchöre.

Die Gesamthöhe der Kirche beträgt 9,20 m.
Das Langhaus hat eine Länge von 42,38 m und eine Breite von 11,30 m. Die Länge des Querhauses beträgt 19,40 m, die Breite 6,20 m. Der Umfang der Pfeiler misst 4,64 m. Die Fenster sind 2,85 m hoch und 0,95 m breit. Außen auf der Nordseite der Kirche befinden sich 2 Stützpfeiler. Ihre verstärkten Maße von 1,44 m Länge und 1,78 m Breite reichen bis auf die Höhe von 3,53 m.

Ausstattung

Mirakelkreuz Elspe

Das sogenannte Mirakelkreuz ist ein Holzkorpus des Gekreuzigten. Bei Untersuchungen im Jahr 2006 in der FH Aalen wurden virtuelle Schnitte durch Kreuz und Korpus mittels eines technischen CT-Gerätes erstellt. Diese wurden an der Johann-Wolfgang-Goethe Universität in Frankfurt dendrochronologisch ausgewertet. Hiernach reichen die Jahresringe des Korpus von 907 bis 968, sodass ein Fälldatum um/nach 989 angenommen werden kann. Die Jahresringe der Kreuzbalken beginnen 978 und reichen bis 1154, was auf ein Fälldatum gegen um/nach 1175 hinweist.
Das Untersuchungsergebnis zeigt also, dass der Korpus und das Kreuz zeitlich nicht zusammen passen. Zwischen beiden liegt eine Zeitspanne von mehr als  180 Jahren.

Friedhofsanlage

Unmittelbar im Anschluss an das Kirchengebäude erstreckt sich der Hauptbereich des Elsper Friedhofes. Die kulturgeschichtliche Bedeutung der Anlage kommt auch darin zum Ausdruck, dass sich auf dem Friedhof vier unter Denkmalschutz stehende Objekte befinden. Es handelt sich um die Friedhofsstützmauer, das zentrale Hochkreuz und um die beiden neogotischen Grabstätten der früheren Elsper Pfarrer Kayser und Hengstebeck.

Siehe im Einzelnen: bebilderte Liste der Baudenkmäler in Lennestadt (unter Ort Elspe)

Gegenüber dem Hauptfriedhof befindet sich auf der anderen Straßenseite (Abzweigung B 55 Richtung Altenvalbert) der Teil des Friedhofs mit der Friedhofskapelle.
Anfang März 2020 wurde im Rahmen der Neugestaltung eines freien Bereichs ein modernes Ensemble aus verschiedenen Elementen vorgestellt. Mittelpunkt ist ein entrostetes Eisenkreuz, das auf dem abbruchreifen Elsper Krankenhaus (Baujahr 1912/13) angebracht war. Es wird im Halbkreis umgeben von Elementen aus Stahl, Glas, Holz und Stein. Fällt die Sonne durch das bunte Glas, erstrahlt das Kreuz in einem Lichtermeer. Im Halbkreis befindet sich auch ein großer Naturstein, umringt von einem metallenen Schriftzug "Glaube, Liebe, Hoffnung". Das Verweilen an dieser Stätte (mit Sitzgelegenheit) soll zum Innehalten und zur Andacht anregen.

Einzelnachweise

Weblinks

 Pastoraler Raum Lennestadt

Bauwerk in Lennestadt
Elspe, Jakobus Der Altere
Elspe, Jakobus Der Altere
Elspe

St. Jakobus der Ältere (Elspe)


A-busser er en type bybusser i Køge, der kører forholdsvis ofte og er let tilgængelige i kraft af mange stoppesteder. A-busserne er gule og kan kendes på deres røde hjørner.

Der er to A-buslinjer i Køge, der begge blev etableret 12. december 2010. Linje 101A kører fra Køge Nord Station via Ølby Station, Køge Station og Boholte til Hastrup. Linje 102A kører fra Køge Station via Herfølge, Rønnede og Tappernøje til Præstø. Mellem Holmebækskolen i Herfølge og Præstø fungerer linjen i praksis som rutebil. I Køge er der natdrift på begge linjer nat efter fredag og lørdag.

A-busserne tilhører trafikselskabet Movia, der har udliciteret driften til Lokalbus. Busserne er 12 m-busser af typen Irisbus SFR151, der har garage på Sandvadsvej i Køge.

Generelt
A-busser er oprindelig HUR Trafiks og nu Movias udgave af begrebet stambusser, der også findes i flere andre større byer under forskellige betegnelser, for eksempel Berlin (metrobusser) og Stockholm (blåbusslinjer). De er tænkt som linjer af høj kvalitet med hyppig drift og direkte linjeføringer, der udgør et attraktivt grundnet. Med deres røde hjørner i højre side foran og venstre side bagpå er de let genkendelige. På stoppestedsstanderne er de markeret med røde skilte, ligesom der en del steder er automatisk nedtælling til næste bus på de linjer, der stopper der.

Køge betjenes af to A-buslinjer, 101A og 102A, der suppleres af forskellige andre buslinjer. Linje 101A kører hvert tiende minut mellem Køge Nord st. og Ølby st. i myldretiderne mandag-fredag, hver halve time imellem og ellers hver time. Mellem Ølby st. og Hastrup køres hvert tiende minut i dagtimerne mandag-lørdag og hvert tyvende minut om aftenen og hele søndagen. I morgenmyldretiden er der ekstrakørsel fra hhv. Køge Nord st. og Køge st. til Campus Køge. Linje 102A kører kører hvert kvarter i dagtimerne mandag-fredag, hvert tyvende minut i dagtimerne lørdag og hver halve time aften og søndag mellem Køge st. og Holmebækskolen i Herfølge. I dagtimerne og først på aftenen fortsætter linjen desuden en gang i timen til Præstø, hvor den reelt fungerer som rutebil. På linje 101A køres der desuden hver halve time nat efter fredag og lørdag mellem Ølby st. og Hastrup samt en gang i timen mellem Køge Nord st. og Ølby st. Linje 102A kører tilsvarende hver halve time nat efter fredag og lørdag mellem Køge st. og Holmebækskolen.

Historie

Konceptet med A-busser kommer fra København, hvor de første kom på gaden 20 oktober 2002. Baggrunden for indførelsen af dem var etableringen af metroen i København, der medførte en række ændringer og reduktioner af busnettet. I den forbindelse valgte man at nytænke nettet med seks stambuslinjer med så høj hyppighed, at køreplaner kunne undværes, og suppleret af et antal almindelige linjer med lavere hyppighed. Konceptet havde svenske og nederlandske forbilleder og ville være overskueligt og attraktivt for passagererne. Navnet A-busser blev valgt med den begrundelse, at "A står for det bedste vi har (A-klasse)"

A-busserne blev indført af HUR Trafik, en del af det daværende Hovedstadens Udviklingsråd (HUR). Det blev imidlertid nedlagt ved Strukturreformen i 2007, hvor HUR Trafik samtidig blev fusioneret med Vestsjællands Trafikselskab og Storstrøms Trafikselskab til Movia. Det nye selskab valgte efterfølgende at udbrede konceptet med A-busser til en række provinsbyer rundt om på Sjælland i løbet af 2009-2011. Her kom der typisk kvarterdrift i dagtimerne mandag-fredag. Det var godt nok en lavere frekvens end i København, men til gengæld var det højere end de almindelige bybuslinjer i provinsbyerne.

Køge fik A-busser ved køreplansskiftet 12. december 2010, hvor de hidtidige bybuslinjer 501 og 502 blev afløst af nye A-buslinjer 101A og 102A i forbindelse med en omlægning af busnettet i byen. Linje 101A erstattede linje 501 mellem Køge st. og Hastrup i syd men fik samtidig en gren nord på til Ølby st. og i myldretiden til Køge Handelsskole som erstatning for linje 210 og 243 samt en del af linje 245. Strækningen mellem Ølby st. og Køge Handelsskole (nu Campus Køge) blev dog kun betjent i myldretiden, en nyhed for A-busser der ellers betjener deres strækninger hele døgnet. Linje 102A bød også på en nyhed, idet den ikke kun holdt sig til at være bybus i Køge om og omegn. Den erstattede ganske vist linje 502 fra Køge st. til Holmebækskolen i Herfølge, men derudover kom den til at fortsætte som rutebil til Præstø en gang i timen som erstatning for linje 256.

Passagerne tog godt imod de nye A-buslinjer. Allerede i 2013 kunne Movia prale med, at passagertallet var steget med 28 % i forhold til før indførelsen. Et par år efter så det endnu bedre ud. Det årlige passagertal for alle busser i Køge Kommune var således steget med 65 % fra 2,4 mio. i 2009 til 3,9 mio. i 2015. Omkring halvdelen af passagerne benyttede linje 101A. Desuden var andelen af tilfredse passagerer steget fra 89,3 % til 98,4 % i samme periode.

Natdrift og shuttlebus

Fra 9. december 2012 kunne Køge som den formentlig første danske by byde på buslinjer i døgndrift, da linje 102A også begyndte at køre nat efter fredag og lørdag mellem Køge st. og Holmebækskolen. Fra 11. august 2013 fik den selskab af makkeren linje 101A, der fra da også kørte nat efter fredag og lørdag mellem Ølby st. og Hastrup. Med halvtimesdrift var der ganske vist noget længere mellem busserne om natten end om dagen, men det betød ikke desto mindre, at de to linjer kom til at køre uafbrudt fra fredag morgen til søndag aften. For linje 102A var det desuden en væsentligt forøgelse i forhold til natbuslinje 97N, der betjente strækningen til Holmebækskolen med nogle få afgange førhen. Konceptet spredte sig dog sig til de øvrige provinsbyer med A-busser, men i København indførtes der drift på dem døgnet rundt hele ugen fra natten mellem 23. og 24. marts 2013.

A-busserne blev dog også ændret på andre måder, blandt andet i forbindelse med en omlægning af Ivar Huitfeldts Vej i 2015 og ombygning af området ved Køge st. Længere mod nord betød påvirkninger fra anlægget af København-Ringsted-banen, at linje 101A's kørsel mellem Ølby st. og Køge Handelsskole måtte udskilles som shuttlebuskørsel en overgang i 2016 og permanent fra 30. januar 2017 for at undgå forsinkelser.

I 2013 kom der ideer frem om at indføre +Way, der er Movias udgave af bus rapid transit (BRT) med højklassede busser, busbaner og stoppesteder, i Køge. Planen var at omdanne og forlænge den nordlige del af linje 101A, så den ville køre som +Way mellem Køge Station og den kommende Køge Nord Station på København-Ringsted-banen. Den forlængede linje ville betjene et nyt boligområde ved den nye station og undervejs passere Sjællands Universitetshospital, Køge og Campus Køge, der begge havde vokseværk. Hvis projektet gennemførtes, forventedes anlægsudgifterne at løbe op i ca. 40 mio. kr., hvilket forventedes opvejet af øgede passagertal.

Køge Nord Station blev indviet sammen med banen 31. maj 2019 og åbnet for driften dagen efter. Ved den lejlighed blev den almindelige del af linje 101A forlænget fra Ølby st. ad Nordhøj og Egedesvej til den nye station. Til gengæld indskrænkedes shuttlebuskørslen mellem Ølby st. og Campus Køge. Året efter, 28. juni 2020, blev linje 101A omlagt ad Mimersvej og en ny busbro til Køge Nord st. Broen er anlagt af Køge Kommune som en del af +Way-projektet og sparer busserne for en større omvej via Egedesvej.

27. juni 2021 blev linje 101A omlagt, så den kom til at køre ad en ensrettet sløjfe via Campus Køge i begge retninger. Til gengæld bortfaldt shuttlebuskørslen mellem Ølby st. og Campus Køge. 11. april 2023 blev linje 102A omlagt via Tureby Station i forbindelse med, at der kom direkte tog fra Næstved via Køge til København. Tidligere havde det ellers være overvejet at lade linje 102A køre via Herfølge Station, når det skete.

BRT-inspirerede tiltag

I oktober 2021 offentliggjorde Movia og Køge Kommune et mulighedsstudie om hvordan, man kan forbedre fremkommeligheden på linje 101A på strækningen mellem Ølby st. og Køge Gymnasium. Tanken er at det skal være nemt, effektivt og klimavenligt at benytte den kollektive trafik. Desuden vil det kunne understøtte byudviklingen flere steder. Men de ønsker støder i praksis på problemer med trængsel på især Ringstedvej, Stensbjergvej og ind- og udkørslen ved Ølby st. Ved brug af tiltag inspireret af bus rapid transit så som busbaner på delstrækninger og prioritering i lyskryds, vil busserne imidlertid kunne komme både hurtigere og mere præcist frem. Ved Sjællands Universitetshospital, Køge omlægges linjen desuden via en ny hovedindgang, så man undgår den tidskrævende frem- og tilbagekørsel ved den nuværende indgang.

Stoppestederne ønskes opgraderet i varierende omfang med overdækning, siddepladser, realtidsinformation, cykelparkering mv. Desuden skal der være bedre sammenhæng med omgivelserne. Nogle af stoppestederne såsom Torvebyen foreslås derfor flyttet, så der bliver bedre forbindelserne til de lokale stinet. Ved Køge Idrætspark, hvor der er planlagt byudvikling, skal stoppestederne for de to retninger samles ved en ny adgangsvej. Stoppestedet ved Græsmarksvej på Nørre Boulevard foreslås til gengæld nedlagt, da der er forholdsvis få passagerer og kort til andre stoppesteder.

Det anslås at tiltagene vil koste ca. 47 mio. kr. Infrastruktur med busbaner, signalsystemer og arealerhvervelser vil koste ca. 24-25 mio. kr. og forbedringer af stoppestederne ca. 22-23 mio. kr. Linje 101A vil til gengæld kunne spare 2-2½ minut, svarende til 14 % af køretiden mellem Ølby st. og Køge Gymnasium. Det er eksklusive omlægningen ved sygehuset, der vil give en besparelse på ½-1 minut. Linje 103 og 260R vil også få kortere køretid som følge af tiltagene. Samlet forventes tiltagene at kunne give ca. 360 flere daglige påstigende, heraf ca. 300 på linje 101A. Der kan imidlertid tiltrækkes endnu flere passagerer, hvis den sparede køretid benyttes til hyppigere drift.

A-buslinjerne

Passagertal
De to A-buslinjer havde sammenlagt 2,1 mio. passagerer i 2022 med 1,4 mio. på linje 101A og 0,7 mio. på linje 102A. I 2019, det sidste år før coronaviruspandemien, havde de to linjer 2,6 mio. passagerer, fordelt på 1,9 mio. på linje 101A og 0,7 mio. på linje 102A. Da linje 102A delvist fungerer som rutebil, er det ikke umiddelbart muligt at sammenligne den med andre linjer.

Passagerne tælles stikprøvevis ved hjælp af såkaldte tællebusser, der er udvalgte busser med indbygget computer, der blandt andet tæller antallet af passagerer, der står på og af. Konceptet med tællebusser er ikke specielt for A-busserne men blev indført generelt efter forsøg med det i begyndelsen af 1980'erne. I 2008 var der 92 tællebusser i hele Hovedstadsområdet, der var indsat, så alle ture blev talt mindst en hverdag om måneden og tilsvarende for lørdag og søndag hvert kvartal. Ved den efterfølgende opregning af tallene tilføjes desuden ekstrakørsel og et tillæg for 0-2-årige børn, der ikke tælles automatisk.

Historisk oversigt over A-buslinjerne
Nedenfor er gjort rede for både permanente og længerevarende midlertidige ændringer på A-buslinjerne. Ved de midlertidige hersker der dog til tider en vis usikkerhed om de konkrete datoer, hvorfor angivelserne må tages med forbehold. Der er set bort fra omlægninger af få dages varighed og i forbindelse med forskellige arrangementer. Desuden er der set bort fra oprettelser og nedlæggelser af stoppesteder.

Ved datoangivelserne er generelt gået ud fra driftsdøgnet, der går fra ca. kl. 5 om morgenen den pågældende dag til ca. kl. 5 næste dags morgen. Permanente ændringer vil typisk være trådt i kraft ved begyndelsen af driftsdøgnet. Midlertidige ændringer kan være trådt i kraft ved begyndelsen af driftsdøgnet, men det kan også være sket i løbet af det. Tilsvarende kan midlertidige ændringer være afsluttet i løbet af driftsdøgnet, men de kan også have fortsat til slutningen af det, dvs. til om morgenen dagen efter den angivne dato.

Linje 101A

 Overordnede linjevarianter
 Hastrup, Fasanvej – Ølby Station
 Hastrup, Fasanvej - Køge Nord Station
 Vigtige knudepunkter
 Køge Nord Station, Ølby Station, Køge Station
 Materiel (fælles med linje 102A og 106)
 15 12 m-busser af typen Irisbus SFR151 garageret hos Lokalbus, Køge.

Linje 102A

 Overordnede linjevarianter
 Køge Station – Holmebækskolen
 Køge Station – Præstø Rutebilstation
 Vigtige knudepunkter
 Køge Station, Præstø Rutebilterminal og skolerne i Herfølge
 Materiel (fælles med linje 101A og 106)
 15 12 m-busser af typen Irisbus SFR151 garageret hos Lokalbus, Køge.

Galleri

Kilder
 Køreplaner, trafikkort og løbende meddelelser om omlægninger fra HUR Trafik og Movia.
 Løbende oversigter over linjeændringer i Busfronten, medlemsblad for foreningen Busfronten.
 A-busserne fylder 10 år af Jesper Kiby Denborg. Busfronten 245/2012, s. 3-14.
 BRT-inspirerede tiltag i Køge, Movia og Køge Kommune, oktober 2021.

Noter

Eksterne henvisninger

 Linje 101A på Din Offentlige Transport.
 Linje 102A på Din Offentlige Transport.
 Movia

Køge
Transport i Køge
Etableret i 2010

A-bus (Køge)


Brückenkopf ist die Bezeichnung für die Überreste einer vermeintlich römischen Brücke in der Südtiroler Gemeinde Algund. Untersuchungen aus den Jahren 2007/08 machen jedoch eine angenommene Entstehung im 15. Jahrhundert deutlich plausibler.

Geschichte
Falls die römerzeitliche Datierung korrekt ist, gehörte die Brücke zur transalpinen Via Claudia Augusta und führte nahe der antiken Siedlung Statio Maiensis (Meran) über die Etsch. Vom Bauwerk stehen heute nur noch Teile der Brückenauffahrt am linken Flussufer, "Brückenkopf" genannt. Am Gegenufer haben sich keinerlei Baureste erhalten. Ende des 18. Jahrhunderts ragte noch ein Brückenpfeiler im Flussbereich dazwischen empor. Der Brückenrest besteht aus neun Lagen von Gneisquadern mit einer Höhe von über 4 m und Breite von 6,38 m. Auf diesen Sockel wurde später der heute sichtbare Kapellenbildstock aufgesetzt.

Der Bau des Flussübergangs wurde seit Bernhard Mazegger als römerzeitlich angesehen und auf das frühe 1. Jahrhundert n. Chr. datiert, als die Via Claudia Augusta quer durch den heutigen Tiroler Raum errichtet wurde. Die Brücke besaß mehrere Stützweiten, auf denen vermutlich ein hölzerner Fahrweg verlief; unter der Annahme diverser Umbauten wurde ihr Fortbestand von der Römerzeit bis in die mittelalterliche Epoche hinein postuliert. Die Brückenruine steht heute unter Denkmalschutz (siehe Liste der Baudenkmäler in Algund).

Dendrochronologische Untersuchungen sowie Radiokarbonmessungen des Südtiroler Denkmalamts aus den Jahren 2007–2008 datierten eine als Unterbau der Steinmauer dienende und somit aller Wahrscheinlichkeit nach gleichzeitig mit der Brücke errichtete Holzkonstruktion auf das 15. Jahrhundert n. Chr. Gemäß diesen Befunden ist eine Einstufung des Bauwerks als römerzeitlich unplausibel.

2014 wurde das Brückenkopf Museum über dem Brückenkopf errichtet.

Historische Fotos

Einzelnachweise

Literatur
 Galliazzo, Vittorio: I ponti romani. Catalogo generale, Bd. 2, Edizioni Canova, Treviso 1994, ISBN 88-85066-66-6, S. 177 (Nr. 389)

Weblinks

 Gemeinde Algund: Sehenswürdigkeiten: Der römische Brückenkopf

Römische Brücke in Italien
Steinbrücke
Zerstört im 2. Jahrtausend
Steinpfeilerbrücke
Baudenkmal in Algund
Erbaut im 15. Jahrhundert
Ruine in Trentino-Südtirol
Brücke in Europa
Etsch
Verkehrsbauwerk in Südtirol
Bauwerk in Algund

Brückenkopf (Algund)


Events from the year 1757 in Canada.

Incumbents
French Monarch: Louis XV
British and Irish Monarch: George II

Governors
Governor General of New France: Pierre François de Rigaud, Marquis de Vaudreuil-Cavagnal
Colonial Governor of Louisiana: Louis Billouart
Governor of Nova Scotia: Charles Lawrence
Commodore-Governor of Newfoundland: Richard Edwards

Events
 Thursday March 17 to Tuesday March 22 - In four nights 1,500 Canadiens and Indians destroy the out-works of Fort William-Henry.
 Saturday July 30 - Seven thousand men are collected to attack Fort William Henry.
 Tuesday August 9 - The Fort, garrisoned by 2,200, capitulates. Violating the terms of capitulation, Indians kill, or recapture, many of the garrison, whereupon Montcalm exclaims: "Kill me, but spare the English who are under my protection."
 Of the 5,000 French soldiers expected, only 1,500 reach Canada.
 December - The troops, in Canada, complain of being fed on horse-flesh and too little bread.

Births
 June 22: George Vancouver, naval officer, explorer (d.1798)

Deaths
 November 2 : Louis Coulon de Villiers, military officer.

Historical documents
After three "melancholy" years of fighting in North America, outlook for British arms in 1757 is not encouraging (Note: "savage" used)

Returning to Lake George from action on Lake Champlain in January, Rogers' Rangers are ambushed but hold off and escape larger French force

Lord Loudoun, with intelligence that French will sit tight at Quebec, advises his Lake George commander to attack nearby French garrisons

Because of French fleet's strength and British fleet's delayed arrival, Loudoun's council of war cancels Louisbourg expedition

In August, Montcalm takes Fort William Henry on Lake George, then his Indigenous allies plunder and kill most of garrison, women and children

Loudoun's detailed plan (equipment, provisions, transport) for winter offensive against French on Lake Champlain

Detailed description of Quebec City's physical and defensive arrangement, plus advice on navigation, landing and French fire rafts

Nova Scotia needs civil government of fewer officers, and also fewer lawyers, they being "not esteemed the best Friends to an infant Settlement"

Pennsylvania Assembly complains about £2,385 it expended "in supporting the Inhabitants of Nova-Scotia, which[...]ought to be a national Expence."

Board of Trade sympathizes with Nova Scotia over attacks by remaining Acadians, and deportees that other colonies are letting return north

John Knox learns 48 Acadian families of Annapolis River had escaped to mountains and were supporting themselves with "robbing and plundering"

Mi'qmaw siblings Clare and Anselm Thomas from "Pan-nook" near Lunenburg arrange reconciliation with British (Note: "squaw" and "savages" used)

Newcomer Knox at Fort Cumberland finds early October weather not too hot or cold, but oldtimers know "rigorous winter" will come

References

1750s in Canada
1757 in New France
Canada
57

1757 in Canada


مخلص البحيري (15 سبتمبر 1943 - 29 أغسطس 2001 )، ممثل مصري.

عن حياته
ولد في البدرشين في الجيزة، وتخرج في كلية الطب البيطري بجامعة القاهرة وعمل لسنوات طبيبًا بيطريًا في وزارة الزراعة، ثم التحق بمعهد الفنون المسرحية وتخرج فيه عام 1973 واتجه إلى العمل بالمسرح والتليفزيون وعمل في البيت الفني للمسرح، وقد قدم لفرقة البدرشين المسرحية عرضين مسرحيين في بداياته الفنية.

من أعماله
 رياح الشرق
 الكراسي الموسيقية
 ما زال النيل يجري
 الوهم والسلاح
 دعوه للحب
 لن أعيش في جلباب أبي
 العيش والملح
 عمر بن عبد العزيز
 رد قلبي
 الفجالة
 يا رجال العالم اتحدو
 البعض يأكلونها والعة
 أهلا يا بكوات
 الجازية
 هيرو شيما
 احذروا
 جواب ولاد الإيه
 غرميات عطوه أبو مطوة
 آخر همسه
 خداع البصر
 الساحرة
 درب عسكر
 الرجال لهم رؤوس
 رجال الله
 مدرسة المشاهدين
 يا مسافر وحدك
 حلم يوسف
 محاكمة السيد ميم

مسلسلات
 لن أعيش في جلباب أبي
 وما زال النيل يجري
 أوبرا عايدة

أفلام
 السادة الرجال
 حكايات الغريب (فيلم تلفزيوني)
 أيام الغضب
 ناصر 56
 أيام السادات
 سيداتي أنساتي
 أرض الخوف

مسرحيات
 أهلا يا بكوات
 الساحرة
 غراميات عطوة أبو مطوة

وفاته
توفي في حادث تصادم على الطريق الصحراوي قرب مدينة الإسكندرية في 29 أغسطس 2001 عن عمر يناهز 58 عاماً.

روابط خارجية

المراجع

أشخاص من الجيزة
صانعو أفلام مصريون
ممثلون مصريون
مواليد 1362 هـ
مواليد 1943
وفيات 1422 هـ
وفيات 2001
وفيات حوادث الطرق في مصر

مخلص البحيري


Two ships of the United States Navy have been named USS Sabine, after the Sabine River along the Texas/Louisiana border.

 The first  was a sailing frigate started in 1822 but not completed until 1855, and in service during the American Civil War.
 The second  was a fleet oiler purchased in 1940 and on active service until 1969.

United States Navy ship names

USS Sabine


David Wayne (Traverse City, 30 de janeiro de 1914 - Santa Mônica, 9 de fevereiro de 1995) foi um ator estadunidense. Ele ganhou dois prêmios Tony e em 1957 foi indicado ao Emmy por uma aparição no episódio "Heartbeat" da série de antologia Suspicion.

Morte
Wayne morreu de câncer de pulmão em Santa Mônica, Califórnia, em 9 de fevereiro de 1995.

Filmografia
Cinema

Atores de cinema dos Estados Unidos
Atores de teatro dos Estados Unidos
Atores de televisão dos Estados Unidos
Naturais do Michigan
Democratas da Califórnia
Democratas do Michigan
Vencedores do Tony
Mortes por câncer de pulmão
Mortes por câncer na Califórnia

David Wayne


Prunus, gülgiller (Rosaceae) familyasından kiraz, karayemiş, kayısı, şeftali, badem ve erik gibi meyve ağaçlarını içeren cins.

Morfolojik özellikleri
Çiçekler genellikler pembe ile beyaz renkli, beş taç yaprak ve beş çanak yapraklıdır, tekli veya iki, altı ya da daha fazla salkımdan oluşan şemsiye çiçek kuruludur. Meyve bütün türlerde oldukça büyük bir çekirdekten oluşan drupadır. Yapraklar basit, genellikler mızraksı, lopsuz ve yaprak kenarı tamamen dişlidir.

Sınıflandırma

Tarih
Prunus cins ismi ilk olarak Linnaeus'un Species Plantarum adlı eserinde kullanılmıştır. Linnaeus 1737 yılındaki çalışmasında modern Prunus'u 4 ayrı cinse ayırdı: Amygdalus, Cerasus, Prunus ve Padus. fakat 1758 yılında Amygdalus ve Prunus'a indirgedi. Linnaeus'un o zamanlarda kullandığı cins adları bugünkü Prunus cinsinin birer alt cinsi olarak kabul edilmektedir.

Modern
Prunus'un 48 türü üzerinde yapılan DNA çalışması tamamlanmıştır. Prunus monofiletiktir ve bazı Avrasyalı soylardan gelir. Modern sınıflandırmada bazı morfolojik farklılardan dolayı Prunus 6 alt cinse ayrılır.

Alt cinsleri:

 Alt cins Amygdalus : Badem ve şeftaliler.
 Alt cins Cerasus : Kirazlar.
 Alt cins Laurocerasus : Karayemişler.
 Alt cins Lithocerasus : Bodur kirazlar.
 Alt cins Padus : Kuş kirazları.
 Alt cins Prunus : Erik ve kayısılar.

Kullanımı
Ticari meyve üretimi amacıyla badem, kayısı, kiraz, şeftali ve erik kültivarları geliştirilmiştir. Bademin yenebilir kısmı tohumdur; badem sert çekirdekli bir meyvedir, nuks değildir. Birkaç kültivar ve melez türü süs bitkisi olarak yetiştirilir, genellikle çiçekleri bazen de kabuk ve yaprakları için peyzaj çalışmalarında kullanılırlar.

Türler

 Afrika kirazı (Prunus africana)
 Prunus alabamensis
 Prunus alleghaniensis
 Prunus americana
 Prunus andersonii
 Prunus angustifolia
 Kayısı (Prunus armeniaca)
 Kiraz (Prunus avium)
 Prunus caroliniana
 Kiraz eriği (Prunus cerasifera)
 Himalaya yabani kirazı (Prunus cerasoides)
 Vişne (Prunus cerasus)
 Erik (Prunus domestica)
 Badem (Prunus dulcis)
 Prunus emarginata
 Prunus fasciculata
 Prunus fremontii
 Step kirazı (Prunus fruticosa)
 Prunus geniculata
 Prunus glandulosa
 Prunus gracilis
 Japon kuş kirazı (Prunus grayana)
 Prunus havardii
 Prunus hortulana
 Prunus ilicifolia
 Fuji kirazı (Prunus incisa)
 Damson eriği (Prunus insititia)
 Japon kirazı (Prunus japonica)
 Karayemiş (Prunus laurocerasus)
 Portekiz karayemişi (Prunus lusitanica)

 Amur kirazı (Prunus maackii)
 Mahlep (Prunus mahaleb)
 Prunus maritima
 Prunus mexicana
 Prunus minutiflora
 Prunus mume
 Prunus munsoniana
 Prunus murrayana
 Prunus myrtifolia
 Prunus nigra
 Prunus occidentalis
 Kuş kirazı (Prunus padus)
 Prunus pensylvanica
 Şeftali (Prunus persica)
 Prunus pleuradenia
 Dağ kirazı (Prunus prostrata )
 Prunus pumula
 Prunus rivularis
 Japon eriği (Prunus salicina)
 Kara kiraz (Prunus serotina)
 Prunus serrulata
 Çakal eriği (Prunus spinosa)
 Oregon eriği (Prunus subcordata)
 Prunus subhirtella
 Prunus tenella
 Prunus texana
 Tüylü kiraz (Prunus tomentosa)
 Prunus triloba
 Prunus umbellata
 Prunus virginiana

Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Prunus


Edson Ossamu Takeuti, mais conhecido como Tako X (Curitiba, 1965) é um quadrinista brasileiro. Formado pela Escola de Música e Belas Artes do Paraná, começou sua carreira nos anos 1980, ainda assinando apenas como Tako, com o grupo Boca Maldita Comics, junto ao qual produziu as tiras Fritz Down e Silva da Silva. Também trabalhou na edição brasileira da revista Mad, fazendo principalmente paródias de filmes e seriados.

Em 1987, criou em parceria com o roteirista Eduardo Moreira a tira Marcozinho. Entre 1990 e 1994, trabalhou no Japão como ilustrador comercial para diversas editoras e agências de publicidade. Em 1995, a tira passou a se chamar Marco, mesmo ano em que o artista passou a assinar como Tako X. A tira, agora com o nome de Marco e Galapinha (a tartaruga que participava das aventuras do garoto) começou a ser publicada no jornal Folha de Londrina em 1998 e, no ano seguinte, no suplemento infantil Gazetinha, do jornal Gazeta do Povo, onde foi publicada regularmente até 2000, quando o jornal parou de publicar o suplemento infantil. O personagem voltou ter novas histórias a partir de 2015, diretamente na internet com o título Marco e Seus Amigos, dessa vez com roteiros de Alessandra Freitas.

Tako X é ainda cocriador do super-herói O Gralha, para o qual também criou histórias para a Gazeta do Povo e webcomics. Além disso, ele também escreveu e dirigiu os dois curta-metragens em live action do herói: O Gralha: o Ovo e a Galinha (2002) e Gralha x Oil Man: um Encontro Explosivo (2004).

Em 2003, Tako X recebeu, por O Gralha: o Ovo e a Galinha, o prêmio de Melhor Filme pelo Júri Popular do VII Festival de Cinema e Vídeo de Curitiba. Em 2017, ganhou ao lado de Alessandra Freitas o Prêmio Angelo Agostini de melhor web quadrinho por Marco e Seus Amigos.

Ligações externas

Autores de banda desenhada do Brasil
Homens ganhadores do Prêmio Angelo Agostini
Brasileiros de ascendência japonesa
Cartunistas do Brasil
Ilustradores do Paraná
Ilustradores de banda desenhada

Tako X


Snape Adası Kanada'nın Hudson Körfezi'ndeki Belcher Takımadaları'ndaki adalardan birisidir.

Belcher Adaları
Issız adalar

Snape Adası


ජූනි යනු ග්‍රෙගරි දින දසුන අනුව අවුරුද්දේ 6වන මාසයයි.

ග්‍රෙගරි දින දසුනේ මාස
මාස
ජූනි

ජූනි


Diana Trujillo Pomerantz (née en 1983 à Cali) est une ingénieure en aérospatiale colombienne.

Elle travaille au Jet Propulsion Laboratory (JPL) de la National Aeronautics and Space Administration (NASA) encadrant l'équipe responsable du bras robotique du rover Perseverance.

Notes et références

Naissance à Cali
Naissance en 1983
Ingénieur colombien
Ingénieur aéronautique
Personnalité de la NASA

Diana Trujillo


පරිපාලන නීතිය යනු රජයේ පරිපාලන නියෝජිතායතනයන්ගේ කි‍්‍රයාකාරකම් පාලනය කරන නීතියේ අංගයයි. රජයේ නියෝජිතායතන කි‍්‍රයාකාරකම් යටතට රීති සැකසීම තීරණ ගැනීම හෝ විශේෂිත නියාමන වැඩසටහන් කි‍්‍රයාවට නැංවීම යනාදිය ඇතුලත් වියහැක. පරිපාලන නීතිය පොදු නීතියේ කොටසක් ලෙස සැලකෙයි. නීතියේ අංගයක් ලෙස පරිපාලන නීතිය පොලිස් නීතිය, ජාත්‍යන්තර වෙළඳාම, නිෂ්පාදන, පරිසරය, බදුකරණ, විදුලි සන්දේශනය ආගමන සහ ප‍්‍රවාහන වැනි ක්ෂේත‍්‍රයන්හි ජාතික නියාමන ක‍්‍රමවේදයේ කොටසක් ලෙස රජයේ පරිපාලනමය ඒකකයන්හි (උදා. විනිශ්චය සභා මණ්ඩල හෝ කොමිසම්) තීරණ ගැනීම් සම්බන්ධයෙන් එය කටයුතු කරයි විසිවන සියවසේදී වර්ධනය වන සංකීර්ණ සමාජ, ආර්ථික සහ දේශපාලන විෂය පථයන් තුල මිනිසාගේ කි‍්‍රයාකාරීත්වය නියාමනය කිරීම සඳහා ලෝකය පුරාම පරිපාලන නීතිය විහාල වශයෙන් ව්‍යාප්ත වූ අතර ව්‍යවස්ථාදායක මණ්ඩලයන් අලූතින් රජයේ නියෝජිතායතනයන් නිර්මාණය කිරීමත් සමඟ පරිපාලන නීතියද විශාල වශයෙන් ව්‍යාප්ත විය.

නීතිය

පරිපාලන නීතිය


Ricardo, Miriam y Fidel ist der erste Kinodokumentarfilm des Schweizer Regisseurs Christian Frei aus dem Jahr 1997. Der Film porträtiert Miriam Martínez und ihren Vater, den kubanischen Revolutionären Ricardo Martínez. Tochter und Vater sind hin- und hergerissen zwischen dem Wunsch nach Emigration in die USA und den Idealen der Kubanischen Revolution. Der Film feierte seine Premiere 1997 am internationalen Dokumentarfilmfestival Visions du Réel in Nyon (Schweiz).

Inhalt
Ricardo, Miriam y Fidel ist ein Bericht über zwei Einzelschicksale und erzählt gleichzeitig vom Verlust der Utopien und vom Kampf der Ideologien in Kuba.
Miriam Martínez möchte wie viele ihrer Landsleute in die USA auswandern. Als Tochter des kubanischen Revolutionärs Ricardo Martínez ist dies für sie aber besonders schwierig. Ricardo hatte seine Stellung in den 1950er Jahren als Radiojournalist aufgegeben, um sich den Rebellen von Fidel Castro anzuschliessen. Unter der Leitung von Che Guevara hatte er den Piratensender Radio Rebelde gegründet. Dieses Radio wurde zum wichtigen Informationsinstrument der Kubanischen Revolution.
Der Dokumentarfilm Ricardo, Miriam y Fidel zeigt historische Aufnahmen aus der Zeit von Radio Rebelde und schlägt den inhaltlichen Bogen in die Gegenwart, in die Zeit von Miriam, die sich bei Radio and TV Martí informiert. Radio Martí sendet als Arm von Voice of America Richtung Kuba. Der Film behandelt somit auch ein Stück Mediengeschichte. Radio Martí ist nach Angaben des International Broadcasting Bureau die erfolgreichste Radiostation der Weltgeschichte, erreichte doch der Sender bereits Monate nach seinem Start 1985 eine Hörbeteiligung von über 80 Prozent. Im Film spricht auch der Chef von Radio und TV Martí, der Historiker Rolando E. Bonachea.
Ricardo, Miriam y Fidel zeigt die Ambivalenz der Gefühle von Vater und Tochter. Die Realität hat den einst engagierten Kämpfer für die Revolution zu einem ernüchterten Pensionär werden lassen, die Tochter ist am Ende des Films zwar im Land ihrer Träume angekommen, so glücklich scheint sie jedoch nicht. Der Abschied der beiden war ein Abschied für immer, denn die Tochter wird nicht nach Kuba zurückreisen können.

Kritiken

Auszeichnungen
 Basic Trust International Human Rights Film Festival Ramallah-Tel Aviv 2000: Gewinner Publikumspreis
 Internationales Dokumentarfilm Festival DOK.fest München 1998: Wettbewerb
 Filmfestival Max Ophüls Preis Saarbrücken 1998: Sektion «Perspektiven des jungen Films»
 Solothurner Filmtage 1998: Eröffnungsfilm
 International Documentary Film Festival Amsterdam IDFA 1997: Sektion «Reflecting Images»
 São Paulo International Film Festival 1997: Sektion «Competicao Novos Diretores»
 Festival Internacional de Cine de Donostia-San Sebastián 1997: Sektion «Made in Spanish»
 Human Rights Watch International Film Festival, New York City 1997
 Chicago Latino Film Festival 1997
 Visions du Réel Nyon 1997: Wettbewerb

Literatur
 Norbert Creutz: Ricardo, Miriam y Fidel, in: Die Tektonik des Menschlichen, GEO Edition Dokumentarfilme Christian Frei Collection, Hg. v. Warner Home Video Schweiz 2007, 28-35 (PDF).

Weblinks

 Offizielle Seite zum Film
 Webseite von Radio Rebelde (englisch)
 Website von Radio Martí TV

Einzelnachweise

Filmtitel 1997
Dokumentarfilm
Schweizer Film
Kubanische Revolution

Ricardo, Miriam y Fidel


Michael, Mick, or Mike Murphy may refer to:

Artists and entertainers
 Michael Murphy (actor) (born 1938), American actor
 Mike Murphy (musician) (1946–2006), American drummer for the Bee Gees and Chicago
 Michael Bryan Murphy, lead singer of REO Speedwagon
 Michael John Murphy, American folk musician
 Mike L. Murphy (born 1975), American film maker and animator
 Michael Murphy (singer) (born 1986), New Zealand Idol runner up
 Mic Murphy (born 1958), member of musical duo The System
 Michael Murphy (sculptor) (born 1975), American artist
 Mick Murphy (guitarist) (born 1972), American guitarist and multi-instrumentalist

Sportspeople

Association football
 Mick Murphy (footballer) (born 1976), English former football midfielder
 Mike Murphy (footballer) (born 1939), English former football goalkeeper

Gaelic football
 Michael Murphy (Gaelic footballer) (born 1989), Donegal and Glenswilly sportsman
 Mick Murphy (Gaelic footballer) (1931–2009), Irish Gaelic footballer

Gridiron football
 Mike Murphy (American football) (born 1944), American football coach
 Mike Murphy (Canadian football), Canadian Football League fullback
 Mike Murphy (trainer and coach) (1860–1913), trainer of boxing champion John L. Sullivan, first Michigan Wolverines football coach, and the "father of American track athletics"

Hurling
 Mick Murphy (Limerick hurler) (1897–1955), Irish hurler who played as a goalkeeper for the Limerick senior team
 Michael Murphy (Templederry hurler) (born 1959), Irish hurler
 Mick Murphy (Tipperary hurler) (1940–2018), Irish sportsperson
 Mick Murphy (hurler, born 1918) (1918–2018), Irish hurler with Tipperary and Clare
 Mick Murphy (Cork hurler) (1894–1968), Irish sportsman and revolutionary figure

Other sports
 Michael Murphy (Australian footballer) (born 1965), VFL/AFL player
 Mick Murphy (rugby league) (1941–2019), rugby union and rugby league footballer of the 1960s and 1970s
 Mike Murphy (baseball) (1888–1952), American Major League Baseball catcher
 Michael Murphy (cricketer) (1854–1890), Australian cricketer
 Mick Murphy (cyclist) (1934–2015), Irish cyclist, wrestler and boxer
 Michael Murphy (diver) (born 1973), Australian Olympic diver
 Mike Murphy (ice hockey, born 1950), ice hockey player and head coach, currently NHL vice-president of hockey operations
 Mike Murphy (ice hockey, born 1989), Canadian ice hockey goaltender
 Mike Murphy (trainer and coach) (1860–1913), trainer of boxing champion John L. Sullivan, first Michigan Wolverines football coach, and the "father of American track athletics"
 Mick Murphy (speedway rider) (1911 – 1998), Australian speedway rider

Politicians
 Michael Murphy (Indiana politician) (born 1957), member of the Indiana House of Representatives
 Michael Pat Murphy (1919–2000), Irish Labour Party politician
 Michael Murphy (Tennessee politician), member of the Tennessee House of Representatives (1971–1986)
 Michael C. Murphy (New York politician) (1839–1903), New York politician and Medal of Honor recipient
 Michael C. Murphy (Michigan politician) (1952–2014), member of the Michigan House of Representatives
 Mick Murphy (Irish Socialist politician)
 Mick Murphy (Sinn Féin politician) (born 1942), nationalist politician in Northern Ireland
 Mike Murphy (New Brunswick politician) (born 1958), Canadian lawyer and Liberal politician
 Mike Murphy (political consultant) (born 1962), American Republican political consultant
 Mike Murphy (Washington politician), treasurer of the state of Washington
 Michael Murphy (Kansas politician), member of the Kansas House of Representatives
 Michael A. Murphy (1837–1909), associate justice of the Supreme Court of Nevada

Soldiers
 Michael Murphy (VC) (c. 1837–1893), Irish recipient of the Victoria Cross
 Michael D. Murphy, U.S. Air Force colonel charged with falsely claiming to be an attorney
 Michael P. Murphy (1976–2005), U.S. Navy SEAL and Medal of Honor recipient, killed in the War in Afghanistan

Characters
 Michael Murphy, fictional character in the TV series The Leftovers
 Michael Murphy, main protagonist of Babylon Rising

Others
 Michael Murphy (author) (born 1930), American Integral Movement author and co-founder of the Esalen Institute
 Michael Murphy (priest) (c. 1767–1798), co-leader of the Irish Rebellion of 1798
 Michael Murphy (bishop), 20th-century Irish Roman Catholic bishop
 Michael Derrington Murphy (born 1940), chemistry professor and bluegrass musician
 Michael J. Murphy (police commissioner) (1913–1997), American police commissioner
 Michael Joseph Murphy (1915–2007), American prelate of the Roman Catholic Church
 [[Michael Dean Murphy (born 1948), American cultural anthropologist
 Michael R. Murphy (born 1947), American judge
 Michael Murphy (academic), former President of University College Cork
 Michael Murphy (New Zealand magistrate) (1806–1852), New Zealander clerk, police magistrate, and subsheriff
 Michael Murphy (journalist) (born 1948/49), news reader with RTÉ
 Mike Murphy (born 1941), Irish broadcaster
 Mike Murphy (sports radio personality) (born 1951), nicknamed "Murph", American radio talk-show host
 Michael Murphy (pilot) (1816–1887), 19th-century American New York Sandy Hook maritime pilot
 Michael J. Murphy (builder) (1885–1959), master builder in the Carmel-by-the-Sea, California
 Michael J. Murphy (diplomat), American diplomat
 USS Michael Murphy, a destroyer

See also
 Michael Martin Murphey (born 1945), American singer and songwriter

Michael Murphy


ريو فيستا  هي إحدى مدن مقاطعة سولانو، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 6 يناير، 1894.

مراجع

مدن منطقة خليج سان فرانسيسكو
مدن كاليفورنيا

مدن في مقاطعة سولانو (كاليفورنيا)

ريو فيستا (كاليفورنيا)


The University of Bristol Students' Union (known as Bristol SU) is the students' union of the University of Bristol, England. It is among the oldest of the UK students' unions and was a founding member of the National Union of Students . The Union is currently based in the Richmond Building on Queens' Road.

History
The original home of the students' union was the Victoria Rooms, which was given to the University in 1920. In 1934, a serious fire destroyed the main hall and electric organ of the building, though many of the other areas were saved from serious damage.  In 1965, the students' union moved to the Richmond Building on Queens' Road.

A fire in the Richmond building on 15 September 2009 caused its closure.  Canoes and other water sporting equipment in a storage area in front of the building caught fire and by 9am was sending "thick black smoke" along the road.

For two days, starting 24 November 2010, a room of the building was occupied by students following the protests in Bristol on the same day. Among other things, the students claimed the union was failing to represent them on issues such as government funding for higher education, and rises to tuition fees. The union was also criticised for not holding an Extraordinary General Meeting (EGM) to discuss these issues. The occupation was ended when the union agreed to call an EGM, which resulted in motions mandating the union to support students opposing tuition fees and cuts in funding to higher education.

An extensive refurbishment of the union building took place in 2014–15. The building was reopened as 'the Richmond Building' in April 2015, and the union was rebranded from 'the University of Bristol Union (UBU)' to 'Bristol SU'.

The University of Bristol and Bristol students' union announced in March 2017 that they would be divesting from fossil fuels. This means they stated as part of a deal that they would dump investments in companies which extract coal and tar sands within a year; review investments in companies extracting oil and gas annually and gradually remove them depending on their polluting potential; and invest three million pounds into a green fund.

Former Sabbatical Officers
Former union presidents have included the broadcaster, Sue Lawley; St Lucia's foreign minister and ambassador to the United Nations, George W. Odlum; and former Liberal Democrat MP and Leader of the Welsh Liberal Democrats, Lembit Öpik.

Facilities and activities

Richmond Building
The union was originally housed in the grand Victoria Rooms on the corner of Queen's Road and Whiteladies Road. Today this building houses the University of Bristol's music department. The union is currently located in the Richmond Building, Queens Road, Clifton.

The Richmond Building is one of the largest students' union buildings in Great Britain. It houses the Anson Rooms gig and performance venue; the 200-seat Winston Theatre; Burst Radio; Photography Dark Rooms; Pottery Studio; Computer Rooms; Epigram (student newspaper) and UBTV offices; various meeting rooms, study spaces and society headquarters. It is also home to the Balloon Bar.

Elected officers
Bristol SU is run by a team of seven officers who are elected by the student body annually in March. They represent students and have the job of improving the student experience at Bristol. The officer team is made up of Liberation, Equality and Access Officer, Postgraduate Education Officer, Sport and Student Development Officer, Student Living Officer, Undergraduate Education Officer, Union Affairs Officer and International Students Officer.

Activities
Bristol SU currently offers over 400 societies, sports clubs and networks covering a wide range of activities. All societies and clubs are entirely student-run by their elected committees, and are supported by the union.

See also
National Union of Students of the United Kingdom

References

External links
 Bristol SU website

Bristol
University of Bristol
Music venues in Bristol

University of Bristol Students' Union


El Abierto de Estados Unidos 1979 es un torneo de tenis disputado en superficie dura, siendo el cuarto y último torneo del Grand Slam del año.

Finales

Senior

Individuales masculinos

 John McEnroe vence a  Vitas Gerulaitis, 7–5, 6–3, 6–3

Individuales femeninos

 Tracy Austin vence a  Chris Evert, 6–4, 6–3

Dobles masculinos

 John McEnroe /  Peter Fleming  vencen a  Bob Lutz /  Stan Smith, 6-2, 6-4

Dobles femeninos

 Betty Stöve /  Wendy Turnbull vencen a  Billie Jean King  Martina Navratilova, 7-5, 6-3

Dobles mixto

 Greer Stevens /  Bob Hewitt vencen a  Betty Stöve /  Frew McMillan, 6–3, 7-5

Junior

Individuales masculinos

 Scott Davis vence a  Jan Gunnarson, 6-3, 6-1

Individuales femeninos

 Alycia Moulton vence a  Mary Lou Piatek, 7-6, 7-6

Dobles masculinos
El torneo comenzó en 1982.

Dobles femeninos
El torneo comenzó en 1982.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial

Abierto de Estados Unidos 1979

Abierto de Estados Unidos 1979


KleenPark  යනු 1988 දී ආරම්භ කරන ලද දේශීය වාහනවලට ඇලුම් කරන ජනතාවට මෙතෙක් ශ්‍රී ලංකාව නොදැන සිටි විද්‍යාත්මක සහ වෘත්තීය 'Auto Detailing' අත්දැකීමට අවස්ථාවක් ලබා දීමේ අරමුණ ඇතිවය. එතැන් පටන් KleenPark සංකල්පය පාරිභෝගිකයින් අපේක්ෂා කළ මට්ටමින් ඔබ්බට යමින් අත්විඳින ලද ප්‍රතිලාභ සහ වාසි සමඟ වේගයෙන් ග්‍රහණය විය.

ක්ලීන්පාර්ක් සමාගම


Iosif Pop () a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Iosif Pop, născut la 2 octombrie 1886 la Săniob, urmează studiile teologice la Budapesta. Anul 1909 este anul în care Iosif trece confesiunea greco-catolică prin îngăduința papală, tot în același an fiind numit drept capelan la Eger.

Activitatea politică
Iosif Pop este ales ca delegat al Cercului electoral Cojocna pentru Marea Adunare Națională de la 1 decembrie 1918 ținută la Alba Iulia. În anul 1919, Iosif Pop, întors din Budapesta în Sighetul Marmației, este numit deputat în primul Parlament al României Mari ar mai târziu, Octavian Goga îl numește în Minsterul Cultelor unde funcționează din 1921.

Note

Bibliografie
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M.Jude, Clujenii și Marea Unire, Cluj-Napoca, 1998

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1862
Decese în secolul al XX-lea
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Oameni din județul interbelic Bihor
Români din Austro-Ungaria
Români greco-catolici

Iosif Pop (delegat)


Balas de Estalo foi uma coluna publicada pelo jornal Gazeta de Notícias de 3 de abril de 1883 até 29 de dezembro de 1886. Vários escritores se revezavam na coluna, usando pseudônimos: Blick (Capistrano de Abreu), Décio (pseudônimo não identificado), João Tesourinha (Francisco Ramos Paz), José do Egito (Valentim Magalhães), Lélio (Machado de Assis), Lulu Sênior (José Ferreira de Araújo, um dos fundadores do jornal), Publicola (Dermeval da Fonseca), Zig-Zag (Henrique Chaves). Em 25 de setembro de 1883, o jornal de escândalos Corsário, de Apulcro de Castro, revelou a identidade dos diversos colaboradores das Balas de Estalo.

"Balas de Estalo seria uma das mais prolíficas e duradouras séries de crônicas do jornalismo brasileiro no século XIX, publicada [quase] diariamente na Gazeta de Notícias, um dos periódicos de maior tiragem na Corte, num revezamento intenso de mais de uma dezenas de narradores-personagens, resultando em várias centenas de textos aos longo de seus três anos de duração (1883-1886). Seus narradores acompanharam os principais assuntos do dia na década de 1880 [...]"

Participação de Machado de Assis nas Balas de Estalo
"As 'Balas de Estalo' correspondem a um momento extremamente feliz da prosa machadiana, livre, solta, maliciosa, com alguma coisa da irreverência de um moleque de rua e a forma apurada de um clássico." No todo, Machado publicou 125 crônicas, de 2 de julho de 1883 até 22 de março de 1886. Além dessas, existe uma crônica de 15 de setembro de 1883 assinada coletivamente por José do Egito, Décio, Zig-Zag, Lélio, Publicola, Blick e João Tesourinha. O pseudônimo Lélio (Lélio dos Anzóis Carapuça, como revela na crônica de 17 de janeiro de 1885) refere-se a um personagem da Commedia dell'arte italiana, retomado por Molière.

A primeira edião das "obras completas" do autor, de 1937, da Editora W. M. Jackson, incluiu apenas 28 crônicas das "Balas de Estalo". R. Magalhães Júnior reuniu 94 outras crônicas no livro Crônicas de Lélio, cuja primeira edição foi publicada pela Civilização Brasileira em 1958. Duas crônicas adicionais, de 24/10/1884 e 13/1/1885, esta última descoberta pelo pesquisador Jean-Michel Massa e incluída em seu Dispersos de Machado de Assis, foram adicionadas na segunda edição das Crônicas de Lélio, publicada pela Ediouro. Em julho de 1996, a professora da Unesp Daniela Mantarro Callipo descobriu uma crônica de 1o de janeiro de 1885 que até então passara despercebida. A pesquisadora Heloisa Helena Paiva de Luca organizou uma "edição completa e comentada" intitulada Balas de Estalo de Machado de Assis (São Paulo: AnnaBlume, 1998).

Em todas as edições das "Balas de Estalo" de Machado de Assis, faltam notas explicativas que facilitariam a compreensão do texto, por exemplo, para termos hoje em desuso, como "mostrar a força dos pastéis" (mostrar sua verdadeira força - 12/7/1885) ou "vespasianas" (mictórios públicos - 14/9/1884); para expressões latinas, como mirabile dictu! (admirável de se dizer) e risum teneatis! (dá para conter o riso?, em alusão a algo absurdo - 21/12/1884); para a menção às mulheres "aleijadas" (ou seja, deformadas pelo uso das anquinhas, traje hoje em desuso), na crônica de 1/9/1884, etc.

Nestas crônicas, Machado debocha da política com suas sucessivas crises ministeriais ("Escrevo sem saber o que sai hoje dos debates da câmara. Uns dizem que sai o projeto, outros que o ministério, outros que nada" - 14/4/1885); revela-se um libertário ("... hasteemos audazmente a bandeira da liberdade" - 30/11/1885); brinca com as dimensões vertiginosas da astronomia ("A astronomia é, com efeito, uma bebedeira de léguas. As léguas são as polegadas do espaço." - 22/8/1885); usa e abusa do nonsense como no "Diálogo dos Astros" entre Dom Sol e Mercúrio (20/6/1885); esbanja sabedoria ("o cinismo, que é a sinceridade dos patifes, pode contaminar uma consciência reta, pura e elevada, do mesmo modo que o bicho pode roer os mais sublimes livros do mundo" - 14/3/1885); prevê a República iminente ([...] a revolução triunfante, o imperador embarcado, e as aclamações na rua – Viva a república!" - 9/9/1884); mostra-se contrário à taquigrafia pois, se todas as asneiras proferidas fossem registradas, o mundo se tornaria um inferno - crônica de 15/7/1884; aborda a inusitada venda de um tigre ("o tigre vende-se na rua do Hospício [atual rua Buenos Aires], como o chá preto e as cadeiras americanas" - 26/4/1884); escreve uma crônica engraçada em que sua alma sai do corpo e comparece a uma sessão de espiritismo ("Desde que li em um artigo de um ilustre amigo meu, distinto médico, a lista das pessoas eminentes que na Europa acreditam no espiritismo, comecei a duvidar da minha dúvida" - 5/10/1885); etc.

Ligações externas

Crónicas
Machado de Assis

Balas de Estalo


Rafhlaupahjól eða rafmagnshlaupahjól, stundum nefnd rafskúta og rafskutla, eru fararskjóti sem ganga fyrir rafmótor eða rafhlöðu. Þau eru hönnuð með bretti þar sem fólk stendur á og eru dekkin ýmist hörð eða með loftslöngu.

Samanbrjótanleg rafhlaupahjól með liþíum batteríum urðu fáanleg frá 2013-2014 og hafa aukist í vinsældum síðustu ár. Sprottið hafa upp leigur víða um heim þar sem fólk nýtir smáforrit (app) til að ræsa hjólin.

Hámarkshraði er um 30 km/kls. Reglur og aldurstakmörk eru breytileg eftir löndum.

Reynsla eftir löndum

Ísland
Rafhlaupahjól eru skilgreind sem reiðhjól. Þó má ekki aka á akbraut annars gildir sama um þau og reiðhjól; hjálmskylda fram að 16 ára, tillitsemi við gangandi vegfarendur. Ekki má vera með farþega á hjólinu. Rafhlaupahjólaleigur hafa sett aldurstakmark, 18 ár. Fyrsta rafhlaupahjólaleigan, Hopp, var opnuð í september 2019.
Með tilkomu Wind Mobility hjólaleigunnar bættust 600 hjól í Reykjavík og í september 2020 voru því um 1.100 rafhlaupahjól í borginni. Hjólaleigurnar eru: Hopp, Kikk og Zolo

Í nóvember 2021 varð fyrsta banaslysið á farartækinu þegar því lenti saman við léttbifhjól við hjólastíg við Sæbraut.
Samkvæmt úttekt Læknablaðsins voru flest slys minniháttar og slysatíðni ekki meiri en við aðrar samgöngur eða íþróttir.

Í öðrum löndum
Í Belgíu er aldurstakmark 15 ára og má vera á vegum þar sem hraðamörk eru 25 km/klst. Hlífðarbúnaður er ekki skylda.
Frakkland: Aðeins má hjóla á gangstéttum ef hraðinn er undir 6 km/klst. Annars skulu hjólaakreinar notaðar.
Árið 2023 voru leiguhjól bönnuð í París.

Þýskaland: Rafhlaupahjól sem takmörkuð eru við 12 km/klst má nota frá 12 ára aldri og á gangstéttum. Þau sem ná 20 km/klst hafa 14 ára aldurstakmark og eru bundnar við hjólastíga.
Írland: Allir sem eru á rafhlaupahjólum þurfa að borga tryggingu, vegaskatt og vera með ökuskírteini.
Holland: Hjólin eru ólögleg eftir dauðaslys árið 2018 á rafvagni.
Nýja-Sjáland: Löglegt er að hjóla á gangstéttum, vegum og aðskildum hjólastígum (en ekki hjólastíg meðfram vegi)
Noregur: Skilgreind sem hjól og má hjóla á gangstéttum, vegum, hjólastígum hvort sem er aðskildum eða meðfram vegum. Hámarkshraði er 20 km/klst. Hvorki aldurstakmark né hjálmskylda. Til stendur að herða reglur um tækin í Ósló, banna um helgar og fækka þeim.
Danmörk: Leiga á hjólunum hefur verið takmörkuð um helgar og í miðbæ borga vegna drukkins fólks og tilheyrandi hættu.
Svíþjóð: Skilgreint sem hjól upp að 20 km/klst. Hjálmskylda er á hjólum sem fara yfir 20 km/klst og ber að skrá þau og litið er á þau sem léttbifhjól. Fyrirhugað er að banna akstur á þeim á gangstéttum haustið 2022.
Færeyjar: Hjólaleigan Hopp hefur reynt að hefja starfsemi í Þórshöfn en lögreglan hefur stöðvað hana.
Pólland: Ekki má hjóla á gang- og hjólastígum. Skilgreint sem léttbifhjól.
Spánn: Löggjafinn vinnur að því að banna hjólin á gangstéttum og takmarka hraða í 25 km/klst.
Bandaríkin: Víða má ekki vera á götu á rafhlaupahjólum en í lagi á gangstéttum. 16 ára aldurstakmark er í Kaliforníu.
Singapúr: Eigendum hjóla er gert að skrá það. Má hjóla á gangstétt og hjólastígum en ekki götu.

Helstu gerðir
Dott
Unagi Scooters
Lime
Razor
Segway Inc. / Ninebot
Xiaomi
Zero
X7

Heimild

Tenglar
Samgöngustofa - Rafmagnshlaupahjól

Tilvísanir

Farartæki

Rafhlaupahjól