ICLEI – Governos Locais para a Sustentabilidade (ou simplesmente ICLEI ) é uma organização não governamental internacional que promove o desenvolvimento sustentável. O ICLEI fornece consultoria técnica aos governos locais para atingir os objetivos de sustentabilidade.

Fundada em 1990 e inicialmente conhecida como Conselho Internacional para Iniciativas Ambientais Locais (International Council for Local Environmental Initiatives, em inglês, origem da sigla ainda usada), a associação internacional foi criada quando mais de 200 governos locais de 43 países se reuniram em sua conferência inaugural, o Congresso Mundial de Governos Locais para um Futuro Sustentável, nas Nações Unidas em Nova York em setembro de 1990.

A partir de 2020, mais de 1750 cidades, vilas, condados e suas associações em 126 países fazem parte da rede ICLEI.

Em 2021, o ICLEI declara possuir mais de 20 escritórios em todo o mundo.

Filiação
De acordo com o site da organização, os membros do ICLEI "orientam a direção do nosso trabalho, moldam nossa estratégia e apoiam a missão, mandato e princípios estabelecidos em nossos estatutos. Eles são elegíveis para votar e participar de todos os órgãos de governança da rede."

Em 2009, o ICLEI abrangia 1227 membros de governos locais em todo o mundo em 70 países, com mais de 600 nos Estados Unidos. A adesão ao ICLEI USA cresceu 58% em 2008 e 25% em 2009. Os membros do governo local dos EUA são cidades, vilas e condados de todos os tamanhos, da cidade de Nova York e do condado de Los Angeles a Dubuque, Iowa e Arlington, Texas.

Em 2020, o ICLEI conta com mais de 1750 governos locais em sua rede.

Os únicos requisitos para a adesão ao ICLEI são ter um compromisso declarado com a proteção do clima e assumir o pagamento de taxas anuais de adesão que variam com base no tamanho da população.

História e estrutura
O ICLEI foi fundado em 1990, com seu Secretariado Mundial sediado em Toronto, Canadá. O escritório dos EUA abriu formalmente em 1995. O Escritório Executivo do ICLEI USA está sediado em Washington, DC, e o Secretariado Mundial está agora em Bonn, Alemanha.

O ICLEI foi fundado como o "Conselho Internacional para Iniciativas Ambientais Locais". Em 2003, os membros do governo local do ICLEI votaram para revisar a missão, estatuto e nome da organização para melhor refletir os desafios atuais que os governos locais enfrentam e o tema mais amplo da sustentabilidade. O "Conselho Internacional para Iniciativas Ambientais Locais" tornou-se assim "ICLEI - Governos Locais para a Sustentabilidade", com um mandato mais amplo para abordar questões de sustentabilidade, não apenas questões ambientais.

Na ocasião de seu 30º aniversário, o ICLEI adotou um novo logotipo (lançado oficialmente em fevereiro de 2021) que enfatiza as conexões da organização entre seus membros, escritórios e elementos (representados pelas cores do logotipo: água, ar e clima (azul), natureza (verde) e cidades (amarelo)).

Programas
A organização promove os seguintes programas para adoção e implementação em nível local, conforme descrito em seu site.

 Convenções do Rio:
 A Convenção-Quadro das Nações Unidas sobre Mudanças Climáticas ,
 A Convenção das Nações Unidas sobre Diversidade Biológica,
 A Convenção das Nações Unidas de Combate à Desertificação.
 Agenda 21:
 a Agenda Habitat,
 os Objetivos de Desenvolvimento do Milênio,
 o Plano de Implementação de Joanesburgo.

O ICLEI também supervisiona o Compact of Mayors, uma coalizão global de líderes de cidades fundada para lidar com as mudanças climáticas em nível local, além de atuar como ponto focal para o Grupo Constituinte de Governos Locais e Autoridades Municipais (LGMA), que tem representado redes de governos locais e regionais no processo da UNFCCC desde 1995.

Governança

O ICLEI é uma organização democrática liderada pelo Conselho do ICLEI e pelo Comitê Executivo Global (GexCom), dois grupos de líderes locais eleitos pelos membros do ICLEI a cada três anos. O Conselho do ICLEI é formado pelos nove Comitês Executivos Regionais (RexCom), eleitos pelos Membros em cada região do ICLEI.

Um representante de cada RexCom é então eleito como representante regional para o Comitê Executivo Global do ICLEI (GexCom), juntamente com os titulares de carteiras que são eleitos para o GexCom pelos membros do Conselho do ICLEI com base em sua experiência temática. O ICLEI GexCom e o Conselho têm o poder de representar o ICLEI no cenário global e orientar a organização definindo a estratégia e as políticas globais do ICLEI.

O Conselho se reúne a cada três anos em um Congresso Mundial do ICLEI e estabelece as prioridades e a direção do ICLEI por meio da adoção de um Plano Estratégico de seis anos. O mais recente Congresso Mundial presencial do ICLEI foi realizado em Montreal de 19 a 22 de junho de 2018. Devido à pandemia do COVID-19, o Congresso Mundial seguinte foi realizado em duas partes: a primeira realizada virtualmente de 13 a 15 de abril de 2021, enquanto a segunda aconteceu em Malmö, Suécia, em maio 2022. Os membros elegem 21 representantes para atuar no Comitê Executivo, que supervisiona a implementação do Plano Estratégico e as operações do ICLEI.

Diretores do Secretariado Mundial:

 Ashok Sridharan – Presidente e Prefeito do ICLEI, Bonn, Alemanha
 Gino Van Begin – Secretário Geral do ICLEI, Bonn, Alemanha

Ecomobilidade
Ecomobilidade significa viajar por meio de opções de transporte integradas, socialmente inclusivas e ecologicamente corretas, incluindo e integrando caminhadas, ciclismo, transporte público e outros modos de transporte inovadores e favoráveis ao clima e às pessoas. Ao permitir que cidadãos e organizações acessem bens, serviços e informações de maneira sustentável, a ecomobilidade apoia a qualidade de vida dos cidadãos, aumenta as opções de viagem e promove a coesão social.

A agenda do ICLEI para promover a ecomobilidade nas cidades é intitulada Agenda EcoMobile City (transporte sustentável). Sob esta agenda, o ICLEI executa 3 projetos principais, que são:

 Aliança EcoMobilidade
 Festival Mundial de EcoMobilidade
 Congresso Mundial de EcoMobilidade

A EcoMobility Alliance foi criada em outubro de 2011 em Changwon, Coreia. É uma transformação da anterior Global Alliance for EcoMobility, que é uma organização não governamental fundada e lançada em Bali em 10 de dezembro de 2007, por ocasião da Conferência das Nações Unidas sobre Mudanças Climáticas de 2007 (UNFCCC-COP-13). O ICLEI representa legalmente e hospeda o Secretariado da Aliança.

Críticas
Ativistas do movimento Tea Party criticam o ICLEI por seu apoio à Agenda 21, uma iniciativa não vinculativa das Nações Unidas que busca promover a conservação de recursos e meio ambiente. Os ativistas alegam que os esforços de governos locais para expandir o transporte público e preservar o espaço aberto eram parte de uma conspiração da ONU "para negar direitos de propriedade e levar os cidadãos para as cidades".

Dan Maes, o candidato republicano de 2010 a governador do Colorado, criticou a cidade de Denver por ser membro do ICLEI durante sua campanha.

Ligações externas

Organizações fundadas em 1990
Geminações
Sustentabilidade
Organizações internacionais

ICLEI


Alastor, okrutni demon osvete, prema demonologu Johannu Weyeru (1515. – 1588.) glavni krvnik u paklu. Ime dolazi od grčkog Ἀλάστωρ u značenju "osvetnik" i koristilo se ponekad kao epitet za božanstva poput grčkih bogova Zeusa i Nemesis kad su bili u službi izvršitelja pravde. U srednjem vijeku se božanstvo izvršenja pravde transformiralo u zastrašujućeg demona krvne osvete.

U Paklenom rječniku Collina de Plancyja (1793. – 1881.) opisuje se kao strog i surov krvnik koji djeluje pod zapovjedništvom paklenog gospodara.

Bilješke

Literatura

 Collin de Plancy, Jacques Albin Simon, Rečnik pakla, Integralni tekst prvog izdanja, JP Službeni glasnik, Beograd, 2009.

Vanjske poveznice

 Alastor - occult-world.com
 Alastor - encyclopedia.com

Demoni
Grčka mitologija

Alastor


Kent Jordan  (Nueva Orleans, Luisiana, 26 de octubre de 1958), es un flautista estadounidense de jazz.

Historial
Hijo del saxofonista Kidd Jordan, y hermano mayor del trompeta Marlon Jordan, estudió en la Eastman School of Music y en el "Center for the Creative Arts" de su ciudad natal, recibiendo influencias de Ellis Marsalis. Trabajó con Elvin Jones (1978), Wynton Marsalis (1984), el propio Ellis (1985), Kevin Eubanks (1985) y el "New Orleans Saxophone Ensemble" (1989), además de participar en el álbum de debut de su hermano Marlon (1988).

Su primer disco como líder, lo editó en 1984 (No Question About It, Columbia) y el segundo (Night Aire, Columbia) en 1986. El carácter fuertemente comercial de ambos discos, casi acaba con su reputación en el mundo del jazz. En 1988 publicó Essence (Columbia), su tercer disco, mucho más volcado hacia el jazz y mejor recibido. A partir de este momento, en los años 1990, se acercó al movimiento de los nuevos tradicionalistas, tocando en giras y en grabaciones con Elvin Jones, la Lincoln Center Jazz Orchestra y Warren Smith, y ya en la primera década del , con Wynton Marsalis (2001-2007) y su hermano Marlon.

Referencias

Flautistas de jazz de Estados Unidos
Músicos de bop
Nacidos en Nueva Orleans

Kent Jordan


Tefik, når du falder skal du rejse dig igen er en dansk animationsfilm fra 2014 instrueret af Jannik Hastrup.

Handling
Tefik fra Kosovo bor med sin far og syge mor. De er flygtet fra Albanien, fordi de blev chikaneret. Måske fordi de er sigøjnere.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Animationsfilm fra Danmark
Danske film fra 2014


Trincomalee (en tamil: மேல் மாகாணம்) es un distrito de Sri Lanka en la provincia Oriental. Código ISO: LK.TC.

Comprende una superficie de 2727 km².

El centro administrativo es la ciudad de Trincomalee.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población total de 374 000 habitantes, de los cuales 188 000 eran mujeres y 186 000 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Trincomalee

Distrito de Trincomalee


Superessiv er en grammatisk kasus, der angiver position oven på et objekt. Ordet er afledt af latin superesse = være over. Det er en lokalkasus i de finsk-ugriske sprog og i nordøstkaukasiske sprog. Den svarer til et præpositionsled, især med præpositionen på.

Grammatik
Kasus

Superessiv


Mary Russell Mitford (* 16. Dezember 1787 in Alresford, City of Winchester; † 10. Januar 1855 in Swallowfield, Berkshire) war eine britische Schriftstellerin und Dramatikerin.

Mitford ist hauptsächlich bekannt für ihr Werk Our Village. Sketches of Rural Character and Scenery, eine Sammlung von 100 Kurzgeschichten. Die Geschichten wurden in den 1820er- und 1830er-Jahren veröffentlicht und handeln von den Menschen und dem Leben in dem Dorf Three Mile Cross in Berkshire, wo Mary Russell Mitford lebte.

Werke
 1810: Miscellaneous Poems
 1811: Christina, the Maid of the South Seas
 1812: Watlington Hill
 1812: Blanch of Castile
 1813: Narrative Poems on the Female Character
 1823: Julian: A tragedy
 1824–1832: Our Village (Teil 1: 1824, Teil 2: 1826, Teil 3: 1828, Teil 4: 1830, Teil 5: 1832)
 1826: Foscari: A tragedy
 1827: Dramatic Scenes, Sonnets, and other Poems
 1828: Rienzi: A tragedy
 1831: Mary Queen of Scots
 1834: Charles the First: An historical tragedy
 1837: Country Stories
 1854: Atherton, and Other Tales

Weblinks

 Biographie von Mary Russell Mitford
 A Country Apothecary, Werk von Mary Russell Mitford
 Werke von Mary Russell Mitford, Webseite Project Gutenberg

Engländer
Autor
Literatur (Englisch)
Literatur (Vereinigtes Königreich)
Literatur (19. Jahrhundert)
Erzählung
Geboren 1787
Gestorben 1855
Frau

Mary Russell Mitford


أيمن شوقى (مواليد ) لاعب كرة قدم سابق في النادي الأهلي ونادي الزمالك ومنتخب مصر في فترة منتصف الثمانينات وبداية التسعينات. وكان ضمن قائمة منتخب مصر التي شاركت في كأس العالم بإيطاليا عام 1990. أصغر لاعب حصل علي لقب هداف الدوري المصري موسم 83-1984 حيث كان عمره 21 سنة وخمسة أشهر حصل مع الأهلى على 19 بطولة وسجل 57 هدفا. انتقل إلى القلعة الحمراء من نادى الكروم موسم 84 – 1985 بعد أن حصل على لقب

الأندية
هداف الدورى مع نادي الكروم موسم 1983-1984 واستمر قي صفوف الأهلى طوال 11 موسما حتى نهاية موسم 94 – 1995 حقق خلالها 19 بطولة مع الأهلى وهي 6 دورى عام مواسم 84 – 85، 85 – 86، 86 – 87، 88 – 89، 93 – 94، 94 – 1995 وكأس مصر 5 مرات أعوام 85، 89، 91، 92، 1993 وكأس أفريقيا للأندية أبطال الدورى عام 1987 وكأس الكئوس الأفريقية 4 مرات أعوام 84، 85، 86، 1993 والكأس الافروآسيوية عام 1989 وكأس الكئوس العربية عام 1995 وكأس التحدى بدبى عام 1988.

شارك أيمن شوقى قي أول مباراة رسمية قي الأسبوع الأول موسم 84 – 1985 يوم الأحد 7 أكتوبر 1984 أمام المنصورة بملعبها وفاز الأهلى 4/صفر سجل علاء ميهوب هدفين وكل من مصطفى عبده ومحمود الخطيب هدفا وأدار المباراة الحكم محمد حسام الدين.

حقق أيمن شوقى العديد من الإنجازات والأرقام الخاصة وهو قي صفوف الأهلى لم يسبقه إليه إلا المايسترو صالح سليم حين استطاع أن يهز شباك الزمالك مرتين قي مباراة واحدة قي بطولتى الدورى العام وكأس مصر ففى يوم الأربعاء 22 إبريل 1987 سجل هدفين قي الدورى وفاز بهما الأهلى 2/1 ويوم الجمعة 26 يونيو 1992 سجل هدفين قي نهائي كأس مصر وفاز الأهلى أيضاً 2/1 وكان المايسترو صالح سليم قد سبقه إلى تحقيق هذا الإنجاز الرائع حين سجل هدفين قي نهائي كأس مصر يوم 8 مايو 1953 وفاز الأهلى 4/1 وأحرز هدفين قي الدورى يوم 23 إبريل 1958 وفاز الأهلى 3/1

أيمن شوقى سجل للأهلى 57 هدفا موزعة كالآتى 33 قي الدورى و7 قي كأس مصر و15 قي بطولة أفريقيا و1 قي الكأس العربية و1فى كأس التحدى.
الجدير بالذكر أن مهاجم الأهلي والمنتخب السابق أيمن شوقى، غادر إلى الولايات المتحدة عقب اعتزاله الكرة، ويعمل في مجال التدريب والتحكيم هناك.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مصريون
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الدوري المصري الممتاز
لاعبو النادي الأهلي (مصر)
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كرة قدم عرب شاركوا في كأس العالم
لاعبو كرة قدم مصريون
لاعبو منتخب مصر لكرة القدم
لاعبو نادي الزمالك
مواليد 1382 هـ
مواليد 1962
هدافو الدوري المصري الممتاز لكرة القدم

أيمن شوقي


La diócesis de Amparo ( y ) es una circunscripción eclesiástica latina de la Iglesia católica en Brasil, sufragánea de la arquidiócesis de Campinas. La diócesis tiene al obispo Luiz Gonzaga Fechio como su ordinario desde el 6 de enero de 2016.

Territorio y organización

La diócesis tiene 2355 km² y extiende su jurisdicción sobre los fieles católicos de rito latino residentes en 11 municipios del estado de São Paulo: Amparo, Águas de Lindóia, Holambra (excepto el distrito Campos de Holambra, que pertenece a la diócesis de Itapetininga), Itapira, Lindóia, Mogi Mirim, Monte Alegre do Sul, Pedreira, Jaguariúna, Santo Antônio de Posse y Serra Negra.

La sede de la diócesis se encuentra en la ciudad de Amparo, en donde se halla la Catedral de Nuestra Señora del Amparo. En Monte Alegre do Sul se encuentra santuario diocesano Senhor Bom Jesus.

En 2018 en la diócesis existían 32 parroquias agrupadas en 5 foranías: Nossa Senhora do Rosário, São José, Nossa Senhora da Penha, Sant'Ana y Jesus Bom Pastor.

Forania de Nuestra Señora del Rosário
 Aguas de Lindóia
 Parroquia de Nuestra Señora de las Gracias

 Amparo
 Parroquia de Nossa Senhora do Amparo.
 Parroquia de São Sebastião
 Parroquia de São Benedito
 Parroquia de São João Batista
 Parroquia de Nuestra Señora Aparecida

 Lindóia
 Parroquia de Nuestra Señora de las Brotas

 Monte Alegre del Sur
 Parroquia del Señor Bom Jesus

 Sierra Negra
 Parroquia de Nuestra Señora del Rosário
 Parroquia de São Francisco de Assis

Forania de São José
 Itapira
 Parroquia de Nuestra Señora de la Peña
 Parroquia de Santo Antônio
 Parroquia de São Benedito
 Parroquia de São Judas Tadeu
 Parroquia de Nuestra Señora Aparecida de los Prados

 Mogi Mirim
 Parroquia de São José
 Parroquia de Santa Cruz
 Parroquia de São Benedito
 Parroquia del Señor Bom Jesus del Mirante

Forania de Sant'Ana
 Pedreira
 Parroquia de Sant'Ana
 Parroquia de Santo Antônio de Pádua
 Parroquia de Nuestra Señora Aparecida

 Santo Antônio de Posesión
 Parroquia de Santo Antônio

 Jaguariúna
 Parroquia de Santa Maria
 Parroquia Sagrado Corazón de Jesús

 Holambra
 Parroquia del Divino Espírito Santo

Historia
La diócesis fue erigida el 23 de diciembre de 1997 con la bula Ecclesiae Universae del papa Juan Pablo II, obteniendo el territorio de la arquidiócesis de Campinas y de la diócesis de Limeira.

Estadísticas
De acuerdo al Anuario Pontificio 2019 la diócesis tenía a fines de 2018 un total de 324 470 fieles bautizados.

|- align="right"
| 1999 || 297 000 || 341 655 || 86.9 || 36 || 22 || 14 || 8250 || 1 || 29 || 146 || 22
|- align="right"
| 2000 || 295 504 || 345 655 || 85.5 || 30 || 19 || 11 || 9850 || 1 || 23 || 146 || 22
|- align="right"
| 2001 || 297 057 || 347 208 || 85.6 || 30 || 19 || 11 || 9901 || 1 || 23 || 150 || 22
|- align="right"
| 2002 || 296 898 || 348 761 || 85.1 || 31 || 20 || 11 || 9577 ||  || 11 || 155 || 22
|- align="right"
| 2003 || 295 759 || 350 311 || 84.4 || 35 || 24 || 11 || 8450 ||  || 11 || 156 || 22
|- align="right"
| 2004 || 294 530 || 351 095 || 83.9 || 37 || 26 || 11 || 7960 ||  || 15 || 155 || 24
|- align="right"
| 2006 || 293 803 || 355 900 || 82.6 || 38 || 28 || 10 || 7731 ||  || 14 || 157 || 24
|- align="right"
| 2012 || 309 000 || 376 000 || 82.2 || 44 || 30 || 14 || 7022 ||  || 18 || 148 || 29
|- align="right"
| 2015 || 316 700 || 384 800 || 82.3 || 45 || 33 || 12 || 7037 || 1 || 12 || 107 || 32
|- align="right"
| 2018 || 324 470 || 394 000 || 82.4 || 45 || 38 || 7 || 7210 || 1 || 9 || 96 || 32
|- align="right"
|colspan=12 |<small>Fuente: Catholic-Hierarchy, que a su vez toma los datos del Anuario Pontificio.
|}

Episcopologio
 Francisco José Zugliani (23 de diciembre de 1997- 14 de julio de 2010 retirado)
 Pedro Carlos Cipolini (14 de julio de 2010- 27 de mayo de 2015 nombrado obispo de Santo André)
 Luiz Gonzaga Fechio, desde el 6 de enero de 2016

Referencias

Enlaces externos
 (en inglés) Ficha de la diócesis en www.gcatholic.org

Amparo
Amparo

Diócesis de Amparo


Bogdan Amaru () este pseudonimul literar al scriitorului român Alexandru Pârâianu.

Eugen Lovinescu spunea despre Bogdan Amaru că este incontestabil ca o lamă de oțel. Unica sa piesă de teatru este Goana după fluturi.  Alexandru Pârâianu scrie piesa de teatru sub pseudonim la sugestia prietenului său George Mihail Zamfirescu pentru a nu fi exmatriculat ca "fiu de moșier".

Din 1931, publică în Cuvântul nostru poeziile Dorința, Închinare, Romanță banală și Preludiu de iarnă. A colaborat la Calendarul, Adevărul, Cuvântul liber, Facla, Dimineața, Rampa, Viața literară, Vremea, Reporter.

Manuscrisul romanului Amor vagabond și cel al nuvelei Marița sunt distruse de o bombă din primul război mondial care cade pe casa fratelui său de la Murgași.

Referințe și note

Legături externe
 Bogdan Amaru, regizorcautpiesa.ro

Nașteri în 1907
Decese în 1936
Dramaturgi români
Scriitori români din secolul al XX-lea
Români cunoscuți sub pseudonimele folosite
Scriitori cunoscuți sub pseudonimele folosite

Bogdan Amaru


Prințesa Maria Madeleine Radziwiłł (născută Marie-Eve-Madeleine-Josephus-Elizabeth-Apollonia-Catherine Zawisza-Kierżgajło; ) a fost o aristocrată polonez-belarusă care a finanțat multe lucrări catolice.

Biografie
A fost fiica contelui Jan Kazimierz Zawisza-Kierżgajło și a contesei Marie Kwilecka, fosta doamnă de onoare la împărăteasa rusa și strănepoata regelui Stanislaw August Poniatowski. Contele era pasionat de arheologie și colecționa medalii și monede vechi. Vorbeau în franceză și poloneză în familie, precum și în bielorusă cu slujitorii. A fost educată de guvernante și profesori. Și-a petrecut iernile în Varșovia. Sora ei mai mare, Maria Ewa, s-a căsătorit cu Michał Piotr Radziwiłłdin din familia Nieborów și, de asemenea, a devenit filantroapă.

În 1882 Madeleine s-a căsătorit cu bogatul conte Ludwik Józef Krasiński (1833-1885), care era cu 27 de ani în vârstă. Au avut o fiică, Maria Ludwika (1883-1958), care s-a căsătorit cu prințul Adam Czartoryski în 1901. Ca văduvă, contesa Krasinska și-a petrecut cea mai mare parte a timpului la proprietatea de lângă Igumen (acum Chervyen din provincia Minsk) și a vizitat, de asemenea, proprietățile moștenite de la tatăl ei.

În 1904 s-a îndrăgostit de tânărul prinț Wacław Mikołaj Radziwiłł (1880-1914), care era cu 19 ani mai tânăr decât ea (ea avea 45 de ani, el avea 26 de ani). S-au căsătorit la Londra pe 30 martie 1906. Scandalul i-a izolat. Prințul a fost demis din societate, relațiile lor din Londra s-au îndepărtat de ei. Au plecat să se stabilească în , sat deținut de prințesă. El și-a dedicat timpul gestionării proprietății, care cuprindea o pădure imensă de pini și stejari de 27.000 de desetine (73.000 de acri).

Prințul Radziwiłl a luptat în Armata Imperială Rusă în timpul primului război mondial și a murit la începutul războiului din Prusia de Est. Madeleine s-a dedicat lucrărilor de caritate și a intrat în al treilea ordin dominican. A fost deținătoarea unei mari averi cu 18 moșii și păduri imense. A locuit în Kaunas, apoi în Germania. În cele din urmă și-a pierdut bunăstarea și, în 1932, s-a stins din viață în Fribourg, într-o mănăstire dominicană. Cenușa ei a fost reîngropată în Minsk.

Filantropie
A finanțat ziarul belarus Biełarus, editura Zaglyane sonca, o societate de luptă împotriva alcoolismului, o școală din satul Kuchcičy. A primit reprezentanți ai culturii belarusiene, cum ar fi Vaclav Iwanowski (Vatslav Ivanovski), ministru al educației din 1918 al Republicii Populare din Belarus (împușcat în 1943 de către NKGB); editura frați Lutskevich din săptămânalul albanez Nasha Niva (1906-1915); Roman Skirmunt, membru al Dumei a Treia (1910-1911) și președinte al Comitetului Popular al Belarusului (1915-1917); sau Edward Woyniłłowicz un politician. L-a susținut material pe Maksim Bahdanovič în publicarea primelor sale cărți, precum și pe Maksim Haretski, Yakub Kolas și Anton Levitsky. A ajutat la finanțarea Universității din Vilnius.

Radziwiłł a ajutat, de asemenea, la opere de caritate precum mănăstirea Druya cu liceul lor, care a fost deschis de către marianiștii Concepției Imaculate în 1923; a avut un seminar teologic construit la Vilnius și a donat la construirea bisericii lituaniene St Casimir din Londra. A fost activă la Societatea de Caritate din Minsk, ajutând victimele războiului. După război, a finanțat seminarul pentru biserica Greco-Catolică Belarusă din Roma și membrii "Renașterii lituaniene". A donat fonduri pentru construirea unei biserici în Varșovia, a orfelinatelor și a caselor de copii din Minsk. A donat 1.009 de cărți Societății Științifice Lituaniene. În 1930, a primit premiul Ordinului Marelui Duce Gediminas din Lituania (gradul I).

Note

Vezi și
 Familia Radziwiłł

Legături externe
  Magdalena Zawisza-Kieżgajłło h. Łabędź (apr.) Genealogie

Acest articol încorporează textul disponibil sub licența CC BY-SA 3.0.

Nașteri în 1861
Decese în 1945
Oameni din Varșovia
Pages with unreviewed translations
Nașteri pe 8 iulie
Decese pe 6 ianuarie
Filantropi
Nobili polonezi

Madeleine Radziwiłł


Tarass Chevtchenko () est un film soviétique réalisé par Igor Savtchenko, sorti en 1951.

Synopsis

Fiche technique
 Titre original : Тарас Шевченко
 Titre français : Tarass Chevtchenko
 Réalisation : Igor Savtchenko
 Scénario : Igor Savtchenko
 Photographie : Arkadi Koltsaty, Daniil Demoutski, Ivan Chekker
 Musique : Boris Liatochinski
 Pays d'origine : URSS
 Format : Couleurs - 35 mm - Mono
 Genre : drame
 Durée : 118 minutes
 Date de sortie : 1951

Distribution
 Sergueï Bondartchouk : Tarass Chevtchenko
 Vladimir Tchestnokov : Nikolaï Tchernychevski
 Nikolaï Timofeïev : Nikolaï Dobrolioubov
 Hnat Youra : Mikhaïl Chtchepkine
 Ivan Pereverzev : Zygmunt Sierakowski
 Evgueni Samoïlov : Nikolaï Spechniov
 Lavrenti Massokha : Nikolaï Kostomarov
 Pavel Chpringfeld : Panteleïmon Koulich
 Alekseï Konsovski : Vladimir Kourotchkine
 Grigori Chpigel : Karl Brioullov
 Mikhaïl Nazvanov : Nikolaï I
 Mark Bernes : Kosarev
 Dmytro Mylioutenko : Ouskov
 Marianna Strijenova : Agafia Ouskova
 Mikhaïl Kouznetsov : Skobelev
 Natalia Oujveï : Iarina Chevtchenko

Notes et références

Liens externes

Film soviétique sorti en 1951
Film dramatique soviétique
Film de Studio Dovjenko
Film se déroulant dans l'Empire russe

Tarass Chevtchenko (film)


Baltic Pipe er en kommende gasledning på 800-950 km, der skal transportere ti mia. kubikmeter gas årligt fra de norske gasfelter i Nordsøen gennem Danmark og videre til Polen. Dette svarer til cirka halvdelen af det polske forbrug af naturgas i 2015. Projektet vurderes til at koste 12-16 mia. kroner, hvoraf ca. halvdelen skal betales af Energinet, der er sammen med polske Gaz-System S.A. er bygherrer på projektet.

Formål, indhold og tidsplan
Formålet med gasledningen er bryde Polens afhængighed af det russiske selskab Gazprom for landets forsyning med naturgas. Projektet er på EU's liste over projekter af særlig europæisk interesse, da det blandt andet kan styrke forsyningssikkerheden og sænke prisen på gas. Ledningen forøger samtidigt Danmarks mulighed for at modtage gas fra Norge.

Projektet indebærer at Energinet anlægger 105-110 km gasledninger i Nordsøen, ca. 210-230 km nye gasledninger i Danmark, samt en kompressorstation på Sjælland. Polske Gaz-System S.A. står for etableringen i Østersøen og i Polen.

De indledende undersøgelser i de forskellige områder startede i sommeren 2017 og varer et års tid. Fra sommeren 2019 indledes ekspropriationsforretninger og arkæologiske undersøgelser. Anlægsarbejdet forventes at vare fra 2020 og frem til slutningen af 2022, hvor anlægget forventes taget i brug.

Polen ønsker at erstatte landets forbrug af kul og afhængigheden af russisk gas med en import af naturgas fra Norge. Samtidig ønsker Polen af blive distributør af naturgas til Ukraine og de Baltiske Lande ved hjælp af en gashavn i Świnoujście og anlægget af Baltic Pipe, og dermed mindske disse landes afhængighed af Rusland. Gasterminalen i Świnoujście indgår i , et samarbejde mellem de 12 østeuropæiske EU-lande. Gruppen arbejder bl.a. for at etablere en gasforbindelse mellem Polen og Kroatien.

I 2018 kom 48% af polsk el fra kul, 29% fra brunkul, 13% fra grøn energi, og 7% fra naturgas.

Litauen har tilsvarende anlagt en terminal i Klaipėda til import af flydende naturgas, , for at bryde det russiske monopol på at eksportere gas til regionen. Terminalen i Litauen medførte at Letland kunne importere naturgas 20% billigere end tidligere.

Kontrakten med Gazprom udløber i 2022, samtidig med at Baltic pipe forventes færdiggjort.

Ruteføringen
Gasledningen kommer ifølge projektbeskrivelsen til at gå på land ved Blåbjerg nord for Esbjerg, hvorefter den krydser Jylland via både eksisterende og nye ledninger, hvorefter den krydser Lillebælt ved Kolding og går i land igen syd for Middelfart, hvorefter den først går mod sydøst og derefter mod øst, for så at passere Storebælt ved Nyborg. Fra Kongsmark på Sjælland vil den følge en sydøstlig rute, for til sidst at fortsætte ud i Faxe Bugt og derfra via Østersøen mellem Rügen og Bornholm til Polen. Ledningen føres under Susåen i en boret tunnel. I Østersøen mellem Bornholm og Rügen kommer rørledningen til at krydse Nord Stream-gasledningens rute mellem Rusland og Tyskland.

Kontroverser
Ekspropriationen har medført sagsanlæg fra berørte landmænd, som bestrider statens ekspropriationsret. Tirsdag d. 7. juli 2020 tiltvang 15 personer sig adgang til en byggeplads ved Sdr. Stenderup ved Kolding hvor de lænkede sig fast til byggemateriellet. Energinets hovedkvarter blev også påvirket.

Baltic Pipe projektet er i Danmark blevet kritiseret for at modarbejde bl.a. Parisaftalens mål om at reducere CO2-udledninger ved at Polen fortsætter brugen af naturgas.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Hjemmeside for "Baltic Pipe Nej Tak!"

Brændstof- og brændsel- infrastruktur
Energioverførsel

Baltic Pipe


Mellem to kulturer er en film instrueret af Børge Høst, Arild Hvidtfeldt.

Handling
I det sydøstlige Mexico nær grænsen til Guatemala lever nogle indianerstammer, efterkommere efter mayaerne, og i 15 år har det mexicanske udviklingsinstitut arbejdet på at udvikle dette område ved at forbedre undervisningen, kommunikationen, sundhedstilstanden etc. Filmen har sat sig som mål at undersøge og dokumentere vilkårene for og virkningen af et u-landsarbejde først og fremmest set "indefra", fra modtagernes, altså her indianernes side. Den gør det ved, gennem samtale med indianerne selv, at søge belyst, hvorledes disse egne historiske, sproglige, kulturelle og andre forudsætninger som helt afgørende faktorer er med til at bestemme, om udviklingsarbejdet skal lykkes eller mislykkes.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1967

Dokumentarfilm fra Danmark

Mellem to kulturer


Frances Gertrude Claire D'Souza, Baroness D'Souza, CMG, PC (født: Frances Gertrude Claire Russell) (født 18. april 1944) er en britisk forsker og politiker (uden for partierne), der blev livstidsmedlem af Overhuset i 2004 og formand for Overhuset (Lord Speaker) fra 2011 og frem til september 2016.

Personligt liv
Frances D'Souza har to gange været gift med den portugisiske læge Stanislaus (Stanley) Joseph D'Souza. Første gang var i 1959–1974 og anden gang er fra 2003. Parret har to døtre. Den ældste er journalisten Christa D'Souza (født 1960).

I 1985–1994 var Frances D'Souza gift med Martin John Griffiths.

Crossbench life peers

Frances D'Souza, baronesse D'Souza


Deutsche Physik (alemão: [dɔʏtʃə fyziːk] , lit. "Física Alemã") ou Física Ariana (alemão: Arische Physik) foi um movimento nacionalista na comunidade física alemã no início dos anos 1930 que teve o apoio de muitos físicos eminentes na Alemanha. O termo foi tirado do título de um livro de física de quatro volumes do Prêmio Nobel Philipp Lenard na década de 1930.

A Deutsche Physik se opunha ao trabalho de Albert Einstein e de outros físicos modernos de base teórica, que eram depreciativamente rotulados de "física judaica" (alemão: Jüdische Physik).

Leitura adicional

 Beyerchen, Alan, Scientists under Hitler: Politics and the physics community in the Third Reich (New Haven, CT: Yale University Press, 1977).
 Walker, Mark, Nazi science: Myth, truth, and the German atomic bomb (New York: Harper Collins, 1995).

Movimentos políticos

Deutsche Physik


Vlkanová este o comună slovacă, aflată în districtul Banská Bystrica din regiunea Banská Bystrica, pe malul râului Hron. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.320 de locuitori.

Istoric
Localitatea Vlkanová este atestată documentar din 1294.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Vlkanová, Banská Bystrica


Vila do Conde, Portekiz'de aynı adı taşıyan Vila do Conde belediyesine bağlı olan, 6,88 km2 yüzölçümüne sahip, 25.731 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Vila do Conde (bucak)


سد البحر الأحمر مشروع لا زال في طور الدراسة وإذا تم التوصل إلى نتائج مقنعة فمن المتوقع أن يكون أكبر سد في العالم أجمع.
هناك الكثير من الشكوك والنقد يدوران في فلك هذا المشروع.

المشروع

الفكرة تقوم على فصل البحر الأحمر عن المحيط عند نقطة باب المندب التي لا يتجاوز عرض المضيق 29 كلم وعندها يترك البحر الأحمر لمدة 300 سنة لكي يتقلص حجم البحر نتيجة التبخر بشكل كبير ثم يتم فتح فجوات التوربينات لتدفق المياه من خلالهم وبالتالي توليد 50 غيغاواط من الطاقة الكهربائية أي ما يعادل مرتين الطاقة الصادرة عن سد الصين العظيم.
بالطبع الكثير من النقد يتمحور حول الحياة البحرية التي قد تتضرر بشكل كبير كنتيجة لهكذا مشروع.
و الأهم من ذلك هي المخاطر والصعوبات الهندسية التي قد تواجه هكذا مشروع يجمع البعض على انه ضرب من الخيال.
تفكير المستحيل وغير المعقول

مراجع

وصلات خارجية

Gibraltar Strait Dam Macroprojects by Richard Cathcart, one of the authors of the Red Sea Dam proposal

البحر الأحمر
سدود
طاقة كهرمائية
هندسة المشروعات العملاقة

سد البحر الأحمر


Randall James Hamilton Zwinge adıyla Kanada Toronto'da dünyaya gelen James Randi (d. 7 Ağustos 1928, Toronto -ö. 20 Ekim 2020, Plantation, Florida) veya sahne adıyla "The Amazing Randi" illüzyonist ve sözdebilim alanındaki hileleri ortaya çıkarmaya çalışan ateist bir araştırmacıdır. James Randi Eğitim Vakfı'nın kurucusudur. Randi'nin eğitim kurumu herhangi bir paranormal, doğaüstü veya okült bir güce sahip olduğunu bilimsel testler altında kanıtlayan kişiye 1 milyon dolar ödül vereceğini açıklamıştır. Bugüne kadar bu ödülü kazanabilen kimse olmamıştır.

James Randi Eğitim Vakfı (JREF)

Randi, 1996 yılında James Randi Eğitim Vakfını (JREF) kurdu. Kâr amacı gütmeyen bu vakıf, kamuoyunu ve medyayı kanıtlanmamış iddiaların peşinden gitmenin tehlikeleri hakkında bilgilendirmeyi amaçlamaktadır. Vakıf, dernek üyelerinin katkıları, bağışlar ve konferanslar sayesinde finanse edilmektedir. JREF, 2003 yılından beri, "The Amaz!ng Meeting" (TAM) adıyla, bilim insanları, şüpheciler ve ateistlerin bir araya geldiği toplantılar düzenlemektedir.

1928 doğumlular
Toronto doğumlular
Amerikalı sihirbazlar
Kanadalı sihirbazlar
Kanadalı ateistler
Amerikalı ateistler
Sözdebilim
Kanser olan kişiler
2020 yılında ölenler
20. yüzyıl Amerikalı yazarları
20. yüzyıl Kanadalı yazarları
Amerikalı ateizm aktivistleri
Amerikalı hümanistler
Amerikalı kuşkucular
Amerika Birleşik Devletleri'ndeki Kanadalı göçmenler
Kanadalı hümanistler
Kanadalı kuşkucular
Din eleştirmenleri
Kanadalı LGBT yazarlar
Amerikalı LGBT yazarlar
MacArthur Fellows
Alternatif tıp eleştirmenleri
Parapsikoloji eleştirmenleri
Hokkabazlık tarihçileri
Amerikalı gey yazarlar
Kanadalı gey yazarlar

James Randi


Tunisair Express (, ) é uma companhia aérea com sede em Tunes, Tunísia. Opera para destinos dentro da Tunísia, bem como alguns serviços para Itália, França e Malta.

História

A companhia aérea foi fundada em 1991. Em 7 de julho de 2007, a Tunisair Express mudou de nome para SevenAir. SevenAir era propriedade de um parente da esposa do ex-presidente Zine El-Abidine Ben Ali, e foi rebatizado de TunisAir Express após a partida de Ben Ali da Tunísia em 14 de janeiro de 2011.

Em dezembro de 2015, foi anunciado que a Tunisair Express seria incorporada à Tunisair em um futuro previsível para alcançar uma melhor rentabilidade.

Destinos

Frota

A frota da Tunisair Express consiste nas seguintes aeronaves (Janeiro de 2020):

Ver também

 Lista de companhias aéreas em atividade

Ligações externas

 Sítio oficial (em francês)

Empresas aéreas fundadas em 1991
Empresas aéreas da Tunísia

Tunisair Express


Un separator zecimal este un simbol utilizat pentru despărțirea părții zecimale de partea întreagă a unui număr zecimal.  Acest simbol depinde de convenții regionale ale sistemului de numerație; în mod obișnuit, el este reprezentat de un punct în sistemul anglo-saxon și de o virgulă în alte sisteme, cum este cel folosit în România.

Există și separator de mii care este utilizat pentru ușurarea lecturii numerelor mari, grupându-le după ordinul miilor.

Note

Vezi și
 Numere și mărimi

Punctuație
Matematică

Separator zecimal


Octavian Manu (n. 1875, Sânmărtinu de Câmpie, județul Mureș – d. 1966),  a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Octavian Manu a fost învățător, fiind pensionar în momentul participării la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia.

Activitatea politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a reprezentat ca delegat Despărțământul Reghin, județul Mureș.

Recunoașteri

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1875
Decese în 1966
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Transilvăneni
Învățători români

Octavian Manu


Environmental design is the process of addressing surrounding environmental parameters when devising plans, programs, policies, buildings, or products. It seeks to create spaces that will enhance the natural, social, cultural and physical environment of particular areas.  Classical prudent design may have always considered environmental factors; however, the environmental movement beginning in the 1940s has made the concept more explicit.

Environmental design can also refer to the applied arts and sciences dealing with creating the human-designed environment. These fields include architecture, geography, urban planning, landscape architecture, and interior design. Environmental design can also encompass interdisciplinary areas such as historical preservation and lighting design. In terms of a larger scope, environmental design has implications for the industrial design of products: innovative automobiles, wind power generators, solar-powered equipment, and other kinds of equipment could serve as examples. Currently, the term has expanded to apply to ecological and sustainability issues.

History

The first traceable concepts of environmental designs focused primarily on solar heating, which began in Ancient Greece around 500 BCE. At the time, most of Greece had exhausted its supply of wood for fuel, leading architects to design houses that would capture the solar energy of the sun.  The Greeks understood that the position of the sun varies throughout the year. For a latitude of 40 degrees in summer the sun is high in the south, at an angle of 70 degrees at the zenith, while in winter, the sun travels a lower trajectory, with a zenith of 26 degrees. Greek houses were built with south-facing façades which received little to no sun in the summer but would receive full sun in the winter, warming the house. Additionally, the southern orientation also protected the house from the colder northern winds. This clever arrangement of buildings influenced the use of the grid pattern of ancient cities. With the north–south orientation of the houses, the streets of Greek cities mainly ran east–west.

The practice of solar architecture continued with the Romans, who similarly had deforested much of their native Italian Peninsula by the first century BCE. The Roman heliocaminus, literally 'solar furnace', functioned with the same aspects of the earlier Greek houses. The numerous public baths were oriented to the south. Roman architects added glass to windows to allow for the passage of light and to conserve interior heat as it could not escape. The Romans also used greenhouses to grow crops all year long and to cultivate the exotic plants coming from the far corners of the Empire. Pliny the Elder wrote of greenhouses that supplied the kitchen of the Emperor Tiberius during the year.

Along with the solar orientation of buildings and the use of glass as a solar heat collector, the ancients knew other ways of harnessing solar energy. The Greeks, Romans and Chinese developed curved mirrors that could concentrate the sun's rays on an object with enough intensity to make it burn in seconds. The solar reflectors were often made of polished silver, copper or brass.

Early roots of modern environmental design began in the late 19th century with writer/designer William Morris, who rejected the use of industrialized materials and processes in wallpaper, fabrics and books his studio produced. He and others, such as John Ruskin felt that the industrial revolution would lead to harm done to nature and workers.

The narrative of Brian Danitz and Chris Zelov's documentary film Ecological Design: Inventing the Future asserts that in the decades after World War II, "The world was forced to confront the dark shadow of science and industry."  From the middle of the twentieth century, thinkers like Buckminster Fuller have acted as catalysts for a broadening and deepening of the concerns of environmental designers.  Nowadays, energy efficiency, appropriate technology, organic horticulture and agriculture, land restoration, New Urbanism, and ecologically sustainable energy and waste systems are recognized considerations or options and may each find application.

By integrating renewable energy sources such as solar photovoltaic, solar thermal, and even geothermal energy into structures, it is possible to create zero emission buildings, where energy consumption is self-generating and non-polluting. It is also possible to construct "energy-plus buildings" which generate more energy than they consume, and the excess could then be sold to the grid. In the United States, the LEED Green Building Rating System rates structures on their environmental sustainability.

Environmental design and planning
Environmental design and planning is the moniker used by several Ph.D. programs that take a multidisciplinary approach to the built environment. Typically environmental design and planning programs address architectural history or design (interior or exterior), city or regional planning, landscape architecture history or design, environmental planning, construction science, cultural geography, or historic preservation. Social science methods are frequently employed; aspects of sociology or psychology can be part of a research program.

The concept of "environmental" in these programs is quite broad and can encompass aspects of the natural, built, work, or social environments.

Areas of research

 Architecture
 Construction science
 Ecology
 Environmental impact design
 Environmental planning
 Environmental psychology
 Environmental sociology
 Historic preservation
 Landscape architecture
 Sociology of architecture
 Sustainability
 Urban planning

Academic programs
The following universities offer a Ph.D. in environmental design and planning:
Clemson University, College of Architecture, Arts and Humanities (Now called "Planning, Design, and the Built Environment")
Arizona State University, College of Design
Kansas State University
University of Calgary (technically the Ph.D. is in "environmental design," but encompasses the same scope as the other programs)

Virginia Tech until recently offered the degree program, but has since replaced it with programs in "architecture and design research" and "planning, governance, and globalization".

Fanshawe College in London, Ontario Canada offers an honours bachelor's degree called "Environmental Design and planning.

Related programs
 University of Missouri, Columbia: Ph.D. in Human Environmental Sciences (PDF file) with emphasis in Architectural Studies.
 Texas A & M University offers a Ph.D. in architecture that emphasizes environmental design.

Examples
Examples of the environmental design process include use of roadway noise computer models in design of noise barriers and use of roadway air dispersion models in analyzing and designing urban highways.

Designers consciously working within this more recent framework of philosophy and practice seek a blending of nature and technology, regarding ecology as the basis for design. Some believe that strategies of conservation, stewardship, and regeneration can be applied at all levels of scale from the individual building to the community, with benefit to the human individual and local and planetary ecosystems.

Specific examples of large scale environmental design projects include:
Boston Transportation Planning Review
BART – Bay Area Rapid Transit System Daly City Turn-back project and airport extension.
Metropolitan Portland, Oregon light rail system

See also
 Green building
 Green development
Land recycling
 Passive solar building design
 Sustainable development
 Ecological design

References

External links

 Environment
Historic preservation

Environmental design


Kjelsås Station (Kjelsås stasjon) er en jernbanestation på Gjøvikbanen i Norge. Stationen består af to spor med hver sin sideliggende perron med læskure, en tidligere stationsbygning i træ og en parkeringsplads samt busstop. Stationen ligger overfor Norsk Teknisk Museum i kvarteret Kjelsås i bydelen Nordre Aker, 10,28 km fra Oslo S.

Stationen blev oprettet ved Gjøvikbanens åbning til Røykenvik 20. december 1900. Oprindeligt hed den Kjelsaas, men den skiftede navn til Kjelsås i april 1921. Den blev fjernstyret 13. december 1971 og gjort ubemandet 29. maj 1972. I dag er Kjelsås en fjernstyret ubemandet station med krydsningsspor og mulighed for af- og påstigning. Stationen kan bemandes efter behov.

Stationsmiljøet blev skabt af arkitekten Paul Due. Stationsbygning og udhus er fredet.

Kjelsås Station betjenes også af buslinjerne 22 (Majorstuen – Ellingsrudåsen) og 25 (Majorstuen – Lørenskog Stasjon) og er desuden endestation for buslinje 54 (Aker Brygge – Kjelsås Stasjon). Sporvejen Kjelsåsbanen har endestation ca. 100 m fra stationen.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Gjøvikbanen
Etableret i 1900
Jernbanestationer i Oslo

Kjelsås Station


Şeyhülislam ya da Şeyh'ül-İslam (Osmanlıca: شَيْخُ الإسْلام), dini konularda en yüksek derecede bilgi ve yetkiye sahip olan kimse.

Osmanlı Devleti zamanında şeyhülislam dini konularda en yüksek yetkiye sahip devlet görevlisiydi. Gerektiği zaman dini sorunlarla ilgili görüşlerini fetva yayınlayarak açıklardı. Bu fetvalar kanun niteliği taşırlardı. 1920 yılında Ankara'da kurulan Meclis Hükûmetinde bu makam Şer'iye ve Evkaf Vekâleti adıyla "Bakanlık" olarak yer aldı. Cumhuriyetin ilanından kısa bir süre sonra 1924 yılında laiklik ilkesinin kabul edilmesi sonucu bu bakanlık kaldırılmış, yerini Diyanet İşleri Başkanlığına bırakmıştır.

İlk şeyhülislam, Molla Fenârî olup , bu unvan kendisine 1424'te verilmiştir. Son Osmanlı Şeyhülislâmının  Mustafa Sabri Efendi olduğu ile ilgili görüşler olsa da, şeyhülislamlık unvanını son taşıyan kişi, Mehmet Nuri Medeni Efendi'dir. Mehmet Nuri Medeni Efendi'nin 1922'de kabinesiyle birlikte istifa etmesi arasındaki 498 yıl boyunca şeyhülislamlık müessesesi sürmüştür.

1424-1922 yılları arasında 131 şeyhülislam 175 defa bu makama tayin edilmiştir. Ebussuud Efendi 29 yılla en fazla; Memikzade Mustafa Efendi de 13 saatle en az bu makamda kalan şeyhülislamdır.

131 şeyhülislamın yalnızca 9'u Türk asıllı değildir. (Arap, Bosnalı Gürcü, Çerkes, Arnavut'tur.) Şeyhülislamlar içinde müstesna bilginler, yazarlar, şairler, hattatlar, bestekârlar ve hukukçular vardı. Birçok şeyhülislam verdikleri fetvaları toplayarak hem İslamî ilimler, hem de Osmanlı hukuk tarihi bakımından değerli eserler bırakmışlardır.

I. Selim zamanında (1512-1520) şeyhülislamdan Ahmed ibni Kemal Paşaya Müftî-yüs-sekaleyn (insan ve cinlere fetvâ veren) unvanı verilmiştir. I. Süleyman zamanına (1520-1566) kadar şeyhülislamlık tercihinde uyulması zorunlu bir yasa ya da kural yokken, Ebu's-Suud Efendi'nin hazırladığı bir kanunla Rumeli Kazaskerliği'nden sonra terfi edilen bir makam haline getirildi. Pek nadir olarak Anadolu kazaskerlerinden de şeyhülislamlar görüldü.

II. Mehmed, kanunnamesinde şeyhülislamı ve padişah hocalarını vezirlerden üstün tutmaktaydı. Bu kanunnameye göre ulemanın reisi kabul edilmekle beraber şeyhülislamın, ilmiye sınıfının başı sayılması 16. asrın ortalarına doğru gerçekleşmiştir. 16. asırda Zenbilli Ali Cemâlî Efendi, İbn-i Kemal Paşazâde ve Ebu's-Suûd Efendi gibi kudretli alimlerin bu makama gelmesiyle şeyhülislamlık daha da önem kazandı. Bilhassa bu üç şahsiyetin Osmanlı Devleti'nin yükselmesinde önemli katkıları olmuştur.

Başlangıçta kadıaskerlik ve muallim-i sultanî vazifelerine göre ikinci derecede bulunan şeyhülislamlığın, bilhassa İbn-i Kemal (1525-1533) ve Ebu's-Suud Efendi (1545-1574)'ye geçmesi ile daha bir önem kazandığı ve kadıaskerliğin üstünde bir görev olarak kabul edildiği anlaşılmaktadır.

Osmanlılar'da Şeyhülislam, ilmiye sınıfının başı sayılıyordu. Klasik Osmanlı devrinde devlet görevlileri kalemiye, seyfiye ve ilmiye olmak üzere üç sınıfa ayrılıyordu. İlmiye sınıfı, günümüzün Adalet ve Millî Eğitim Bakanlıkları ile Diyanet İşleri Başkanlığı'nın görevlerini üstlenmiş durumdaydı.

Osmanlı tarihinde sadrazam olmak için eğitim aranmazdı ama şeyhülislam olmak hatta bunun ilk basamağı olan kadılık, müftülük ve müderrislik için bile, medreselerin en yükseğini bitirmiş olmak gerekirdi. Bu durum; Osmanlı İmparatorluğu'nun, şeyhülislamlığa verdiği değeri göstermesi açısından oldukça önemlidir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 T.C. Diyanet İşleri Başkanlığı

Ayrıca bakınız
 Osmanlı Şeyhülislamları listesi
 İlmiye sınıfı

Divan-ı Hümayun

Şeyhülislam