Papa Leon X. za vrijeme svoga pontifikata (1513. – 1521.) održao je 8 konzistorija na kojima je imenovao ukupno 42 kardinala.

Konzistorij 23. rujna 1513. (I.)

 Lorenzo Pucci, melfijski biskup
 Giulio de' Medici, rođak Njegove Svetosti, firentinski nadbiskup
 Bernardo Dovizi da Bibbiena, glavni blagajnik
 Innocenzo Cibo, nećak Njegove Svetosti, apostolski protonotar

Konzistorij 10. rujna 1515. (II.)
 Thomas Wolsey, jorkški nadbiskup, Engleska

Konzistorij 14. prosinca 1515. (III.)
 Adrian Gouffier de Boissy, biskup Coutancesa, Francuska

Konzistorij 1. travnja 1517. (IV.)
 Antoine Bohier Du Prat, O.S.B., nadbiskup Bourgesa, Francuska
 Guillaume III de Croy, kambrajski biskup, Francuska

Konzistorij 1. srpnja 1517. (V.)

 Francesco Conti, izabrani biskup Conze
 Giovanni Piccolomini, sienski nadbiskup
 Giovanni Domenico De Cupis, tranijski izabrani biskup
 Niccolo Pandolfini, biskup Pistoije
 Raffcle Petrucci, grosetanski biskup
 Andrea Della Valle, miletski biskup
 Bonifacio Ferrero, ivreanski biskup
 Giovanni Battista Pallavicino, biskup Cavaillona, Francuska
 Scaramuccia Trivulzio, biskup Coma
 Pompeo Colonna, rietijski biskup
 Domenico Giacobazzi, biskup Nocere dei Pagani
 Louis II de Bourbon de Vendôme, laonski biskup, Francuska
 Lorenzo Campeggio, feltrenski biskup
 Ferdinando Ponzetti, molfetanski biskup
 Luigi de' Rossi, rođak Njegove Svetosti, apostolski protonotar
 Silvio Passerini, apostolski protonotar, bilježnik Njegove Svetosti, kortonski administrator
 Francesco Armellini de' Medici, apostolski protonotar i klerik Apostolske komore
 Adriaan Florenszoon Dedel, biskup Tortose i guverner Castille i Leona
 Tommaso Vio, O.P., generalni superior svoga reda
 Egidio di Viterbo, O.E.S.A., generalni superior svoga reda
 Cristoforo Numai, O.F.M.Obs., generalni superior svoga reda
 Guillén-Ramón de Vich y de Vallterra, apostolski protonotar
 Franciotto Orsini, rimski klerik
 Paolo Emilio Cesi, apostolski protonotar
 Alessandro Cesarini, stariji, apostolski protonotar
 Giovanni Salviati, apostolski protonotar
 Niccolo Ridolfi, apostolski protonotar
 Ercole Rangone, apostolski protonotar
 Agostino Trivulzio, apostolski protonotar
 Francesco Pisani, apostolski protonotar
 Afonso de Portugal, sin portugalskoga kralja, apostolski protonotar

Ovo je bio najveći konzistorij za imenovanje kardinala, sve do konzistorija pape Pija XII., održanoga 18. veljače 1946., u kojemu je imenovao trideset i dva kardinala. U svomu trećem konzistoriju, 28. travnja 1969., papa Pavao VI. imenovao je trideset i četiri kardinala. Konačno, papa Ivan Pavao II. imenovao je četrdeset i dva kardinala u konzistoriju 21. veljače 2001.

Konzistorij 24. ožujka 1518. (VI.)
 Albrecht von Brandenburg, nadbiskup Magdeburga i Mainza

Konzistorij 28. svibnja 1518. (VII.)
 Jean de Lorraine, biskup Metza, Francuska

Konzistorij 9. kolovoza 1520. (VIII.)
 Eberhard von der Mark, biskup Chartresa, Francuska

Bilješke

Vidi još
 Kardinalski zbor
 Konzistorij

Izvori

Leon 10
Kardinalski zbor

Kardinalska imenovanja pape Leona X.


Eduard von Wattenwyl (* 6. Februar 1820 in Bern; † 14. Dezember 1874 ebenda) war ein Schweizer Jurist, Gutsbesitzer, Politiker und Historiker.

Leben
Wattenwyl besuchte das Gymnasium in Bern und studierte Rechtswissenschaften in Bern, Bonn, Heidelberg und Berlin. In Bonn war er seit 1839 Mitglied des Corps Rhenania. 1843 wurde er Rechtsanwalt (ohne Kanzlei). Von 1843 bis 1850 war er Gutsbesitzer in Uttigen. Nach dem Tod seines Vaters übernahm er die ehemalige Freiherrschaft Schloss Oberdiessbach bei Thun. 1846 wurde er Oberleutnant im Eidgenössischen Generalstab, 1847 Adjutant des Generals im Sonderbundskrieg. 1856 wurde er Major.

In Diessbach war Wattenwyl Mitglied des Gemeinderats und des Kirchenvorstandes. 1850 bis 1858 und 1866 bis 1874 gehörte er als Vertreter des Gemeinderats von Dießbach dem Großen Rat des Kantons Bern an. 1869 wurde Eduard von Wattenwyl Präsident des Historischen Vereins des Kantons Bern. Er veröffentlichte mehrere Arbeiten zur Kantonsgeschichte.

Auszeichnungen
 Dr. phil. h. c. der Universität Bern (1869)

Werke
 Geschichte von Stadt und Landschaft Bern (2 Bände, 1867/72)

Literatur
 Matrikel der Bonner Rhenanen 1820-1970. Bonn o. J., S. 67.

Weblinks

Rechtsanwalt (Schweiz)
Grossrat (Bern)
Eduard
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Schweizer
Geboren 1820
Gestorben 1874
Mann

Eduard von Wattenwyl


Esta é uma lista dos maiores parques eólicos onshore atualmente em operação, classificados por capacidade de geração. Também listados estão os parques eólicos onshore com destaque além do tamanho e os maiores projetos propostos.

Maiores parques eólicos onshore operacionais

Esta é uma lista dos parques eólicos terrestres com mais de  de capacidade nominal atual. Muitos desses parques eólicos foram construídos em etapas, e a construção de uma etapa posterior pode continuar em alguns desses locais.

Grandes parques eólicos propostos

A tabela a seguir lista alguns dos maiores parques eólicos terrestres propostos, por capacidade nominal.

Veja também

 Parque eólico
 Lista de parques eólicos nos Estados Unidos
 Lista de projetos de armazenamento de energia
 Lista de parques eólicos offshore

Referências

Energia eólica
Energia renovável no Brasil

Lista de parques eólicos onshore


Lychas chanthaburiensis est une espèce de scorpions de la famille des Buthidae.

Distribution
Cette espèce est endémique de la province de Chanthaburi en Thaïlande. Elle se rencontre vers Khao Khitchakut.

Description
Le mâle holotype mesure .

Étymologie
Son nom d'espèce, composé de chanthaburi et du suffixe latin , « qui vit dans, qui habite », lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, la province de Chanthaburi.

Publication originale
 Ythier & Lourenço, 2022 : « A new species of Lychas Leach, 1815 from C. L. Koch, 1845 from Thailand (Scorpiones: Buthidae) » Faunitaxys, , ,  (texte intégral).

Liens externes
 The Scorpion Files : Jan Ove Rein, Trondheim, Norwegian University of Science and Technology

Notes et références

Buthidae
Espèce de scorpions (nom scientifique)
Faune endémique de Thaïlande

Lychas chanthaburiensis


Carol Lehmann (), cunoscut și sub numele Carl Lehmann, a fost un alpinist, fotograf și ghid montan de origine săsească. Figură deosebită a alpinismului românesc, el a contribuit la dezvoltarea mișcării montane, realizarea unor poteci turistice și adăposturi montane în România.

Biografie
S-a născut la Bran în 1894, fiind nepotul lui Karl Lehmann, pădurar, fost ghid al S.K.V. pentru ascensiunile în Bucegi cu plecarea din Bran. A mers pe munte încă de copil și cunoștea perfect munții Bucegi, Piatra Craiului și Munții Făgărașului.

A studiat la Liceul Real Superior Maghiar din Brașov. A luptat în Primul Război Mondial unde a fost capturat de ruși și dus în Siberia, dar a evadat și s-a întors acasă, parcurgând 2000 de kilometri. A fost angajat de primăria din Brașov, cu sarcina de a crea și dezvolta traseele turistice din județ; a mai lucrat și ca ghid montan la ONT.

Carol Lehmann parcurgea distanțe mari, cu punct de plecare de la locuința sa din Brașov, de pe strada Nicolae Bălcescu. Conform amintirilor lui Răzvan Mateescu, care a fost prieten de familie cu familia lui Lehmann "Pentru el era o nimica toată să meargă pe jos din centrul Brașovului până la Omu, prin Râșnov și Bran, pe la uzina electrica, apoi la stâna lui Hărman cel tânăr și tot așa, până ajungea în Valea Cerbului, apoi la Mălăești, urca prin hornuri, la Lacul Țigănești, și tot așa până la Omu. După aceea, străbătea platoul Bucegilor. Îl cunoșteau până și pietrele. În tinerețe, omul acesta a venit pe jos tocmai din Siberia… De Anul Nou sărbătorea într-un mod aparte, alături de motanul lui credincios. Îl vâra în rucsac și plecau împreuna din centrul Brașovului la "Șapte scări", cale de vreo 20 de kilometri, pe un ger de crăpau pietrele. Toată noaptea stăteau acolo, mâncau ceva, beau apă sau ceai cald din termos, apoi se întorceau acasă, ca doi prieteni de-o viață".

Realizări

În februarie 1927, Carol Lehmann împreună cu Edwin Csallner au parcurs pentru prima dată iarna, în premieră, creasta Pietrei Craiului.

În perioada 8-13 martie 1937, Carol Lehmann a făcut o școală de schi, la cabana Sâmbăta, în Munții Făgărașului, ca instructor.

Din 1936 a fost angajat de O.N.T. Brașov, ca ghid montan. În această calitate a condus pe munți mai ales turiști străini.

În afară de ocupația de ghid, Carol Lehmann a lucrat la dezvoltarea infrastructurii montane precum:

- construcția de poteci montane: drumul de legătură între Prepeleag și noua cabană Mălăești (Bucegi), a marcat poteca de-a lungul crestei Pietrei Craiului;

- construcția sau reconstrucția cabanelor Curmătura și Grind - ulterior refugiu (Piatra Craiului), Bunloc (Piatra Mare), Mălăești (Bucegi), Poiana Teslei, Pasul Predeluș, Valea Rece, a refugiilor Grind, Peștera de gheață, 7 Noiembrie și la Scări – în Piatra Mare.

Referindu-se la calitățile lui de ghid, doctorul Alexandru Rudeanu l-a caracterizat astfel: "Pentru versantul nordic (al Munților Făgărașului, n.n.) trebuie să vorbim în primul rînd de Lehmann de la Oficiul de turism Brașov. Trebuie să spunem numaidecît că nu este vorba de o călăuză obișnuită, ci de un excelent camarad de munte. Cunoaște regiunea foarte bine, știe nomenclatura exactă a locurilor și este un gentleman perfect".

Frumusețile alpine i-au deschis lui Lehmann gustul pentru arta fotografică, și a făcut mii de imagini cu peisaje din munți, care mai târziu au fost folosite pentru ilustrarea publicațiilor turistice.

S-a stins din viață în 1990 și este înmormântat în Cimitirul Evanghelic din Brașov.

Recunoaștere
În amintirea lui Carol Lehmann, una dintre străzile din spatele fostei fabrici Carpatex, de la baza Dealului Melcilor, îi poartă numele. Denumirea străzii este oarecum confuză, "Karl Lehmann", deoarece nu se știe cu siguranță dacă autoritățile care au botezat-o la acea vreme au comis eroarea din cauza faptului că acesta era cunoscut și sub numele de Karl sau au încurcat numele cu cel al bunicului său.

De asemenea, un club montan îi poartă numele, Asociatia Eco-Club Montan "Carol Lehmann" Brașov, înființat în 2001, iar un refugiu din Munții Piatra Craiului (Vârful Ascuțit), construit la sugestia lui, a primit numele său.

Note

Nașteri în 1894
Decese în 1990
Alpiniști români

Carol Lehmann


The White Rose (em pt: Rosa Branca) é um grupo britânico de independentes anónimos que promove campanhas de stickerismo com mensagens anti-mídia, contra a alegada teoria de uma Nova Ordem Mundial, tendo ganho proeminência a partir de 2020 com posições anti-máscaras e anti-vacinação, durante a pandemia de COVID-19. O nome foi apropriado do grupo anti-nazista Rosa Branca.

Telegram
Negacionistas da pandemia de COVID-19

The White Rose (grupo)


පලස්තීනය නම් රටේ කොටසකි. මෙම කොටස ජෝර්දාන් ගංගාවේ බටහිර ඉවුර ප්වසා පැතිර ඇති පලස්තීන රටේ ප්‍රධාන බිම් කඩින් වෙන්ව පවතින අතර අතර මැද ඊශ්‍රායලය පවතී. විවිධ අර්බූදවලට දිගු කලක් පුරා සිට ලක්ව ඇති ප්‍රදේශයකි.

ගාසා


Milanka (Đuranović) Bajčetić (Podgorica, 1961.), crnogorska slikarica i pjesnikinja iz Podgorice.

Životopis
Rodila se u Podgorici. Autodidaktična slikarica. Na njezinom putu izgradnje predavali su joj akademski slikar Dobroslav Mrdak i Tinda Bulatović. Dio slikarskog opusa odnosi se na kulturnu i prirodnu baštinu Crne Gore. Članica je "Slikarskog uranka" iz Podgorice. Dizajnirala nekoliko knjiga. Osnivačica je NU "Likovni etnos Crne Gore". Sudionica međunarodnog bijenala minijature u Nikšiću 2005. godine i na svjetskoj galeriji crteža u Skoplju – "OSTENart", World Gallery of Drawing, 2014. godine. Nacionalna biblioteka Crne Gore "Đurđe Crnojević" otkupila je njene razglednice s motivima kulturno-povijesnog blaga i bioraznolikosti. Izlagala na samostalno i kolektivno u Crnoj Gori (Muzej i galerija Tivat, Muzej grada Perasta).

Izvori

Crnogorski slikari
Crnogorski pjesnici
Životopisi, Podgorica

Milanka Bajčetić


FK Jedinstvo je bivši bosanskohercegovački nogometni klub iz Gojevića kod Fojnice.

Povijest

Klub je osnovan 1987. godine. U prvoj sezoni 1987./88. klub je osvojio općinsku ligu Kiseljaka i ostvarili plasman u međuopćinsku ligu Sarajevo – grupa Zapad. U prvoj sezoni u međuopćinskoj ligi Jedinstvo je završilo na 13. mjestu, a sezonu 1989./90. završili su kao posljednjeplasirana momčad.

Izvori

Nogometni klubovi u Županiji Središnja Bosna
Bivši bosanskohercegovački nogometni klubovi
Fojnica

FK Jedinstvo Gojevići


Li-Fi (en forkortelse for Light Fidelity) er en teknologi (der er baseret på Visible Light Communication), udviklet af blandt andre ingeniøren Harald Haas fra University of Edinburgh, til trådløs kommunikation via diode- eller LED-pærer, der har fået installeret en mikrochip. Udover Haas har andre forskere fra University of Edinburgh, Fraunhoferinstituttet i Tyskland og Fudan-universitetet i Shanghai, Kina også arbejdet på teknologien, der blev offentliggjort i 2011.

Li-Fi udvikles og testes pr. 2015 af det estiske firma Velmenni. Det forventes, at teknikken lanceres til den almene forbruger omkring 2018-2019.

Teknikken
Mikrochippen omsætter data til lysglimt, der via synligt lys (og ikke via radiobølger, som det er tilfældet med wifi) blandt andet kan bruges til at skabe forbindelse til internettet, omend teknologien (pr. 2016) endnu ikke er helt klar til generelt at erstatte wifi-teknologien. Udover at kunne udsende almindeligt lys til at oplyse rummet kan disse pærer derudover transportere data, ved at blinke flere millioner gange i sekundet, hvilket det menneskelige øje ikke opfatter. Med denne teknologi kan opnås hastigheder på mere end 1 Gbps (i teorien op til 10 Gbps) med frekvenser mellem 430 og 770 terahertz. Ved brug af laserbaserede dioder kan hastighederne dog komme op på 100 Gbps. Selvom man slukker for lampen, vil den trådløse dataforbindelse stadig være aktiv, omend den vil køre med nedsat hastighed. Menneskets øje vil trods de blink (der som nævnt sendes via synligt lys), der bærer datasignalet, se lampen som slukket.

Eftersom der anvendes et højere frekvensområde, end ved brug af wifi (3 KHz til 300 Ghz), opnås 10.000 gange mere plads, hvilket kan være nødvendigt i forbindelse med udbredelsen af tingenes internet, for ikke at løbe tør for kapacitet.

Da Li-Fi i modsætning til wifi benytter sig af synligt lys, kan signalerne ikke gå gennem vægge, hvorfor man må forsyne alle rum, hvor man ønsker at have internetadgang, med lamper, der kan udsende Li-Fi-signaler. Denne begrænsning gør imidlertid teknologien mere sikker end wifi, da man således ikke kan få forbindelse med netværket udefra, hvilket f.eks. kan udnyttes til mere sikker udveksling af patientinformationer på hospitaler..

Potentiale
Udover at blive brugt til internetadgang kan systemet også installeres i såvel trafiklys, gadelamper som køretøjers lygter, hvorved køretøjerne kan modtage informationer fra trafiklysene og gadelamperne om de øvrige køretøjers placeringer. På denne måde kan trafikanterne dels få informationer om trafikpropper forude, så kan man finde en anden rute, dels kan man undgå sammenstød. Der kan også videreformidles anden trafikinformation til billisterne, såsom oplysninger om ledige parkeringspladser i nærheden.

Da signalerne sendes med andre frekvenser, end dem en flyvemaskine bruger til at kommunikere med, kan teknologien også bruges under flyvning, således at passagerne kan komme på internettet, uden at forstyrre flyvemaskinens kommunikation. Desuden kan teknologien bruges til kommunikation under vand, da synligt lys i modsætning til radiobølger kan udbredes i vand, hvorfor US Navy ønsker at udstyre deres ubåde med Li-Fi.

Referencer

Trådløse datanet

Li-Fi


France 24 (France vingt-quatre) er en 24-timers international nyhedstv-station med base i Frankrig. France 24 sender på fire forskellige kanaler på hhv. fransk, engelsk, arabisk og spansk, med en blanding af nyheder og magasinprogrammer. Stationen der har base i udkanten af Paris sendte første gang den 6. december 2006, og er målrettet det globale marked. Kanalerne sendes via satellit og kabel-tv. Siden 2010 kan kanalerne også ses på stationens smartphone-apps.

France 24 er siden 2008 helt ejet af den franske stat via et holdingselskab; France Médias Monde, der opkøbte mindretals andelene fra de to tidligere partnere Groupe TF1 og France Télévisions. Tv-stationen har omkring 260 journalister.

Eksterne henvisninger
 Officiel hjemmeside: france24.com/en/  , france24.com/fr

Kilder

Tv-stationer fra Frankrig

France 24


El Sitio de Stralsund fue una batalla durante la Gran Guerra del Norte. El Reino de Suecia defendió el puerto de Stralsund en la Pomerania Sueca contra una coalición del Reino de Dinamarca y Noruega, el Electorado de Sajonia y el Zarato de Rusia, a la cual se unió Brandenburgo-Prusia durante el sitio.

Se hizo un primer intento de tomar Stralsund en 1711, cuando los aliados llegaron a la ciudad. Las fuerzas de alivio suecas obligaron a la coalición a alejarse de las fortificaciones, y llevándolos a formar un anillo más amplio sobre las líneas de los ríos Recknitz y Peene. La victoria en Gadebusch de Magnus Stenbock distrajo brevemente a los aliados, pero luego de que Stenbock fuese perseguido y derrotado, Brandenburgo-Prusia al igual que Hanover, que se encontraban bajo dominio británico en una unión personal, se unieron a la alianza anti-sueca.

Los aliados acordaron que Dinamarca debía renunciar a sus reclamos sobre los territorios de Bremen-Verden a Hanover, y a cambio, le fueron prometidas partes del norte de la Pomerania Sueca que incluían a Stralsund, mientras que las partes del sur se volverían prusianas. En 1714, Carlos XII de Suecia viajó a Stralsund desde su exilio en Turquía para liderar la defensa de la ciudad en persona. Del 12 de julio al 24 de diciembre de 1715, los aliados sitiaron la ciudad y eventualmente la obligaron a rendirse. Carlos XII escapó a Suecia.

Stralsund permaneció bajo control Danés hasta que fue devuelto a Suecia en el Tratado de Frederiksborg.

Preludio
En Poltava, el Reino de Suecia perdió la iniciativa en la Gran Guerra del Norte. Con el ejército principal de Carlos XII destruido, la alianza anti-sueca del Zarato de Rusia, Dinamarca-Noruega, el Electorado de Sajonia y la República de las Dos Naciones, reconstituida en el Tratado de Thorn y el Tratado de Copenhague, el rey sueco en el exilio y las provincias suecas de Finlandia y Livonia soportando una invasión, la defensa sueca recaía tan solo en 11,800 hombres guarnicionados en el norte de Alemania, y un ejército de 10,000 soldados estacionados en Gran Polonia bajo el mando de Ernst Detlof von Krassow. Este se encontraba en retirada, hostigado por fuerzas sajonas y una plaga que había brotado recientemente en Polonia.

El gobierno sueco emitió órdenes de movilización para Pomerania el 8 de abril de 1711. 3,800 hombres, entre las edades de veinte y cuarenta años fueron reclutados para servir en el ejército por un periodo de cinco años. Stralsund se acababa de reponer de la destrucción de 1678, pero en 1711, la plaga traída a Pomerania con las fuerzas suecas que se encontraban en retirada causó miles de muertes. Los suecos fueron perseguidos por los ejércitos de la coalición anti-sueca, quienes llegaron y asediaron Stralsund en 1711.

Esta persecución a través de territorio neutral imperial fue posible luego de la muerte del emperador José I en abril, ya que hasta que Carlos VI fue posesionado como el emperador sucesor de José I, la constitución imperial decretó que Augusto el Fuerte, uno de los miembros de la coalición anti-sueca, se haría cargo de los asuntos imperiales en el norte de Alemania. Así fue que cuando las fuerzas suecas se retiraron a las fortificaciones de Stralsund, Stettin y Wismar, 6,000 sajones, 6,000 polacos y 12,000 rusos pudieron seguirlos hacia el sureste. Otros 25,000 daneses entraron al imperio a través de Holstein-Gottorp, y llegaron a Stralsund por el oeste.

Referencias

Fuentes

Referencias

Bibliografía

Stralsund 1715
Stralsund 1715
Stralsund 1715
Stralsund 1715
Stralsund 1715
Política en los años 1710
Stralsund
Asedios del siglo XVIII

Sitio de Stralsund (1711-1715)


Centar za grčki jezik (Κέντρον Ελληνικής Γλώσσας) jest kulturna i obrazovna organizacija kojoj je cilj promocija grčkoga jezika i kulture. Osnovan je 1994. godine. Centru je sjedište u Solunu, a ima ured i u Ateni. Djeluje kao koordinatorski, savjetodavni i strateški organ grčkoga Ministarstva obrazovanja o pitanjima povezanim s naobrazbom i jezičnom politikom. Također, pribavlja materijale i pomoć ljudima koji uče grčki kao strani jezik.

Povezano je s Aristotelovim sveučilištem u Solunu.

Ciljevi
Ciljevi organizacije uključuju:

 promicanje grčkoga jezika unutar i izvan Grčke (time i jačanje nacionalnog identiteta Grka u iseljeništvu)
 poučavanje stranaca u Grčkoj i izvan nje grčkome jeziku
 pomoć učiteljima grčkoga jezika u Grčkoj i izvan nje
 izdavanje materijala za poučavanje i svega drugoga što pomaže promociji i širenju grčkoga jezika općenito.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena stranica
 Portal za grčki jezik i jezično obrazovanje

Grčki jezik

Centar za grčki jezik


Die Boxhohn-Eiche, auch 1000-jährige Eiche genannt, war eine Stieleiche oder Deutsche Eiche und über viele Jahre der älteste Baum in der Wahner Heide.

Name und Lage
Die Stieleiche ist nach dem wegen der Erweiterung des Schießplatzes Wahn in der Wahner Heide 1915 abgegangenen Weiler Boxhohn benannt. Sie stand etwa auf halbem Wege zwischen Altenrath und dem vor Rösrath gelegenen Wohnplatz Hasbach; ihre Überreste sind über einen von der Hasbacher Straße nach Osten abzweigenden Wirtschaftsweg zu erreichen.

Alter und Zustand
Der Baum wurde sicher nicht 1000 Jahre alt, jedoch "uralt". Er war vermutlich bereits seit mehr als 100 Jahren ausgehöhlt. Die in den 1930er Jahren erfolgte Standsicherung, durch das Einbringen eines mit Eisenschienen verstärkten Betonkerns, befand sich im Jahr 2011 in einem maroden und zerfallenden Zustand. Nach Meinung von Fachleuten des Geschäftsbereichs Bundesforst der Bundesanstalt für Immobilienaufgaben, des Troisdorfer Grünflächenamtes und der Deutschen Bundesstiftung Umwelt, die diesen Baum und das Naturschutzgebiet betreuten, war der Baum auch ohne Stützen standfähig. Zur Abwehr von Gefahren für Wanderer wurde der Baum durch ein Holzgitter abgegrenzt und der vorbeiführende Weg verschwenkt, sodass der Baum weiter sichtbar und erlebbar blieb. Ansonsten wurde beschlossen, ihn in Würde sterben zu lassen – gleichwohl zeigte sich der Baum auch in den folgenden Jahren am Austrieb seiner Krone noch vital.
Im Januar 2019 wurde bekannt, dass die Eiche – vermutlich auch infolge des sehr trockenen Sommers 2018 – umgestürzt ist. Das Totholz soll an Ort und Stelle verrotten.

Erinnerung
Am 23. März 2019 wurde neben den verrottenden Leichnam eine Traubeneiche gepflanzt, die besser mit Sommerhitze und andauernder Trockenheit umgehen soll.

Literatur

Einzelnachweise

Geographie (Troisdorf)
Einzelbaum in Nordrhein-Westfalen
Einzelbaum in Europa
Individuelle Eiche oder Baumgruppe mit Eichen

Boxhohn-Eiche (Wahner Heide)


Blødgrund er en fedtholdig ætsegrund, der benyttes i det kunstneriske grafiske arbejde som en dækkende overflade til ætsning af metalplader så som kobber og zink.

Blødgrundsætsning er en dybtryksteknik, hvor blødgrunden beskytter pladen, så kun det blotlagte metal udsættes for syre under ætsningen.
Denne form for ætsegrund størkner ikke men vedbliver at være blød pga. indholdet af fedtstof og er derfor meget modtagelig for berøring. Sætter man fingeraftryk på pladen, smelter ætsegrunden øjeblikkelig og efterlader et nøjagtigt fingeraftryk.

Med radering i blødgrund kan man efterligne stregen i blyants- og kridttegninger. I nyere tid benyttes teknikken ofte eksperimenterende for at kunne skabe teksturtryk af forskellige materialer på pladen.

En anden type ætsegrund er den mere faste hårdgrund, som ved radering efterlader en skarp, jævn streg modsat blødgrundens mere kornede.
Ud over den traditionelle blødgrund, der omtales her, findes der en non-toxic teknik, der efterhånden har vundet udbredelse.

Teknikken blødgrundsætsning omtales her.

Alternative betegnelser
 Vernis mou (fransk)
 Soft ground/Soft varnish (engelsk)
 Weichgrundradierung (tysk)
 Vernice molle (italiensk)
 Dorrdrukmanier (hollandsk)
 Mjukgrund (svensk)

Typer af blødgrund
Blødgrund er en fedtholdig ætsegrund, der fås i fast og i flydende form og kan erhverves i velassorterede butikker, der forhandler kunstnermaterialer. Man kan også lave sin egen blødgrund.

Fast form

Pladen opvarmes på en varmeplade ved ikke for høj varme, ca. 40 grader. Er pladen for varm, vil valsen ikke efterlade ætsegrunden ordentligt på pladen. Ætsegrunden valses tyndt og jævnt ud over hele pladens overflade med en læder- eller gummivalse. Alternativt bruges en dabber. Benyt helst separat dabber og valse til hhv. blød- og hårdgrund pga. deres forskellige smeltepunkt, alternativt skal den rengøres omhyggeligt efter brug.
Pladen afkøles helt efter påføring af ætsegrunden.

Flydende form

Flydende blødgrund påføres jævnt med en pensel på hele pladens overflade. Pladen skal være kold.
Fælles for begge varianter gælder, at blødgrunden skal optørre helt, førend man begynder at arbejde i den<ref>Holstein, Bent: Lær grafik, 1970, s. 37.</ref>

 Opskrifter på blødgrund

Der er udviklet en del opskrifter til at fremstille sin egen blødgrund. Nedenstående opskrifter er omtalt i Autenrieth, Wolfgang: Vernis Mou - Neue und alte Techniken der Radierung und Edeldruckverfahren.

1. Opskrift med flydende ætsegrundIngredienser:Flydende ætsegrund

TalgfedtBlandes, til det får en konsistens som margarine2. Opskrift med hårdgrundIngredienser:2 dele hårdgrund

1 del talgfedtHårdgrunden opvarmes i et vandbad og blandes med margarine eller talg. Læderfedt kan benyttes3. Opskrift efter L. BergmannIngredienser:3 dele voks

2 dele pulveriseret asfalt

1 del talg

TerpentinSmelt voksen med det pulveriserede asfalt under konstant omrøring og tilføj talgen. Kog det hele i 5 minutter og lad den køle. Tilføj derefter så megen terpentinolie, at blandingen bliver hård4. Opskrift efter PreissigIngredienser:1 del organisk fedt (mere om sommeren, mindre om vinteren)

2 dele smeltet asfalt eller ætsegrund af et andet fast stof bestående af en transparent substans

5. Opskrift. Hærdet blødgrundIngredienser:Hårdgrund

Æterisk lavendelolieOpvarm hårdgrunden og bland den med lavendelolie. Det giver en tyk pasta, der påføres pladen med en valse.
Fordelen ved denne opskrift: Når motivet er overført på pladen, kan blødgrunden hærdes ved forsigtig opvarmning, fordi lavendelolie fordamper ved opvarmning. Det gør blødgrunden mindre modtagelig for skader6. Opskrift. Trykfarve til bogtrykIngredienser:Trykfarve til bogtrykVisse trykfarver til bogtryk indeholder fedt og er velegnet som blødgrund. Sværten valses på pladen7. Opskrift. Skivoks / skovoksIngredienser:Skivoks (voksspray)Voksen er vandtæt, syrebestandigt. Skovoks fås som bivoks i spraydåser. Pladen må ikke opvarmes efter påføring af spray Historie
Blød ætsegrund blev opfundet omkring 1620 af den schweiziske kobberstikker og maler Dietrich Meyer (1572-1658), hvor han begyndte at tilsætte hårdgrunden fedtstof. Deciderede teknikker blev dog først udbredt i midten af 1700-tallet

Oprindelig benyttede kunstnere teknikken blødgrund for at efterligne blyants- og kridttegninger. I nyere tid benyttes teknikken ofte eksperimenterende for at kunne skabe teksturtryk af forskellige materialer på pladen.

 Kunstnere der har arbejdet med blødgrund

En lang række kunstnere har gennem tidens løb benyttet blødgrundsteknikken i deres kunstneriske arbejde, nogle gange som et selvstændigt udtryk men ofte i sammenhæng med andre grafiske teknikker så som stregætsning, akvatinte og koldnålsradering.

Blandt kunstnere, der kontinuerligt har beskæftiget sig med blødgrund, kan nævnes Rembrandt (1606-1669), Auguste Renoir (1841-1919), Edgar Degas (1834-1917), Lovis Corinth (1858-1925) og Käthe Kollwitz (1867-1940).

I Danmark har billedkunstneren Pernille Kløvedal Helweg (1946) arbejdet og eksperimenteret en del med blødgrundsætsninger i stort format med dyrespor. Kløvedal Helweg har ladet dyr som isbjørn, elefant, næsehorn og skildpadde bevæge sig fysisk hen over trykplader præpareret med ætsegrund, hvorefter sporene blev ætset ned i pladen. Det største tryk stammer fra en 5 meter lang grindehval, og i radioprogrammet Hvalen på kobberpladen på DR - Stedsans fortæller kunstneren om sit grafiske projekt.

 Litteratur
 Agerbo, Bjarne, Grafiske teknikker, 1998
 Autenrieth, Wolfgang: Neue und alte Techniken der Radierung und Edeldruckverfahren - Ein alchemistisches Werkstattbuch für Radierer : Vom 'Hexenmehl und Drachenblut' zur Fotopolymerschicht. Tipps, Tricks, Anleitungen und Rezepte aus fünf Jahrhunderten, 2010,  [Findes også som internet"bog". Se under eksterne links]
 Chamberlain, Walter: The Thames and Hudson Manual of etching and engraving, 1972
 Hind, Arthur Mayger: A History of Engraving and Etching, 2011
 Holstein, Bent: Lær grafik, 1970
 Koschatzky, Walter: Die Kunst der Graphik. 11. oplag, 1993,
 Schantz, Philip von: De grafiske metoder, 1969
 Steinbacher, Volker: Workshop Radierung, Gravieren, Drucken, Kolorieren, 2006,

 Video
 Ritchie, Bill, Soft Ground Etching, 2013

 Noter

 Eksterne henvisninger
 Autenrieth, Wolfgang: Vernis Mou - Neue und alte Techniken der Radierung und Edeldruckverfahren
 Käthe Kollwitz Museum: Artistic techniques
 Moma: Museum of Modern Art information on printing techniques and examples of prints
 Walker, Ward: Soft Ground Technique, ACC Printmaking
 Omtale af billedkunstner Pernille Kløvedal Helwegs arbejde med blødgrund på Statens Værksteder for Kunst, Kbh. http://svfk.dk/kunstner/pernille-kloevedal-helweg
 DR - Stedsans på P1, 25. august 2011 © Copyright DR Hvalen på kobberpladen''. Radioprogram om Pernille Kløvedal Helwegs grafiske arbejde med dyrespor på blødgrund
 Pernille Kløvedal Helwegs hjemmeside med eksempler på blødgrundsætsninger
 Omtale af billedkunstner Jane Maria Petersens arbejde med blødgrund på Statens Værksteder for Kunst, Kbh. Jane Maria Petersen http://svfk.dk/project/vaerker-til-separatudstilling-i-clausens-kunsthandel

Grafik
Kunstens teknikker

Blødgrund


El BMW F30 es la sexta generación de la Serie 3 perteneciente al segmento de los automóviles ejecutivos compactos. Su lanzamiento se realizó el 14 de octubre de 2011 en Múnich, Alemania. Se inició su producción el 28 de octubre para salir al mercado el 11 de febrero de 2012. En el tercer cuatrimestre del 2012 se lanzó también una versión touring, denominada F31.

Durante los Juegos Olímpicos de Londres 2012 el BMW 320d Efficient Dynamics fue el vehículo más utilizado dado el auspicio oficial de BMW. Fue un modelo nuevo para el mercado norteamericano durante el año 2012, es la introducción de un BMW Serie 3 de 4 cilindros, lo que no ocurría desde el modelo 318i de la década de los noventa.

Estilo

Línea Sport

La línea Sport destaca por la parrilla en negro brillante, que proporciona una apariencia más dinámica al diseño del vehículo. El frontal destaca por su rejilla de ocho elementos en forma de riñón con borde cromado, dando un aspecto más deportivo. A esto último también ayudan las inserciones negras en el faldón, lo que hace que los arcos de ruedas y la toma de aire parezcan más grandes. Los espejos exteriores, el pilar B y las guías de las ventanas, poseen una terminación en negro brillante, añadiendo una apariencia más agresiva. El interior también fue rediseñado, expresándose a través del contraste de tonos en negro y rojo. Los detalles en rojo se pueden apreciar en los anillos de comando y la costura del volante. La llave inteligente con acabado en rojo y negro también forma parte del nuevo diseño. A partir de julio de 2012 se comenzó a incluir el paquete M Sport.

Línea Modern
La Línea Modern destaca por tener una apariencia más contemporánea y poseer líneas muy particulares en aluminio satinado. La parrilla en forma de riñón, característica de BMW, se compone de once elementos de aluminio satinado que en conjunto con una tira doble recortada para la toma de aire del mismo color ayudan al diseño contemporáneo de la Línea Modern. El pilar B y las guías de las ventanas también se distinguen por ser de aluminio satinado. El interior tiene una apariencia ligera, con un grupo de instrumentos color ostra, además de utilizar una superficie de madera tridimensional con un mejor sentido al tacto. La llave inteligente se identifica por las terminaciones en color ostra y plateadas.

Línea Luxury
La Línea Luxury está definida por elementos cromados, que otorgan una apariencia elegante y exclusiva. La rejilla en forma de riñón está formada por once elementos cromados. Dos tiras cromadas ligeramente desplazadas en las tomas de aire delanteras y otra que va de forma horizontal, dan una apariencia más llamativa. Los marcos de las ventanas también son cromados. En la parte posterior también se puede observar una banda cromada que se extiende a lo ancho del faldón trasero, junto con un tubo de escape cromado. Dentro de la cabina, se pueden observar detalles cromados, en la radio y en la unidad de aire acondicionado. La llave inteligente presenta un acabado en negro con detalles cromados.

Motorizaciones
Para equipar los motores del Serie 3, BMW utilizó para sus versiones 320i y 328i el motor de 2 litros turbo-alimentado de 4 cilindros en línea N20, alcanzando una potencia de 184 cv (320i) y 245 cv (328i) respectivamente. Para la versión 335i continuó usando el mismo seis cilindros en línea que utilizaba en el E90 y en otros vehículos de la marca, el N55, el cual alcanza los 306 cv. En las versiones diésel se utilizó el motor de 2 litros de 4 cilindros N47 que está optimizado para los nuevos modelos.

Ediciones especiales

320d Efficient Dynamics
El BMW 320d Efficient Dynamics Edition logra un consumo medio de combustible de 4,1 litros cada 100 kilómetros (24,39 km/l) y emisiones de109 gramos de CO2 por kilómetro, con transmisión automática o manual. Esto lo puede lograr gracias a la inclusión de la función Auto Start-Stop, regeneración de energía durante el frenado y un modo 'ECO PRO'. La función Auto Start-Stop permite que el motor del vehículo se apague cuando no se encuentra en movimiento, tal como sucede durante una parada o durante algún atasco, para ahorrar combustible. El sistema de regeneración de energía durante el frenado permite utilizar la energía que se genera durante una frenada inyectándola al sistema eléctrico del vehículo. Finalmente el modo ECO PRO modifica la forma en que la potencia es utilizada, además de modificar el funcionamiento del aire acondicionado reduciendo el gasto de combustible en aproximadamente un 20%. Debido a las peticiones de los clientes, el sistema Auto Start-Stop puede ser desactivado en el concesionario.

Active Hybrid 3
BMW lanzó al mercado en septiembre de 2012 la versión híbrida de este Serie 3, combinando el motor del 335i con uno eléctrico de 40 kW (53,64 CV), alcanzando una potencia máxima de 250 kW (340 cv). Su consumo promedio es de 5,9 litros cada 100 kilómetros. Debido a la ubicación en el maletero de la batería, su capacidad se redujo a 390 litros.

Referencias

Enlaces externos

 Sitio web oficial

3

BMW F30


Mnogotochie (en ruso: Многоточие; traducido al castellano: "puntos suspensivos") fue una banda rusa de rap creada en 1998 en Moscú. Mnogotochie es uno de los grupos de rap más famosos de Rusia, a quienes los fanes y los críticos atribuyen el desarrollo en ese país de la música gangsta y el rap político. El autor de la mayoría de los textos fue Rustam Alautdinov "Rustaveli".

Durante su carrera, Mnogotochie lanzó cuatro álbumes de estudio. Poco antes de la desintegración del grupo, en 2006, formaron Dots Family, proyecto en el que algunos de los miembros de Mnogotochie continúan en la actualidad. En 1999, Mnogotochie participó en el Rap Music Festival de Rusia, aunque no obtuvo ningún galardón.

Discografía

Álbumes de estudio
Mnogotochie
 2000 — Жизнь и Свобода (Zhiznʹ i Svoboda; Vida y la Libertad)
 2002 — Атомы сознаниЯ (Atomy soznaniYA; Los átomos de la conciencia)
 2003 — Неномерной (Nenomernoy)
 2007 — За бесконечность Времени (Za beskonechnostʹ Vremeni; Por la infinitud del tiempo)

Recopilatorios
 2008 — Из бранного (Iz brannogo; A partir de la membrana)

Dots Family
 2005 — Fuckt #1
 2009 — Zombusiness
 2011 — Зеркала (Zerkala; Espejos)

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial

 Sitio web de Dots Family Records
 Sitio web de Rustavelli

Grupos de rap de Rusia
Grupos de música de los años 1990
Grupos de música de los años 2000
Cantantes en ruso

Mnogotochie


Heinrich "Heinz" Plumanns (* 28. Juni 1902 in Köln; † 12. Januar 1986 in Köln) war ein deutscher Wasserspringer und Schwimmer.

Heinz Plumanns war in mehreren Wassersportdisziplinen aktiv, als Schwimmer, Wasserspringer und Wasserballer. Seine stärkste Disziplin im Schwimmen war das Seitenschwimmen, wo er einmal einen neuen deutschen Rekord knapp verfehlte. 1929 wurde er deutscher Meister auf dem Drei-Meter-Brett sowie 1928, 1929 und 1930 im Turmspringen. Als deutscher Meister im Turmspringen und Dritter der deutschen Meisterschaft im Kunstspringen startete er bei den Olympischen Spielen 1928 in Amsterdam im Kunstspringen und wurde Achter.

1932 eröffnete Plumanns eine Druckerei in der Kölner Innenstadt, die bis heute existiert. Nach 1945 gehörte er zu den Mitbegründern des Westdeutschen Schwimm-Verbandes; viele Jahre war er dessen Vorsitzender und 32 Jahre lang dessen Springwart. Von 1953 bis 1963 sowie von 1971 bis 1973 hatte er diesen Posten im Deutschen Schwimmverband inne. Seit 1996 verleiht der Schwimmbezirk Mittelrhein die Heinz-Plumanns-Gedächtnisplakette für "überragende Verdienste um den Schwimmsport".

Einzelnachweise

Literatur
 Kölnische Rundschau, 11. August 1984

Weblinks

 Resultate auf sport-komplett.de

Wasserspringer (Deutschland)
Schwimmer (Deutschland)
Deutscher Meister (Wasserspringen)
Olympiateilnehmer (Deutschland)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1928
Sportler (Köln)
Sportfunktionär (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1902
Gestorben 1986
Mann

Heinz Plumanns


Isabela Ramos Cano  (n. Valencia (Venezuela), 6 de septiembre de 1989) Es una modelo venezolana y reina de belleza aspirante al título de Miss Venezuela 2011 en donde representó al estado Carabobo. En la noche final del certamen ganó el título de primera finalista.

Biografía
Nació en la ciudad de Valencia, donde ha vivido y estudiado. Estudió en el Colegio La Salle, del que se graduó en 2007, y actualmente estudia la carrera de Derecho en la Universidad de Carabobo, también tiene estudios de Derecho Internacional. Ha sido modelo de comerciales y revistas en Venezuela.
La familia de Ramos se destaca en distintas áreas. Hija de Morella Cano Maggi y del empresario Eduardo Ramos Araujo. Su abuelo Ángel Ramos Giugni  es un destacado artista y profesor de la Universidad de Carabobo.
Isabela tiene ascendencia venezolana, española e italiana.

Referencias

Enlaeces externos
 Reinas valencianas

Valencianos (Venezuela)
Candidatas de Miss Venezuela

Isabela Ramos Cano


المدير الفني، فيلم مصري من إنتاج عام 1965، من إخراج فطين عبد الوهاب وبطولة فريد شوقي وليلى طاهر وشريفة ماهر، قصة الفيلم مأخوذة عن مسرحية توباز للكاتب الفرنسي مارسيل بانيول.

قصة الفيلم
حمودة مدرس بسيط يعمل في إحدى المدارس الإلزامية، وذات يوم يثير بعض المتاعب مع أحد أولياء الأمور إلا أن ناظر المدرسة ينصف ولي الأمر، ويفصل حمودة من المدرسة، يعمل حمودة في إحدى الشركات الاقتصادية، يديرها شوكت، سرعان ما يكتشف أن مدير الشركة يقوم بأعمال غير مشروعة، يعرضون عليه معاونتهم في هذه الأعمال حتى يكونوا بعيدين عن مواطن الشبهات، سرعان ما يتعلم حمودة أعمال النصب والاحتيال، ويتمكن من القيام ببعض الأعمال لحسابه، ويصبح ثريًا، ورغم ذلك فإنه لا ينسى حبه لزينات ابنة ناظر المدرسة ويلتقى به زميله الشيخ مهران ذات يوم، ويسأله عن أحواله، وينصحه بالابتعاد عن أعمال الاحتيال، يقرر شوكت وزملاؤه التصدي لحمودة، فيعترضون طريقه، إلا أنه يواجههم ويتمكن من الانتصار عليهم، ويتم إبلاغ الشرطة ويقبض عليهم، يتزوج حمودة من زينات، ويعود إلى عمله الأول مُدرِّسًا.

تمثيل
 فريد شوقي : (حمودة)
 ليلى طاهر : (زينات)
 عبد المنعم إبراهيم : (مهران)
 حسن فايق : (سيف الدين عبد القوي - ناظر المدرسة)
 محمد رضا : (المعلم سيد - ضيف شرف)
 شريفة ماهر : (لي لي)
 عادل أدهم : (شوكت)
 عادل إمام : (الفراش)
 سهير مجدي : (الراقصة)
 أحمد لوكسر : (مدحت)
 سامي سرحان : (عفت)
 محمد شوقي : (ياسين)
 حسين إسماعيل : (الذي يضرب زوجته بالشارع)
 محسن حسنين : (بهجت)
 عبد الغني النجدي : (عدوي - بائع الخبز)
 إسكندر منسي : (عبد الفتاح)
 طارق إسماعيل : (الطفل شريف)

روابط خارجية

مراجع

أفلام مصرية بالأبيض والأسود
أفلام عادل إمام
أفلام فريد شوقي
أفلام مصرية إنتاج 1965

المدير الفني (فيلم)


Le château de Montculot est un château du  situé à Urcy en Bourgogne-Franche-Comté .

Localisation

Le château est situé en rive ouest de la RD 35, à 1500 m au nord-est d'Urcy, entre deux buttes témoins, au pied de la butte de la Motte, à 1500 m au nord-est d'Urcy.

Historique
En 1525, Jaques le Maire est seigneur de Montculot. En 1688, Antoine Duprat y a un château, constitué d'un corps de logis avec deux pavillons couverts de laves que André Le Belin fait reconstruire en 1748. Lamartine en hérite à la mort de son oncle, en 1826. Il en poursuit la restauration, améliora la route d'accès, fait construire un presbytère à Urcy afin d'y rétablir le culte catholique; crée une école de filles et fait don d'une cloche à la commune. Devant racheter la maison familiale de Milly en Saône-et-Loire il doit le recéder en 1831.

Architecture
Le château de Montculot est édifié au  sur l'emplacement d'un ancien édifice et décoré de pièces d'eau alimentées par les quatorze sources du voisinage. Sa longue façade s'étire à proximité de la route départementale. On distingue encore des moulures du début du  dans la tour carrée qui flanque le corps de logis central. Le gros colombier qui a perdu son toit côtoie la demeure complétée au nord par les bâtiments des communs en mauvais état.

Le château en totalité, le portail, le sol du parc et du jardin sont inscrits par arrêté du 29 octobre 2003.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or

Liens externes

Montculot
Montculot
Monument historique dans la Côte-d'Or
Monument historique inscrit en 2003

Château de Montculot


Walter Bartel, né le  à Fürstenberg/Havel et mort le  à Berlin, est un résistant communiste au nazisme, un historien et un professeur d'université.

Biographie
Walter Bartel naît en 1904 à Fürstenberg/Havel dans une famille ouvrière. Après trois ans de formation, de 1918 à 1921, il est employé de commerce à Munich et Berlin. En 1920, il adhère à la Jeunesse socialiste et au syndicat des employés, puis rejoint le Parti communiste d'Allemagne (KPD) en 1923. Il milite à la direction clandestine en Bavière du sud, d'où il est expulsé après une incarcération d'octobre 1923 à avril 1924. Il exerce ensuite des responsabilités au sein de la Jeunesse communiste à Berlin-Brandenburg.  De 1926 à 1928, il est comptable à la maison d'édition de l'internationale de la jeunesse à Berlin.

En 1929, il commence des études de marxisme-léninisme à l'École internationale Lénine de Moscou qu'il termine en 1932 comme aspirant. De retour en Allemagne, il assure le secrétariat de la direction de Berlin-Brandenburg et, début 1933, de la section Agitprop dans le district de Halle-Merseburg. Le , il est arrêté à Berlin pour  et condamné en février 1934 à une peine de deux ans et trois mois d' emprisonnement qu'il purge à la prison de Brandebourg. En avril 1936, il émigre en Tchécoslovaquie et est exlu du KPD pour « lâcheté ». Après l'occupation allemande de la Tchécoslovaquie, il est arrêté le  et envoyé en octobre dans le camp de concentration de Buchenwald. Avec Ernst Busse et Harry Kuhn, Walter Bartel fait rapidement partie de la direction clandestine du KPD. À partir de 1943, il est président du Comité international clandestin de Résistance qu'il s'est employé à mettre sur pied et dirige les opérations de libération des déportés le .

Rentré à Berlin en juin 1945, Bartel occupe de hautes fonctions auprès du bourgmestre-gouverneur de Berlin, puis de Wilhelm Pieck. En 1953, il est démis de ses fonctions, en même temps que Franz Dahlem, et envoyé comme lecteur à l'université de Leipzig. Il y soutient sa thèse de doctorat et obtient un poste de professeur d'histoire moderne, matière qu'il enseigne ensuite à l'université Humboldt de Berlin à partir de 1962. Il dirige l'Institut allemand de recherche en histoire contemporaine (Deutsche Institut für Zeitgeschichte - DIZ) de 1957 à 1962.

À partir des années 1970, il s'implique particulièrement dans les recherches sur la résistance des détenus du camp de Buchenwald. Il est membre du présidium du Comité des résistants antifascistes en RDA, président du Comité de Buchenwald et, pendant de nombreuses années, vice-président du Comité international de Buchenwald-Dora et Kommandos.

Distinctions
Walter Bartel est décoré de la médaille Johannes-R.-Becher en 1964, l'Ordre du mérite patriotique en 1969, de l'Ordre de Karl-Marx en 1974, de la médaille d'honneur du Comité soviétique des vétérans de guerre en 1979, de l'Étoile de l'amitié des peuples en 1984.

L'université de Leipzig lui délivre le titre de docteur honoris causa en 1974 à l'occasion de son .

Publications
 Karl Liebknecht gegen Krupp, Berlin, Dietz, 1951
 Deutschland der Zeit der faschistischen Diktatur Berlin, 1956
 Die Linken in der deutschen Sozialdemokratie im Kampf gegen Militarismus und Krieg, Berlin, Dietz Verlag, 1958
 Buchenwald. Mahnung und Verpflichtung (ouvrage collectif), Berlin 1960
 Ein Held der Nation. Aus dem Leben Ernst Thälmanns. Berlin 1961
 La Résistance allemande et les Alliés pendant la deuxième guerre mondiale, [Milano, : Museo della Scienza e della technica, 1961
 Karl Liebknecht : sein Leben in Bildern, illustrations Karl Wiegel, Leipzig, Verlag Enzylklopädie, 1961
 Karl Liebknecht,  édition révisée, Leipzig, VEB Bibliographisches Institut, 1974

Notes et références

Liens externes

Personnalité du Parti socialiste unifié d'Allemagne
Personnalité du Parti communiste d'Allemagne
Résistant allemand au nazisme
Résistant communiste
Déporté résistant
Survivant de Buchenwald
Professeur à l'université Humboldt de Berlin
Professeur à l'université de Leipzig
Récipiendaire de l'ordre du mérite patriotique en or
Récipiendaire de l'ordre de Karl-Marx
Docteur honoris causa de l'université de Leipzig
Naissance en septembre 1904
Naissance dans le Brandebourg
Naissance dans la province de Brandebourg
Décès à Berlin
Décès à 87 ans
Décès en janvier 1992

Walter Bartel


NGC 7650 je prečkasta spiralna galaktika u zviježđu Tukanu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 7650
  Auke Slotegraaf: NGC 7650 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 7650 DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 7650 - 7699

7650

NGC 7650


KHL 2014-15 var den 7. sæson af ishockeyligaen KHL. Turneringen havde, ligesom den foregående sæson, deltagelse af 28 hold og blev indledt med et grundspil, hvor holdene spillede 60 kampe. Derefter gik de otte bedste hold i hver konference videre til slutspillet om Gagarin-pokalen.

Finalen om Gagarin-pokalen blev vundet af SKA Sankt Petersborg over Ak Bars Kazan med 4-1 i kampe, og dermed vandt klubben fra Sankt Petersborg Gagarin-pokalen for første gang.

Hold

Siden den foregående sæson havde tre hold forladt ligaen: Spartak Moskva og Lev Praha forlod ligaen af økonimiske årsager, mens Donbass Donetsk holdt pause fra ligaen på grund af den urolige situation i det østlige Ukraine. De tre ledige pladser i ligaen blev overtaget af Jokerit, som dermed blev det første finske hold i KHL, Lada Toljatti, som vendte tilbage til ligaen efter fire års pause, samt det nydannede hold HK Sotji.

De 28 hold var inddelt i to konferencer, øst og vest, med 14 hold i hver. Hver konference var yderligere inddelt i to divisioner med syv hold i hver.

Vest-konferencen

Øst-konferencen

Stillinger og resultater

Grundspil

Format

Hvert hold spillede 60 kampe i grundspillet fordelt på:
 24 kampe mod de andre seks hold i samme division (to hjemme- og to udekampe mod hvert hold).
 14 kampe mod de syv hold i den anden division i samme konference (en hjemme- og en udekamp mod hvert hold).
 14 kampe mod holdene i den anden konference (syv hjemme- og syv udekampe).
 Fire ekstra kampe mod hold fra egen konference og fire ekstra kampe mod hold fra den anden konference, programlagt under hensyntagen til regionale og logistiske aspekter.

Der blev uddelt point efter IIHF's trepointsystem:
 Sejr i ordinær spilletid gav 3 point.
 Sejr i forlænget spilletid eller straffeslagskonkurrence gav 2 point.
 Nederlag i forlænget spilletid eller straffeslagskonkurrence gav 1 point.
 Nederlag i ordinær spilletid gav 0 point.

De fire divisionsvindere gik videre til slutspillet om Gagarin-pokalen sammen med de øvrige seks bedste hold (bortset fra divisionsvinderne) fra hver konference.

Vestkonferencen

Østkonferencen

Slutspil

Slutspillet om Gagarin-pokalen havde deltagelse af de otte bedste hold i hver konference og afvikledes som en cupturnering, hvor alle opgør blev spillet bedst af syv kampe. I hver konference seededes de to divisionsvindere som nr. 1 og 2, mens de resterende seks hold blev seedet som nr. 3-8 uafhængig af hvilken division, de tilhørte.

Skema

Konferencekvartfinaler

Vest-konferencen

Øst-konferencen

Konferencesemifinaler

Vest-konferencen

Øst-konferencen

Konferencefinaler

Vest-konferencen

Øst-konferencen

Finale om Gagarin-pokalen

Finalen om Gagarin-pokalen var et opgør mellem vinderne af de to konferencefinaler.

Kilder / eksterne henvisninger
KHL

Noter

Sæsoner i KHL
Ishockey i 2014
Ishockey i 2015

KHL 2014-15


Aristonik (grč. Ἀριστόνικος) ili Eumen III. (grč. Εὐμένης Γ), vođa ustanka robova i slobodne sirotinje u Pergamskom kraljevstvu od 133. pr. Kr. do 30. pr. Kr. protiv Rimliana i domaćih robovlasnika.

Životopis
Kao vanbračni sin Eumena II. (Εὐμένης Βʹ), Aristonik se pobunio protiv polubrata Atala III. (Ἄτταλος Γ΄) koji je Pergam 133. oporukom ostavio Rimljanima. Valjanost oporuke priznali su domaći robovlasnici i susjedni vladari, ali se Aristonik usprotivio i na čelu plačeničke vojske otpočeo borbu uz podršku nekih gradova. Poražen u pomorskoj bici kod Kime (Κύμη) 132., Aristonik se obratio slobodnoj sirotinji i robovima, pozvao ih u borbu i obećao im državu sunca, zasnovanu na slobodi i jednakosti svih građana. To je privuklo mase potlačenih na njegovu stranu i omogućilo značajne uspjehe protiv Rimljana. Kod Leukade (Λεῦκαι) Aristonik je 130. pobijedio rimskog konzula Krasa I. Mucijana (Publius Licinius Crassus Dives Mucianus).

Ustanak je zahvatio čitav primorski pojas Male Azije, od Sesta (Σηστός) do Halikarnasa (Ἀλικαρνασσός). Oslobođena je gotovo cijela pergamska država. Rimljanima su uspjeli ugušiti ustanak tek kada su krajem 130. pr. Kr. doveli nove snage, pod konzulom Perpernom Ventom (Marcus Perperna Vento). Potukli su ustanike kod Stratonikeje (Στρατoνικεια) kada je Eumen III. zarobljen i pogubljen u rimskoj tamnici.

Literatura

 "Aristonik", U: Vojna enciklopedija, sv. 1., Beograd: Izdanje redakcije Vojne enciklopedije, 1970., str. 209.
 N. A. Maškin, Istorija staroga Rima (prev. s r.), Beograd, 1951.
 F. Tudman, Rat protiv rata, Zagreb, 1957.

Starogrčki državnici
Starogrčki vojskovođe

Aristonik


Ribera Baja , İspanya'nın kuzeyinde otonom bölgelerinden biri olan Bask Özerk Bölgesi'nin Alava eyaletine bağlı bulunan belediyesi. Nüfusu 2018 yılı verilerine göre 1374 kişidir.

Álava'nın belediyeleri

Ribera Baja


ගණිතය විෂයේදී, ද්විමය කර්මයක් තුල ඇති කර්තව්‍යයන් අනුපිලිවළෙහි වෙනස් වීම එහි අවසන් පිළිතුර කෙරෙහි බලපෑමක් ඇති නොකරන්නේ නම් පමණක් එම ද්විමය කර්මය න්‍යාදේශයක් වශයෙන් හදුන්වනු ලැබේ. බොහෝ ද්විමය කර්මයන් සහ බොහෝ ගණිතමය සාධනය කිරීම් එම මූලික ලක්‍ෂණය මත රදාපවතියි. සරල කර්මයන්හි න්‍යාදේශ‍ය‍තාව, එනම් සංඛ්‍යා ගුණකිරීම් සහ සංඛ්‍යා එකතු කිරීම් වැනි ගණිතමය කර්මයන්හි න්‍යාදේශ‍ය‍තාව, මීට බොහෝ කාලයක සිට පැවතියද, 19 වැනි සියවසෙහි පමණ ආරම්භ වූ ගණිතය විධිමත් කිරීමේ කාලවකවානුව වන තෙක් එය නාමික ලෙස නම්කර නොතිබුණි. එමෙන්ම, බෙදීම සහ අඩු කිරීම යන ගණිත කර්මයන් න්‍යාදේශ නොවේ.

පොදු භාවිතයන්
න්‍යාදේශ්‍ය ගුණය (හෙවත් න්‍යාදේශ්‍ය න්‍යාය) ද්විමය කර්මයන් සහ ශ්‍රීතයන් අශ්‍රිත ලක්‍ෂණයක් වේ. එසේම, යම් ද්විමය කර්මයකට යටත්ව ඇති අවයවයන් යුග්මයකට න්‍යාදේශ්‍ය ගුණය බලපවත්නේ නම් එම අවයවයන් දෙක එම කර්මය යටතේ න්‍යාදෙශ්‍ය වී ඇතැයි කියනු ලබේ.

ප්‍රස්තුත න්‍යාය

අදේශනය කිරීමේ නිතීය
සම්මතයට අනුව සත්‍ය-ශ්‍රිතීය ප්‍රස්තුත න්‍යාය, න්‍යාදේශනය හෙවත් න්‍යාදේශතාව යනු වලංගු අදේශනය කිරීමේ නිතීන් දෙකක් වේ. මෙම නිතීන්ට අනුව, තර්කානුසාරී ප්‍රකාශනයක් තුල ඇති ප්‍රස්තුත විචල්‍යන්ට ස්ථාන මාරුකිරීමට ඉඩ ලබාදෙයි. එම නිතීන් නම් :

සහ

""" " මගින් තර්ක ශාස්ත්‍රීය සංකේතයක් නිරූපනය කරන අතර " එය සාධනය මගින් ප්‍රතිස්ථාපනය කළ හැක."

සත්‍ය ශ්‍රිතීය සම්බන්ධක
න්‍යාදේශ්‍යතාව යනු සත්‍ය ශ්‍රිතීය ප්‍රස්තුත න්‍යායේ තර්කානුසාරී සම්බන්ධකයන්හි ලක්‍ෂණයක් වේ. පහත සදහන් තර්කානුසාරී සමානතාවයන් මගින් පෙන්නුම් කරන්නේ නයාදේශ්‍යතාව යනු යම් විශේෂ සම්බන්ධකයන්හි ගුනයක් බවයි. පහත සදහන් වන්නේ සත්‍ය ශ්‍රිතීය පුනරුක්තිකයන් වේ.

සංයුඤජනයේ න්‍යාදේශ්‍යතාව

වියුඤජනයේ න්‍යාදේශ්‍යතාව

සංකරණ න්‍යායේ න්‍යාදේශ්‍යතාව

සමානතාවයේ න්‍යාදේශ්‍යතාව (එමෙන්ම මෙයට සමානතාවයේ සම්පූර්ණ න්‍යාදේශ්‍ය යැයි ද කියනු ලබේ.

කුලක සිද්ධාන්තය
කාණ්ඩයන්ට හා කුලක සිද්ධාන්තයන්ට අනුව බොහෝ වීජ ගණිත ව්‍යූහයන් න්‍යාදේශ්‍ය යැයි කියනු ලබන්නේ කිසියම් කර්තව්‍යයක් න්‍යාදේශ්‍ය ගුණයට එකග වේ නම් පමණි. උසස් ගණිතයේදී, විශ්ලේෂණ හා රේඛීය වීජ ගණිතයේදී ප්‍රකට කර්මයන්හි න්‍යාදේශ්‍යතාව (තාත්වික හා සංකීර්ණ සංඛ්‍යාවන්හි එකතු කිරීම් හා ගුණ කිරීම් ආදී) සධනයන් සදහා නිතරම භාවිතා කරයි.

ගණීතමය අර්ථ දැක්වීම
තවත් විස්තර සදහා : සමමිතීය ශ්‍රීතය

"න්‍යාදේශ්‍ය" යන වචනය නොයක් අභිප්‍රායන් සදහා භාවිතා කරයි.
1.	ද්විමය කර්මයක් යන කුලකයක ඇති න්‍යාදේශ්‍යයක් වන්නේ:
ඉහත ලක්‍ෂණය සම්පූර්ණ නොකරන කර්මයක් "නිර්න්‍යාදේශ්‍යක්" වශයෙන් හදුන්වයි.
2.	තවද සමහරුන් කියන පරිදි සමග න්‍යාදේශ්‍ය වන්නේ ම නම්:
3.	ද්විපද ශ්‍රිතයක් මෙය න්‍යාදේශ්‍යක් වන්නේ:

ඉතිහාසය හා නිරුක්ති ශාස්ත්‍රය

න්‍යාදේශ්‍ය න්‍යාය භාවිතා කිරීම පිළිබද වාර්තා ඉතා පැරණි අතීතය තෙක් දිවයයි. පෙර මිසර වැසියෝ ගුනිතය ආගනනය කිරීමේ පහසුව සදහා ගුණ කිරීමේ න්‍යාදේශ්‍ය ගුණය තම එලිමන්ට්ස් නැමැති පොතේ සදහන් කර ඇත. විධිමත් ලෙස න්‍යාදේශ්‍ය න්‍යාය භාවිතයට ගැනුනේ 18 හා 19 වන සියවසයන්හි දී ගණිතවේදීන් විසින් ශ්‍රිත වාදය පිළිබදව ගනනය කිරීම් කල කාලයේදීය. න්‍යාදේශ්‍ය න්‍යාය අද වන විට ප්‍රකට වී ඇති අතර එහි මූලික න්‍යායන් ගණිත විෂයෙහි විවිධ කොටස් වල භාවිතා කරයි.

1814 දී, ෆ්‍රැන්කොයිස් සර්වොයිස් විසින් රචනා කරන ලද නිබන්ධනයක න්‍යාදේශ්‍ය පිළිබද පළමු වාර්තාව හමුවන අතර, එහිදි න්‍යාදේශ්‍ය යන වචනය ශ්‍රිත විස්තර කිරීමට යොදාගෙන ඇති අතර එය අද න්‍යාදේශ්‍ය න්‍යාය ලෙස හදුන්වයි.
ගණිතය

න්‍යාදේශ්‍ය න්‍යාය


Captura recomendada es una película argentina del género policial filmada en blanco y negro dirigida por Don Napy sobre su guion escrito en colaboración con Antonio Corma sobre una recopilación periodística de Luis A. Zino que se estrenó el 26 de julio de 1950 y que tuvo como protagonistas a Nathán Pinzón, Walter Reyna y Ricardo Trigo.

Sinopsis
Tres episodios: el de una banda de jugadores, el de un traficante de drogas y la caza de un asaltante y asesino.

Reparto

Comentario
Manrupe y Portela opinaron: "con un elenco de extracción radial y dejando de lado su tono de apología para con la institución, una de las cumbres del cine periodístico policial. Los tres episodios, filmados en exteriores y bien contados, transmiten un verismo cercano a los patrones norteamericanos. El último, incluye una de las mejores cacerías de la década y la "muerte" de Ricardo Trigo es emotiva y cinematográficamente inolvidable".

Referencias

Enlaces externos
 Información sobre Captura recomendada en Internet Movie Data Base

Películas en blanco y negro de Argentina

Captura recomendada


An Indosasa laotica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Aimée Antoinette Camus, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Chi Son Chao och Stephen Andrew Renvoize. An Indosasa laotica in nahilalakip ha genus nga Indosasa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Indosasa

Indosasa laotica


Le calendrier slave d'avant la christianisation nous est peu connu, sinon par une reconstruction étymologique et des usages disparates. Il était probablement luni-solaire puisque le vieux slave мѣсѧць, měsęcĭ signifie à la fois « lune » et « mois » et que l'année commençait au 20 mars avec l'équinoxe du printemps.

Alors que dans de nombreuses langues slaves, le nom latin des mois de l'année du calendrier grégorien est en usage, il existe également un ensemble de noms plus anciens pour les douze mois qui sont d'origine slave. Dans certaines langues, comme la langue serbe, ces noms traditionnels ont depuis été archaïsés et sont donc rarement utilisés. Les noms slaves des mois de l'année suivent de près les événements naturels tels que les conditions météorologiques et les activités agricoles les rendant assez proches, conceptuellement, du calendrier révolutionnaire français.

La correspondance entre le calendrier slave et le calendrier grégorien n'est pas exacte : selon les pays, certains noms slaves désignent des mois différents, alors qu'à l'inverse, certains noms de mois ont un haut degré de synonymie, y compris au sein d'une même région (plusieurs noms désignent le même mois).

Comparaison des noms des mois entre les différentes langues

Les noms slaves des mois ont été conservés par un certain nombre de peuples slaves. On note l'influence du calendrier germanique (en particulier en slovène, sorabe et polonais), un système mixte (certains noms sont slaves, d'autres latins, en particulier en polonais) et le fait que .

Dans la langue lituanienne, les noms baltes des mois sont conservés, qui coïncident en partie avec les noms slaves, ce qui suggère que certains de ces noms peuvent remonter à l'époque de l'unité balto-slave. Les noms lituaniens sont également indiqués dans ce tableau à des fins de comparaison.

Signification et étymologie

Mois du printemps

Mars en vieux slave (соухъ, suhŭ), slovène et bulgare a le sens de « mois sec », il est équivalent au lituanien sausis qui a signifie « janvier ». Dans la plupart des autres langues ont un équivalent de брѣзьнъ, brězĭnŭ qui désigne avril en vieux slave et dont le sens est « mois du bouleau », cette période étant celle de l'éclosion des chatons des bouleaux.

Avril et mai adoptent indifféremment l'équivalent de квітень, kviten, « floréal, mois des fleurs » ou травень, traven, « mois de l'herbe, prairial ».

Mois de l'été

À part le bulgare, aucune langue slave n'a adopté изокъ, izoku, « mois des sauterelles » pour désigner juin, adoptant plutôt l'équivalent de чръвєныи, črŭvenyi qui désigne le mois de juillet en vieux slave dont le sens est « mois rougissant, quand rougissent, murissent les fruits, fructidor ».

Les mois de juillet et aout sont indifféremment construit sur la base de липень, lypen (« mois du tilleur, quand fleurit le tilleul » ou srpen, « mois de la serpe, mois des moissons à la serpe », équivalent pour le sens de notre messidor.

Mois de l'automne

Le vieux slave роуинъ, ruinŭ qui désigne septembre est partagé par le bulgare, le croate, le slovaque, le tchèque říjen, langue où il désigne octobre et signifie « mois du rut ». Le polonais, le biélorusse et l'ukrainien optent pour un équivalent de вересень, veresen, « mois des bruyères ».

Désignant indifféremment octobre ou novembre, листопадъ, listopadŭ est le « mois de la chute des feuilles », l'abscission marquant cette période de l'année. Le slovène (vinotok) et le sorabe (winski) ont opté pour un mot équivalent de notre vendémiaire.

Le mois de гроудьнъ, grudĭnŭ est littéralement celui des mottes de terre ; il désigne novembre en vieux slave, vieux russe et bulgare ; et décembre en ukrainien, polonais et slovène. C'est également le sens du lituanien ''gruodis, preuve que les peuples balto-slaves partageaient un même concept calendaire.

Mois de l'hiver

Le mois de стоуденъ, studenŭ, « mois froid », équivalent slave de notre frimaire est celui de décembre en vieux slave, celui de novembre en serbo-croate et macédonien. Le biélorusse сьнежань, snežan et le macédonien снежник, snežnik ont le sens de « mois de la neige, nivôse ».

Le mois de просиньць, prosinĭcĭ désigne janvier en vieux slave et décembre en tchèque, croate et bulgare ; son sens est « mois de la faible lumière », cette période étant marquée par des jours très brefs.

Février, enfin, se dit сѣчьнъ, sěčĭnŭ, « mois de la coupe [du bois] » en vieux slave, mot adopté pour désigner janvier en ukrainien, vieux russe, croate, bulgare, polonais… Le tchèque, pour sa part, a opté pour leden, « le mois de la glace, du gel » pour désigner janvier.

Les raisons de ce désordre apparent
Cet apparent désordre dans la nomenclature des mois s'explique par deux faits concomitants :
 L'année - et le décompte des mois - commençait avec l'équinoxe du printemps, le 21 mars, habitude qui a survécu dans le calendrier russe jusqu'au . Lorsqu'il a fallu « caler » le calendrier slave et le nouveau calendrier chrétien qui commence au premier janvier, neuf jours de décalage expliquent qu'on a choisi le mois d'avant ou d'après en fonction de ce qui paraissait le plus idoine.
 De plus, au moment même où la christianisation des tribus slaves s'opère, entre les , une partie du monde chrétien adopte le calendrier grégorien, l'autre restant fidèle au calendrier julien, l'un et l'autre ayant deux semaines de décalage.

Les jours de la semaine

Contrairement aux noms des mois, les jours de la semaine présentent une grande régularité. Les étymologistes penchent pour une création au moment de la christianisation des tribus slaves et le mot pour « semaine » diffère fondamentalement entre les Slaves de l'ouest convertis au catholicisme (Tchèques, Polonais, Slovaques, Croates…) qui ont un équivalent de týden, les Slaves de l'est, convertis à l'orthodoxie utilisant l'équivalent de неделя, nedélja qui avait le sens de « dimanche » en vieux slave.

Notes et références

Liens externes

Calendrier
Mois
Langue slave

Calendrier slave


Kapela Sv. Križa je rimokatolička građevina u mjestu Križ Brdovečki, općina Marija Gorica.

Opis dobra
Kapela Sv. Križa okružena grobljem, smještena je na južnom rubu naselja Križ, na povišenom platou odakle dominira prostorom ovoga kraja. Riječ je o slikovitoj cjelini sazdanoj od lađe s poligonalnim svetištem, masivnog zvonika pred ulazom, te bočne kapele i sakristije, koja artikulira široki prostor i kreira brojne vizure. Nastala je sukcesivnom gradnjom od srednjega vijeka do 19. stoljeća. Kapela Sv. Križa skladna je cjelina arhitektonske i ambijentalne vrijednosti. Njen značaj leži ponajprije u slojevitosti u okviru koje se jasno razabiru građevne mijene nastale u skladu s duhom i htijenjem vremena. Najstariji sloj govori o gotičkoj tradiciji i načinu gradnje malih sakralnih građevina. Prigradnjom zvonika u 16. stoljeću te kapele i sakristije u 18. stoljeću formira se građevina stupnjevanih volumena, slikovita cjelina koja dominira i artikulira široki prostor što joj osim arhitektonske priskrbljuje i visoku ambijentalnu vrijednost.

Zaštita
Pod oznakom Z-6181 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Zagrebačkoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Marija Gorica

Kapela Sv. Križa (Marija Gorica)


Nikolaus Staudacher (* 7. Dezember 1660 in Pfarrkirchen, Niederbayern; † 25. Februar 1736 in Mannheim) war Jesuitenpater, Beichtvater und Berater der Pfälzer Kurfürstin Elisabeth Amalia sowie ihres Sohnes, Kurfürst Karl III. Philipp; Rektor des Jesuitenkollegs Mannheim und Superior der oberdeutschen Ordensprovinz.

Leben und Wirken
Nikolaus Staudacher stammte aus Pfarrkirchen in Niederbayern und trat am 28. September 1677 ins Noviziat der Jesuiten zu Landsberg am Lech ein. Nach Vollendung seiner Studien wirkte er ab 1694 als Professor an der Universität Innsbruck und lehrte mehrere Jahre Philosophie bzw. Mathematik.

Als 1701 der Beichtvater und persönliche Seelsorger der verwitweten Pfälzer Kurfürstin Elisabeth Amalia starb, berief man Nikolaus Staudacher als Nachfolger in dieses Amt, an den Pfalz-Neuburger Hof.
Sie verstarb 1709 und Staudacher wirkte von 1709 bis 1713 als Rektor des Jesuitenkollegs in Neuburg an der Donau. In jenem Jahr berief ihn Pfalzgraf Karl Philipp, der als kaiserlicher Statthalter zu Innsbruck residierte, ebenfalls zum Beichtvater.

Nach dem Tod seines älteren Bruders Kurfürst Johann Wilhelm im Jahr 1716, trat Karl Philipp dessen Nachfolge als Kurfürst der Pfalz und Herzog von Pfalz-Neuburg, Jülich und Berg an. 1718 ließ er sich in Heidelberg nieder, mit ihm die Jesuiten Georg Löffler, Franz Xaver Pfister und sein Beichtvater Nikolaus Staudacher. Hier in Heidelberg erwählte ihn des Kurfürsten Tochter Elisabeth Auguste Sofie von der Pfalz (1693–1728) ebenfalls zu ihrem Seelenführer und Beichtvater.

1720 wurde der Kurpfälzische Hof von Heidelberg nach Mannheim verlegt und drei Jesuiten folgten dem Kurfürsten dorthin. Es waren Pater Nikolaus Staudacher als Beichtvater, Pater Franz Pfiffer als Hofkaplan und Pater Joseph Lofferer. Bald stieß auch der Volksmissionar und Schriftsteller Pater Matthäus Vogel zu ihnen. Zunächst ließen sich die Jesuiten neben dem Wohnhaus des Kurfürsten nieder. Pater Staudacher brachte dem Kurfürsten die Idee einer Kollegsgründung nahe, worauf dieser ihnen durch Schenkung vom 26. Mai 1727 einen kostenlosen Baugrund für Kirche und Kolleg gab. Letzteres war 1734 vollendet, 1737 kam der Neubau eines Gymnasiums dazu, 1738 wurde mit dem Bau der Jesuitenkirche begonnen. Das Kolleg hatte man baulich mit dem neuen kurfürstlichen Schloss verbunden. Es existiert heute nicht mehr, wohl aber die zugehörige Jesuitenkirche.

Staudacher wirkte bis zu seinem Tod als Beichtvater und Berater des Kurfürsten in Mannheim. Er war seit 1723 Oberer der örtlichen Jesuitenmission, 1735 wurde er Rektor des Kollegs, außerdem fungierte er als Superior der oberdeutschen Ordensprovinz. Zeitweise soll er auch an der Erziehung des Thronerben und späteren Kurfürsten Karl Theodor mitgewirkt haben. Pater Franz Seedorf, der Haupterzieher Karl Theodors, wurde nach Staudachers Tod dessen Nachfolger als Beichtvater von Kurfürst Karl III. Philipp.

Pater Nikolaus Staudacher wurde in der Gruft der Jesuitenkirche Mannheim bestattet, wo er später auch ein Epitaph erhielt.

Zum Tod von Kurfürstin Elisabeth Amalia (1709) und von Kurfürst Johann Wilhelm (1716) verfasste Staudacher im Druck erschienene Leichenpredigten.

Literatur
 Bernhard Duhr: Geschichte der Jesuiten in den Ländern deutscher Zunge. Band 4, Teil 2. Herder, Freiburg 1928.
 Jakob Baroggio: Die Geschichte Mannheims von dessen Entstehung bis 1861, Mannheim 1861, Seite 489. Scan aus der Quelle
 Johann Michael Beitelrock: Geschichte des Herzogthums Neuburg oder der jungen Pfalz, Band 4, Seite 19, Aschaffenburg 1867. Scan aus der Quelle

Weblinks
 Webseite zur Geschichte der Mannheimer Jesuiten, mit mehrfacher Erwähnung von Pater Staudacher
 'Staudacher, Nicolaus' in: Archiv der zentraleuropäischen Provinz der Jesuiten

Einzelnachweise

Jesuit
Römisch-katholischer Geistlicher (17. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (18. Jahrhundert)
Person (Kurpfalz)
Person (Mannheim)
Geboren 1660
Gestorben 1736
Mann

Nikolaus Staudacher


Flora van Nederlandsch Indie, Eerste Bijvoegsel, (abreviado Fl. Ned. Ind., Eerste Bijv.), es un libro con descripciones botánicas, escrito por Friedrich Anton Wilhelm Miquel. El libro fue editado en el año 1861 y tiene el nombre alternativo de Flora Indiae Batavae,...Supplementum Primum. Prodromus Florae Sumatranae.

Referencias

Enlaces externos
Descripción en IPNI

Libros de botánica
Publicaciones científicas


Baron Heytesbury, of Heytesbury in the County of Wiltshire, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1828 for the prominent politician and diplomat Sir William à Court, 2nd Baronet, who later served as Ambassador to Russia and as Viceroy of Ireland. His son, the second Baron, sat as Member of Parliament for the Isle of Wight. On his marriage in 1837 to Elizabeth Holmes, daughter of Sir Leonard Worsley Holmes, Lord Heytesbury assumed the additional surname of Holmes. His son the 4th baron commanded a battalion in the Wiltshire Regiment (Duke of Edinburgh's) and was for a time in command of 62nd (Wiltshire) Regiment of Foot. , the titles are held by his great-great-great-grandson, the seventh Baron, who succeeded his father in 2004.

The baronetcy, of Heytesbury House in the County of Wiltshire, was created in the Baronetage of Great Britain on 4 July 1795 for the first Baron's father, William à Court. He was a colonel in the army and represented Heytesbury in the House of Commons. His father, William Ashe-à Court, was a general in the army and also sat as a Member of Parliament for Heytesbury.

A junior line of the family has attained fortune and fame in Australia, thanks to the business empire of Robert Holmes à Court, who was of South African birth, and his Western Australian wife Janet, now one of Australia's richest women. Their vast business interests are managed through Heytesbury Pty Ltd, a company named after the family peerage.

à Court baronets of Heytesbury (1795)
Sir William Pierce Ashe à Court, 1st Baronet (c. 1747–1817)
Sir William à Court, 2nd Baronet (1779–1860) (created Baron Heytesbury in 1828)

Baron Heytesbury (1828)
William à Court, 1st Baron Heytesbury (1779–1860)
William Henry Ashe à Court-Holmes, 2nd Baron Heytesbury (1809–1891)
William Frederick Holmes à Court, 3rd Baron Heytesbury (1862–1903)
Leonard Holmes à Court, 4th Baron Heytesbury (1863–1949)
William Leonard Frank Holmes à Court, 5th Baron Heytesbury (1906–1971)
Francis William Holmes à Court, 6th Baron Heytesbury (1931–2004)
James William Holmes à Court, 7th Baron Heytesbury (born 1967)

See also
 Walter Hungerford, 1st Baron Hungerford of Heytesbury
 Baron Holmes

References

Books cited

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
1795 establishments in Great Britain
1828 establishments in the United Kingdom
Extinct baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1828
Noble titles created for UK MPs

Baron Heytesbury


The National Football League Draft is an annual sports draft in which NFL teams select newly eligible players for their rosters. To be eligible, a player must be out of high school for at least three years. Each NFL franchise seeks to add new players through the annual NFL Draft. The draft rules were last updated in 2009. The team with the worst record the previous year picks first, the next-worst team second, and so on. Teams also have the option to trade with another team to move up to a better draft position. Teams that did not make the playoffs are ordered by their regular-season record, with any remaining ties broken by strength of schedule. Playoff participants are sequenced after non-playoff teams, based on their round of elimination (wild card, division, conference, and Super Bowl).

From  through  the first selection was awarded by a random draw. The team which received this "bonus" pick forfeited its selection in the final round of the draft. The winner of the "bonus pick" was eliminated from the draw in future years. By 1958 all twelve clubs in the league at the time had received a bonus choice and the system was abolished.

Before the merger agreements in 1966, the American Football League (AFL) directly competed with the NFL and held a separate draft. This led to a massive bidding war over top prospects between the two leagues, along with the subsequent drafting of the same player in each draft. As part of the merger agreement on June 8, 1966, the two leagues held a multiple round "common draft". Once the AFL officially merged with the NFL in 1970, the "common draft" simply became the NFL draft. The draft is one of the most notable events in American sports, with live broadcasts of it produced by ESPN, Fox and ABC.

Through the 2023 NFL Draft, 88 players have been selected first overall, with the most recent being Bryce Young. The Indianapolis Colts and Los Angeles Rams have each made the most first overall selections in history with seven. Of the first overall draft picks, 43 have been selected to a Pro Bowl and of those 43, fourteen have been inducted into the Pro Football Hall of Fame. While the Heisman Trophy is awarded annually to the most outstanding player in U.S. college football, only 24 of those Heisman winners have been selected first overall in the NFL draft. Six first overall draft pick players have subsequently been named NFL Rookie of the Year: Earl Campbell (1978); Billy Sims (1980); George Rogers (1981); Sam Bradford (2010); Cam Newton (2011); and Kyler Murray (2019).

List of first overall picks

Key

Statistics
The Denver Broncos, Baltimore Ravens, and Seattle Seahawks are the only teams that have never had the first overall pick.
 Nine teams have made the playoffs in the same season in which they made the first overall selection in the draft.  They were the 1968 Minnesota Vikings, 1978 Houston Oilers, 1982 New England Patriots, 1991 Dallas Cowboys, 2004 San Diego Chargers, 2008 Miami Dolphins, 2012 Indianapolis Colts, 2013 Kansas City Chiefs, and the 2022 Jacksonville Jaguars.
 No team has ever gone from the first overall pick to a Super Bowl win in the same season.  The Minnesota Vikings lost Super Bowl IV the year after they had the first overall pick, the Dallas Cowboys lost Super Bowl X the year after they had the first overall pick, the New England Patriots lost Super Bowl XX the year after they had the first overall pick, and the Cincinnati Bengals lost Super Bowl LVI the year after they had the first overall pick.

First overall draft picks by team
The Indianapolis Colts and Los Angeles Rams have each held the first overall pick a total of seven times, the most of any NFL team. This includes the Colts' time in Baltimore and the Rams' time in Cleveland and St. Louis. The Boston Yanks are the only defunct franchise to have held a first overall pick.

Notes: (*) indicates the team selected first overall in their inaugural season.

First overall draft picks by school
Notre Dame, USC, Oklahoma, and Georgia are tied for most first overall picks with 5 each. Only two schools have had first overall picks in consecutive years: USC, with Ron Yary (1968) and O. J. Simpson (1969), and Oklahoma, with Baker Mayfield (2018) and Kyler Murray (2019).

First overall draft picks by position

See also
 List of second overall National Football League Draft picks
 Mr. Irrelevant – title given to the final player selected in an NFL draft

References

Notes

Citations

Further reading

List of first overall National Football League Draft picks


Ryosuke Yamanaka (født 20. april 1993) er en japansk fodboldspiller. Han er medlem af Japans fodboldlandshold.

Japans fodboldlandshold

|-
|2018||1||1
|-
!Total||1||1
|}

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ryosuke Yamanaka


Piyango, bir ödül için rastgele sayıların çekilmesini içeren bir kumar türüdür. Bazı hükûmetler piyangoları yasaklarken, diğerleri bunu ulusal veya eyalet piyangosu organize edecek kadar onaylıyor.

Ülkelerine göre modern tarihi

Türkiye

Türkiye'deki önemli günlerde ve ayın numarası 9'lu biten günlerde yapılan Milli Piyango, her cumartesi çekilen Sayısal Loto, her pazartesi çekilen On Numara ve her çarşamba çekilen Şans Topu örneklerindendir. Türkiye'de piyango oynatmak için Milli Piyango İdaresi'nden izin almak gereklidir.

Birleşik Krallık

Birleşik Krallık'taki başlıca piyango, Kumar Komisyonu (eski adıyla Milli Piyango Komisyonu) tarafından onaylanan ve 1994 yılında kurulan devlet imtiyazlı bir piyango olan Milli Piyango'dur. İlk olarak 1994 yılında Camelot Group tarafından işletilmektedir. Camelot'un mevcut franchise sözleşmesi 2019'a kadar devam ediyor.

Kazananlar için sonuçlar
Ulusal Ekonomik Araştırma Bürosu tarafından yapılan bir araştırmada, İsveç'te piyangodan büyük miktarda para kazanan kişilerin servetlerini 10 yıl boyunca koruma eğiliminde olduklarını, genellikle işlerini sürdürdüklerini ancak daha fazla tatil yaptıklarını ve mutluluklarını artırdıklarını ispat etti. Aynı çalışma, "büyük bir para akışı alan insanların %70'inin birkaç yıl içinde parasını kaybedeceği" şeklindeki yaygın anekdotun yanlış olduğunu ve yanlış bir şekilde National Endowment for Financial Education'a (NEFE) atfedildiğini belirtiyor. NEFE, kendilerini iddiadan ayıran bir bildiri yayınladı.

Kaynakça

Konuyla ilgili yayınlar

 A History of English Lotteries, by John Ashton, London: Leadenhall Press, 1893
 Fortune's Merry Wheel, by John Samuel Ezell, Harvard University Press, 1960.
 Lotteries and Sweepstakes, 1932 by Ewen L'Estrange
 The Lottery Encyclopedia, 1986 by Ron Shelley (NY Public Library)
 Fate's Bookie: How The Lottery Shaped The World by Gary Hicks, History Press, 2009

Ayrıca bakınız
 Ülkelere göre piyangolar
 İkramiyeli bono
 Piyango makinesi
 Piyango ödemeleri
 Piyango dolandırıcılığı
 Powerball (piyango)

Dış bağlantılar

Dünya Piyango Birliği
Küresel piyango endüstrisine yönelik uluslararası bir araştırma
 Türk Milli Piyango sitesi

Piyangolar

Piyango


مونغ كوك ضاحية بمنطقة كولون، هونغ كونغ، الصين، وقد اندمج سنة 1994 بمنطقة مونغ كوك بعد أن كانت كل ضاحية على حدة.

الحي تلقبه وسائل الإعلام الصينية بـ«الركن المشغول» وقد وجدوا فيه مؤخرا بعض الفخاريات الأثرية تحت الأرض يرجع تاريخها إلى عهد جين ديناست بين 265 و 420 ميلادية.

الحي يتمتع بمزيج من الأبنية القديمة والجديدة التي تكون متعددة الطوابق، وهناك أيضا متاجر ومطاعم التي تعتبر التجارة الرئيسية في مونغ كوك، خاصة الوجبات السريعة.

في مونغ كوك هنالك كثافة سكانية كثيفة، فوفقا لموسوعة جينيس للأرقام القياسية فالحي يعتبر الأكثر كتافة في العالم حيث نجد 130.00 ألف ساكن في الكيلومتر المربع الواحد ويمكن أن يتضاعف العدد لأربع مرات في المستقبل.

تاريخ مونغ كوك

مونغ كوك كانت مختلفة تماما عن ماهي عليه الآن، حيث كانت منطقة للزراعة تحيط بها التلال من كل جانب.

في 10 أغسطس 2008 اندلع حريق في محكمة كورت بالحي، حيث شارك أكثر من 200 رجل إطفاء في عملية الإنقاذ، التي انتهت بوفاة شخصين وجرح 4 من رجال الإطفاء.

الأطعمة

في مونغ كوك نجد محلات عديدة مختصة بالطعام، وتختص ببيع الأطعمة التقليدية ككرات السمك و أكلة توفو، إضافة للوجبات الخفيفة الأكثر شعبية في هونغ كونغ بأكملها، إضافة لوجود مطاعم مختصة بالأطعمة الصينية واليابانية و الإيطالية والتايلاندية و غيرها.

مراجع

وصلات خارجية

مدن هونغ كونغ

مونغ كوك


Charles LeMaire () a fost un creator de costume american.

Biografie
El s-a născut în Chicago.

Și-a început cariera ca actor de vodevil, dar a devenit designer de costume pentru spectacolele de pe Broadway precum Ziegfeld Follies și The Five O'Clock Girl. Prin 1925 a început să lucreze în cinematografie, creând costumele purtate de actori în filme. LeMaire a avut un rol esențial în convingerea Academiei Americane de Film să instituie un premiu Oscar pentru costume. Într-o carieră care s-a întins pe o durată de 37 de ani și aproape 300 de filme, a câștigat trei premii Oscar și a avut încă 13 nominalizări.

LeMaire a murit de insuficiență cardiacă, în 1985.

Filmografie
 The Razor's Edge (1946)
 Gentleman's Agreement (1947)
 A Letter to Three Wives (1949)
 The Gunfighter (1950)
 Totul despre Eva (1950)
 David and Bathsheba (1951)
 Ziua în care Pământul s-a oprit (1951)
 The Robe (1953)
 Désirée (1954)
 Three Coins in the Fountain (1954)
 Love is a Many Splendored Thing (1955)
 Carousel (1956)
 Walk on the Wild Side (1962)
 câștigător al premiului Oscar
 nominalizare la Oscar

Legături externe

 AllMovieGuide
 Charles Le Maire costume designs, 1921 and undated, held by the Billy Rose Theatre Division, New York Public Library for the Performing Arts
 Charles Le Maire costume designs for the Greenwich Village follies, 1925 and 1926., held by the Billy Rose Theatre Division, New York Public Library for the Performing Arts

Nașteri în 1897
Decese în 1985

Charles LeMaire


Horst Kellner (* 7. Februar 1930 in Berlin) ist ein deutscher Jurist, Hochschullehrer und Politiker (KPD, SED, PDS). Kellner gehörte von 1990 bis 1995 dem Abgeordnetenhaus von Berlin an.

Leben
Horst Kellner wurde in Neukölln in einfachen Verhältnissen geboren. Er besuchte nach der Grundschule bis 1944 die Deutsch-Russische Schule in Berlin-Schöneberg und nach Ende des Zweiten Weltkriegs eine Neuköllner Oberschule, an der er 1948 das Abitur erhielt. Anschließend studierte er bis 1951 an der Berliner Humboldt-Universität Rechtswissenschaft. Danach war er im Ost-Berliner Deutschen Institut für Rechtswissenschaft tätig und wurde 1957 mit einer Arbeit über die Kassation in Zivilsachen in der DDR zum Dr. jur. promoviert. Ab 1954 übernahm er Lehraufträge an der Humboldt-Universität, 1956 eine Dozentur. Er habilitierte sich dort 1964 und wurde 1966 zum Professor berufen. Kellner war 1966 bis 1969 Prodekan bzw. Dekan der Juristischen Fakultät und von 1973 bis 1976 Direktor der Sektion Rechtswissenschaft der HUB. 1981 bis 1984 war er Gastprofessor an der Addis-Abeba-Universität in Äthiopien.

Kellner wirkte an der Neugestaltung des Jurastudiums in der DDR mit und war maßgeblich an der Ausarbeitung ihrer Arbeitsgerichtsordnung, des Zivilgesetzbuches und der Zivilprozessordnung beteiligt. Im Zuge der deutschen Wiedervereinigung verlor er seinen Lehrstuhl. Bis zu seiner Berentung im Jahre 1995 war er ohne Besoldung von der HUB beurlaubt. Außer einer größeren Zahl weiterer Publikationen im In- und Ausland veröffentlichte er als Autor und Leiter von Autorenkollektiven "Die Tätigkeit der Gerichte in Arbeitsrechtssachen" (1966) und "Zivilprozessrecht" /Lehrbuch/(1980).

Politik
Horst Kellner trat 1946 in die KPD ein und kam damit in die SED. Er wurde nach der Wende in der DDR in die Berliner Stadtverordnetenversammlung gewählt und erhielt 1990 für eine Legislaturperiode ein Direktmandat im damaligen Bezirk Hohenschönhausen (Wahlkreis 2) im Abgeordnetenhaus.

Literatur
 Werner Breunig, Andreas Herbst (Hrsg.): Biografisches Handbuch der Berliner Abgeordneten 1963–1995 und Stadtverordneten 1990/1991 (= Schriftenreihe des Landesarchivs Berlin. Band 19). Landesarchiv Berlin, Berlin 2016, ISBN 978-3-9803303-5-0, S. 202 f.

Weblinks
 Biografische Notiz beim Lipsia-Präsenz-Verlag (Suchfunktion nutzen)

Mitglied der Stadtverordnetenversammlung von Berlin (DDR)
Mitglied des Abgeordnetenhauses von Berlin
KPD-Mitglied
SED-Mitglied
PDS-Mitglied
Deutscher
Geboren 1930
Mann

Horst Kellner