Emilio Teza  (* 24. September 1831 in Venedig; † 30. März 1912 in Padua) war ein italienischer Romanist, Indogermanist, Orientalist, Philologe, Linguist, Literaturwissenschaftler und Übersetzer.

Leben und Werk

Teza, zuerst Bibliothekar – zunächst an der Biblioteca Marciana in seiner Heimatstadt, dann an der Biblioteca Laurenziana in Florenz –, war ab 1860 Ordinarius  an der Universität Bologna, später in Pisa und Padua.

Teza publizierte kein bedeutendes Buch, sondern zahlreiche kürzere gelehrte Arbeiten aus den verschiedensten Bereichen der Sprach- und Literaturwissenschaft betreffend alle Kontinente und viele Sprachen (vom Sanskrit über das Koptische bis zu den Kreolsprachen). Er übersetzte aus mehreren Sprachen (u. a. Goethes Hermann und Dorothea) und unterhielt eine weitgespannte Korrespondenz mit Gelehrtenkollegen aus dem In- und Ausland.

1886 wurde er in die Accademia della Crusca in Florenz aufgenommen, ab 1891 war er Mitglied der Accademia Nazionale dei Lincei.

Werke (Auswahl)

 (Hrsg.) Vita, giornali, lettere di Vittorio Alfieri, Florenz 1861
 (Hrsg.) La Fisiognomia, trattatello in francese antico colla versione italiana del, Bologna 1864,  1968
 Saggi inediti di lingue americane, Pisa 1868
 (Hrsg.) Rainardo e Lesengrino, Pisa 1869
 (Hrsg.) Catechismo dei missionari cattolici in lingua algonchina, Pisa 1872
 (Übersetzer) Traduzioni, Mailand 1888
 (Übersetzer) Guglielmo de Lorris, Dal Romanzo della Rosa, Padua 1896

Briefwechsel (carteggi)
 Epistolario de Rufino José Cuervo y Emilio Teza, hrsg. von Ana Hauser und Jorge Páramo Pomareda, Bogotá 1965
 Carteggio G. I. Ascoli-E. Teza, hrsg. von Rita Peca Conti, Pisa 1978
 Ivan Seidl, Jaroslav Vrchlický a Emilio Teza v kontextu česko-italských literárních a kulturních vztahů, Brno 1988
 A correspondência entre Joaquim de Araújo e Emilio Teza, 1895–1910. Espólios da Biblioteca Nazionale Marciana, de Veneza, hrsg. von Manuel G. Simões, Lissabon 1998

Literatur
 Guido Mazzoni: Teza, Emilio. In: Enciclopedia Italiana, Rom 1937 (online bei treccani.it)
 Carlo Frati, Bibliografia di Emilio Teza. Indice cronologico de suoi scritti e stampa e di quelli che lo riguardono (1855–1913), Venedig 1913
 Francesco Flamini, Poeti e critici della nuova Italia, Neapel 1920
 Jolanda Marchiori, Emilio Teza, traduttore di poesia popolare serbo-croata, Padua 1959

Einzelnachweise

Weblinks

 Universität Bologna, Archivio Storico – Ritratti di docenti (mit Bild und einem biographischen Abriss von Pier Gabriele Goidanich auf einer PDF-Datei)

Literaturwissenschaftler
Romanist
Hochschullehrer (Universität Bologna)
Hochschullehrer (Universität Pisa)
Hochschullehrer (Universität Padua)
Mitglied der Accademia dei Lincei
Mitglied der Accademia della Crusca
Italiener
Geboren 1831
Gestorben 1912
Mann

Emilio Teza


Matej Karaman (Split, 6. lipnja 1700. – Zadar, 7. svibnja 1771.) bio je hrvatski pisac, osorski biskup i zadarski nadbiskup.

Životopis
Kršten je 6. lipnja 1700. godine. Studij teologije završio je u rodnom gradu i bio zaređen za svećenika 1723. godine, a doktorat iz filozofije i teologije postignuo je 1739. godine u Rimu.

Sa svećenicima glagoljašima došao je u dodir 1722. godine kad je njihovim ređenicima držao duhovne vježbe te je tada shvatio s kojim se problemima susreću u tumačenju Biblije i čitanju Časoslova, koji su bili pisani hrvatskim jezikom. Taj je susret trajno odredio njegovo zanimanje za glagoljaše, slavensko bogoslužje, hrvatski jezik i knjigu.

Na poziv zadarskoga nadbiskupa Vicka Zmajevića prešao je 1724. godine u Zadar, gdje je do 1732. godine u sjemeništu Florio predavao govorništvo i filozofiju te držao korizmene propovijedi na talijanskom i hrvatskom jeziku.

Na nadbiskupovu je molbu Kongregacija za širenje vjere imenovala Karamana 1732. godine misionarom u Rusiji kako bi ondje naučio staroslavenski liturgijski jezik ruske redakcije i stekao znanje kojim bi mogao pripremiti rječnik i gramatiku za potrebe glagoljaškoga sjemeništa, koje je Zmajević kanio otvoriti u Zadru. Te godine otputovao je u Tavrov na Voronežu, gdje je u službi cara Petra I. Velikoga bio nadbiskupov brat, admiral Matija Zmajević. Karaman je u njemu našao zaštitnika i bio mu kapelan do smrti 1735. godine. Tada je pošao u Moskvu (ponijevši admiralovu oporuku iz 1730. godine i tri ratna stijega) pa u Sankt-Peterburg, gdje je ostao godinu dana. Kao katolički svećenik u Rusiji nije mogao polaziti nikakvo učilište, pa je ruski jezik, vjerske zakone i običaje upoznao kroz razgovore »s biskupima, knezovima, generalima i moskovskom gospodom«. Njegova se misionarska djelatnost svodila općenito na brigu za katolike širom Rusije, a u užem smislu za hrvatske vojnike i mornare u carskoj vojsci.

Rusiju je napustio 1737. godine te je od tada ponovo u službi zadarskoga nadbiskupa. Te godine poslao je prvo od triju izvješća Kongregaciji za širenje vjere o crkvenim prilikama u Rusiji (Notizia della Chiesa Rutena Scismatica dominante nella Gran Russia; 1739. Relazione dello stato presente si politico che ecclesiastico della gran Russia i 1742. Relazione circa il mio sentimento tocante la religione de' Moscoviti e li mezzi, che potrebbero confluire alla loro conversione).

Od 1738. godine nalazio se u rimskom Urbanianumu, zavodu Kongregacije za širenje vjere, gdje je radio na korekturi Levakovićeva Misala iz 1631. godine. Za novo izdanje trebao je na crkvenoslavenski jezik prevesti nove misne obrasce kojih u Levakovićevu izdanju nije bilo. Obavio je korekturu Misala i jezično ga rusificirao jer je držao da bi staroslavenski jezik ruske redakcije trebao biti književni jezik južnih Slavena. Kongregacija je njegov Misal' rimskij tiskala u Rimu 1741. godine. Taj rusificirani Misal podvrgnuo je kritici devet godina poslije dubrovački svećenik Stjepan Rusić. Karaman mu je 1753. godine odgovorio spisom Identità della lingua litterale Slava e necessità di conservarla ne' libri sacri (592 stranice). Osim toga, u Urbanianumu je neko vrijeme predavao staroslavenski jezik te sastavio Alfabetar ili Bukvar, koji je 1739. godine tiskan u Rimu glagoljičnim i ćiriličnim slovima, a namijenjen je bio onima koji su se u liturgiji služili staroslavenskim jezikom. Te je godine Karaman imenovan komendatarnim opatom benediktinskih samostana sv. Kuzme i Damjana na Pašmanu i sv. Stjepana u Barbatu, prihodima kojih se uzdržavao u Rimu (Kongregacija mu je u Urbanianumu osiguravala stan i hranu). Godine 1742. u Urbanianumu je na Karamanov prijedlog uveden kao poseban predmet hrvatski književni jezik (lingua illirica litteralis). Te godine uputio je Kongregaciji izvješće De clero Illirico u kojem je opširno izvijestio o glagoljašima, za koje navodi da su bili jedini svećenici u čitavoj Dalmaciji izvan gradova te da ih na području Zadarske nadbiskupije djeluje više od 300, a u Ninskoj biskupiji drže sve župe, osim franjevačkih. Na zagovor nadbiskupa Zmajevića papa Benedikt XIV. imenovao je Karamana 1742. osorskim biskupom i apostolskim pohoditeljem hrvatskih zavoda u Assisiju, Fermu i Loretu. O obavljenu poslu sastavio je opsežno izvješće i uputio ga Kongregaciji za širenje vjere zauzevši se da gojenci u njima uče hrvatski kako ga ne bi zaboravili.

Nakon Zmajevićeve smrti imenovan je 1745. godine zadarskim nadbiskupom, od kojega se među ostalim tražilo dobro poznavanje hrvatskoga jezika. U siječnju 1746. godine nadbiskupski plašt primio je u Padovi iz ruku kardinala Carla Rezzonica (poslije papa Klement XIII.) te preuzeo upravu Zadarske nadbiskupije; svećenstvu i Kaptolu obratio se poslanicom (tiskana u Padovi 1746. godine). Kao nadbiskup nastavio je rad svojega prethodnika te je 1748. godine otvorio Ilirsko sjemenište Zmajević, za koje je napisao Pravila, sačuvana u talijanskom prijevodu Petra Marcelića, i Gramatiku staroslavenskog jezika (ruske redakcije), ali je ona ostala u rukopisu. Sjemenište je trebalo služiti »poučavanju slaveno-rimskom kleru i obraćenju shizmatika slaveno-grčkog obreda«. Karamanova namjera bila je da se u njega primaju i đaci bizantskoga obreda i hrvatskoga jezika. Karaman se zanosio idejom obraćanja pravoslavnih vjernika u Dalmaciji te je o tom 1744. godine sastavio kraći spis u kojem je istaknuo da Dalmacija pripada jurisdikciji Katoličke crkve te da bi njezinu crkvenu vlast, a ne vlast pećkoga patrijarha, trebali priznavati i tamošnji pravoslavci. Branio je prava katoličke hijerarhije u Dalmaciji te je u tom smislu uputio 1750. godine u Rim Kongregaciji izvješće (Informazione per rapporto a' Serviani di rito greco esistenti nella Dalmazia, loro derivazione, dogmi, costumi ecc.) u kojem je potkrjepljivao svoja gledišta stvarnim primjerima, a drugo mletačkoj vladi. Godine 1751. s ostalim je dalmatinskim biskupima ustao protiv Simeona Končarevića, kojega je dabrobosanski mitropolit posvetio u Trebinju za novoga episkopa bez potrebne suglasnosti mletačke vlasti. Držao je kako se zbližavanje i sjedinjenje katolika i pravoslavnih može postignuti s pomoću liturgijskih, katehetskih i dogmatskih knjiga koje bi se tiskale u Veneciji pod nadzorom Kongregacije za širenje vjere u suradnji s ruskim monasima. No njegovo nastojanje oko sjedinjenja pravoslavnih vjernika u Dalmaciji i katolika nije dalo rezultata. Godine 1754. uputio je u Rim izvješće o stanju svoje nadbiskupije, koju je pohodio (Relatio status archidioecesis Jadertinae post suam canonicam visitationem sacrae Congregationi). Donat Fabijanić spominje još dvije Karamanove rasprave, od kojih je jedna teološke naravi, bez naznake vremena nastanka, a druga, nastala 1747. godine, govori o vampirima i vješticama.

Bio je pokopan u crkvi sv. Donata, a poslije prenesen u prvostolnicu ispred oltara Majke Božje Blagovijesti.

Djela
 Bukvar slavenskij pismeny. V Rimě 1739, 1753, 1763, Split – Zagreb 2005. (pretisak 1. izd.).
 Missale Romanum Slavonico idiomate jussu S. D. N. Papae Urbani Octavi editum /Missal' Rimskij Slavenskim' jazikom' poveleniem' P. G. N. Pap'e Urbana Osmago izdan'/. Romae, Typis et impensis Sacrae Congregationis de Propaganda Fide, 1741.
 Expositio alphabeti Illyrici glagolitici et cirilliani. Romae, Typ. Propagandae, 1753.

Izvori

Životopisi, Split
Nadbiskupi
Hrvatski biskupi
Hrvatski katolički misionari
Hrvatski književnici
Zadarski biskupi i nadbiskupi

Matej Karaman


Tophane Kasrı, Sultan Abdülmecid'in emriyle inşa edilen kasır. Tophane'de, Necatibey Caddesi üzerinde ve Nusretiye Camii'nin yanındadır. Eski Tophane Meydanı'nın en önemli ögelerinden biridir.

Sultan Abdülmecid tarafından İngiliz mimar William James Smith'e inşa ettirilen binanın yapımı 1852 yılında tamamlanmıştır. Kasır, padişahların Tophane'deki askeri tesisleri ziyaretleri veya şehri deniz yoluyla ziyarete gelen yabancı devlet adamlarının karşılanması esnasında kullanılan bir mekan durumundaydı. Rus Çarı'nın kardeşi Grandük Konstantin, Sultan Abdülmecid tarafından burada kabul edilmiş, Osmanlı-Yunan savaşına son veren 1897 uluslararası konferansı ve Lozan Antlaşması sonrası Uluslararası Boğazlar Komisyonu, Tophane Kasrı'nda toplanmıştır.

1958'de yapılan kentsel müdahaleler kapsamında cadde genişletilirken, kasrın batısındaki Top Arabacıları Kışlası yıktırıldı, doğusuna bugünkü liman binaları yaptırılarak kasrın denizle bağlantısı kesildi ve tarihi meydan ortadan kaldırıldı. Uzun süre Malul Gaziler Yurdu olarak kullanılan yapı günümüzde Mimar Sinan Üniversitesi'nin kullanımındadır.

Kasır denize paralel, dikdörtgen planlı ve iki katlı bir yapıdır. Dış yüzeyindeki süslemeler, ikinci katındaki konsollara oturtulan barok üsluptaki çıkma, kalem işi tavan süslemeleri ve mermer şömineleri kasrın en dikkat çekici özellikleri arasındadır.

Galeri

Dış bağlantılar

 TOPHANE KASRI, istanbulkulturenvanteri.gov.tr

Kasrı
Osmanlı kasırları
Osmanlı konakları
İstanbul'daki kasırlar
Beyoğlu'ndaki konutlar
1852'de tamamlanan konutlar
Bilgi kutusu bulunmayan yapılar

Tophane Kasrı


La laguna de Palmira  es una laguna boliviana amazónica. Administrativamente se encuentra ubicada en el municipio de El Puente de la provincia Guarayos, al noroeste del departamento de Santa Cruz. Se encuentra 136 km al suroeste de la localidad de Ascensión de Guarayos a una altura de 174  cerca al río Grande y a otras lagunas, tiene una superficie total de 49,04 km².

Véase también
 Laguna Nuevo Mundo
 Laguna España
 Laguna Pistola
 Río Grande

Referencias

Palmira

Laguna de Palmira


A cutaneous receptor is the type of sensory receptor found in the skin ( the dermis or epidermis). They are a part of the somatosensory system. Cutaneous receptors include mechanoreceptors (pressure or distortion), nociceptors (pain), and thermoreceptors (temperature).

Types
The sensory receptors in the skin are:
Mechanoreceptors
Ruffini's end organ (skin stretch)
End-bulbs of Krause (Cold)
Meissner's corpuscle (changes in texture, slow vibrations)
Pacinian corpuscle (deep pressure, fast vibrations)
Merkel's disc (sustained touch and pressure)
Free nerve endings
thermoreceptor
nociceptors
chemoreceptors

Modalities
With the above-mentioned receptor types the skin can sense the modalities touch, pressure, vibration, temperature and pain. The modalities and their receptors are partly overlapping, and are innervated by different kinds of fiber types.

Morphology
Cutaneous receptors are at the ends of afferent neurons. works within the capsule. Ion channels are situated near these networks.

In sensory transduction, the afferent nerves transmit through a series of synapses in the central nervous system, first in the spinal cord, the ventrobasal portion of the thalamus, and then on to the somatosensory cortex.

See also
Sense
Receptor
Skin
Epithelium

References

Sensory receptors

Cutaneous receptor


ස්තියානි කලාව යනු ක්රිස්තියානි ධර්මයේ තේමාවන් සහ නිරූපණ භාවිතා කරන පරිශුද්ධ කලාවකි. සමහර ක්‍රිස්තියානි කණ්ඩායම් යම් ආකාරයක ආගමික ප්‍රතිරූපයක් කෙරෙහි දැඩි විරෝධයක් දැක්වුවද, යම් තරමකට කලාව භාවිතා කර හෝ භාවිතා කර ඇත.

ජේසුස් වහන්සේගේ රූප සහ ක්‍රිස්තුස් වහන්සේගේ ජීවිතය පිළිබඳ ආඛ්‍යාන දර්ශන වඩාත් පොදු විෂයයන් වන අතර, පරණ ගිවිසුමේ දර්ශන බොහෝ නිකායන්හි කලාවට දායක වේ. රෝමානු කතෝලික ධර්මය හා නැගෙනහිර ඕතඩොක්ස්වාදයට වඩා කන්‍යා මරිය තුමියගේ හා සාන්තුවරයන්ගේ රූප රෙපරමාදු කලාවේ ඉතා දුර්ලභ ය.

ඉස්ලාමය සහ යුදෙව් ආගම වැනි සංකේතාත්මක නිරූපණයන් තහනම් කර ඇති ආශ්‍රිත ආගම්වලට වඩා ක්‍රිස්තියානි ධර්මය රූප භාවිතා කරයි. කෙසේ වෙතත්, විවිධ කාල වකවානුවල සිට ක්රිස්තියානි ධර්මය තුළ ඇනිකෝනවාදයේ සැලකිය යුතු ඉතිහාසයක් ද ඇත.ඉතිහාසය

ආරම්භය

ප්‍රධාන ලිපිය: මුල් ක්‍රිස්තියානි කලාව සහ ගෘහ නිර්මාණ ශිල්පය

මුල් ක්‍රිස්තියානි කලාව පවතින්නේ ක්‍රිස්තියානි ධර්මයේ මූලාරම්භය ආසන්නයේ සිට ය. පැරණිතම ක්‍රිස්තියානි මූර්ති 2 වන සියවස ආරම්භය දක්වා දිවෙන සාර්කෝෆාගි ය. මුල් ක්‍රිස්තියානි සිතුවම්වල විශාලතම කණ්ඩායම් පැමිණෙන්නේ රෝමයේ කැටකොම්බ්ස්හි සොහොන් වලින් වන අතර, ජේසුස් වහන්සේගේ නිරූපණය පරිණාමය පෙන්නුම් කරයි, මෙය 6 වන සියවස වන තෙක් සම්පූර්ණ නොවූ අතර, සාම්ප්‍රදායික කලාවේ ජේසුස් වහන්සේගේ පෙනුම කැපී පෙනෙන ලෙස පැවතුනි.

කොන්ස්ටන්ටයින් ක්‍රිස්තියානි කලාව විසින් ක්‍රිස්තියානි ධර්මය සම්මත කර ගන්නා තෙක් එහි ශෛලිය හා එහි ප්‍රතිමූර්තිය බොහෝමයක් ජනප්‍රිය රෝමානු කලාවන්ගෙන් ලබා ගත් නමුත්, මෙතැන් සිට අධිරාජ්‍ය අනුග්‍රහය යටතේ ඉදිකරන ලද ශ්‍රේෂ් Christian ක්‍රිස්තියානි ගොඩනැඟිලි රෝමානු ප්‍රභූ පැලැන්තියේ හා නිල කලාවේ ක්‍රිස්තියානි අනුවාදවල අවශ්‍යතාවයක් ඇති කළේය. රෝමයේ පල්ලි දැනට ඉතිරිව ඇති ප්‍රමුඛතම උදාහරණ වේ. ක්‍රිස්තියානි කලාව පුරාණ ග්‍රීක කලාවෙන් උරුම වූ සම්භාව්‍ය සම්ප්‍රදායෙන් වෙනස් වූ යථාර්ථවාදී හා වෙනත් ලෝක ධූරාවලි ශෛලියකට ගොතික් කලාවේ ආරම්භයට හසු වූ නමුත් එය ආරම්භ නොවීය.

ප්‍රධාන ලිපිය: මධ්‍යතන කලාව

13 වන සියවසේ අගභාගයේදී හේගියා සොෆියා හි බයිසැන්තියානු මොසෙයික්, ක්‍රිස්ට් පැන්ටොක්‍රේටර්ගේ රූපය පෙන්වයි.

බටහිර රෝම අධිරාජ්‍යයේ බිඳ වැටීමෙන් පසු යුරෝපයෙන් ඉතිරිව ඇති බොහෝ කලාවන් ක්‍රිස්තියානි කලාවකි. කෙසේ වෙතත් මෙය බොහෝ දුරට පල්ලියේ හිමිකාරිත්වය නිසා පල්ලියේ කලාව ලෞකික කෘතිවලට වඩා හොඳින් ආරක්ෂා වී ඇත. බටහිර රෝමානු අධිරාජ්‍යයේ දේශපාලන ව්‍යුහය රෝමයේ බිඳවැටීමෙන් පසු එහි ආගමික ධූරාවලිය බිඳ වැටුණු අතර, අද පවතින රෝමානු කතෝලික පල්ලිය විසින් ආගමික කලා රූප නිෂ්පාදනය කිරීම සඳහා අරමුදල් සම්පාදනය කරන ලදී.

කොන්ස්ටන්ටිනෝපල්හි ඕතඩොක්ස් පල්ලිය, නොනැසී පවතින නැගෙනහිර අධිරාජ්‍යය තුළ වැඩි ස්ථාවරත්වයක් භුක්ති වින්දා. මධ්යකාලීන යුගයේදී ස්ථාවර බටහිර යුරෝපීය සමාජයක් බිහි වූ විට, කතෝලික පල්ලිය කලාව අතින් සිය සම්පත් උපයෝගී කරගනිමින් සිතුවම් හා මූර්ති ඉදිරිපත් කිරීමට මඟ පෑදීය.

බයිසැන්තියානු අධිරාජ්‍යයේ ක්‍රිස්තියානි කලාවේ දියුණුව අතරතුර (බයිසැන්තියානු කලාව බලන්න), වඩාත් වියුක්ත සෞන්දර්යයක් මීට පෙර හෙලෙනිස්ටික් කලාව තුළ ස්ථාපිත කර ඇති ස්වාභාවිකත්වය වෙනුවට ආදේශ විය. මෙම නව ශෛලිය ධූරාවලියක් විය, එහි මූලික අරමුණ වූයේ වස්තූන් සහ මිනිසුන් නිවැරදිව ඉදිරිපත් කරනවාට වඩා ආගමික අර්ථය ප්‍රකාශ කිරීමයි. ආකෘතිවල ජ්‍යාමිතික සරල කිරීම, ප්‍රතිලෝම ඉදිරිදර්ශනය සහ පුද්ගලයන් සහ සිදුවීම් නිරූපණය කිරීම සඳහා ප්‍රමිතිගත සම්මුතීන් සඳහා යථාර්ථවාදී ඉදිරිදර්ශනය, සමානුපාතිකයන්, ආලෝකය සහ වර්ණය නොසලකා හරින ලදි. කැටයම් රූප භාවිතා කිරීම පිළිබඳ මතභේදය, දෙවන ආ ment ාවේ අර්ථ නිරූපණය සහ බයිසැන්තියානු අයිකොනොක්ලාස්ම් හි අර්බුදය නැගෙනහිර ඕතඩොක්ස්වාදය තුළ ආගමික නිරූපණයන් ප්‍රමිතිකරණය කිරීමට හේතු විය.

පුනරුදය හා මුල් නූතන යුගය

ලෙනාඩෝ ඩා වින්චිගේ ද අන්තිම රාත්‍රී භෝජනය (1498).

1453 දී කොන්ස්ටන්ටිනෝපල්ගේ බිඳ වැටීම එහි අධිරාජ්‍ය වැඩමුළුවල නිෂ්පාදනය කරන ලද උසස් තත්ත්වයේ බයිසැන්තියානු කලාව අවසන් කළේය. මාධ්‍යය නොතකා අයිකන ලෙස හැඳින්වෙන ඕතඩොක්ස් කලාව අද දක්වාම විෂය හා ශෛලියේ සාපේක්ෂව සුළු වෙනසක් සමඟ අඛණ්ඩව පවත්වා ගෙන යන අතර රුසියාව ක්‍රමයෙන් ප්‍රමුඛ නිෂ්පාදන මධ්‍යස්ථානය බවට පත්ව ඇත.

බටහිර රටවල පුනරුදය තුළ ලෞකික කෘතිවල වැඩි වීමක් දක්නට ලැබුණි. නමුත් රෙපරමාදු ප්‍රතිසංස්කරණ තෙක් ක්‍රිස්තියානි කලාව පල්ලි, පූජ්‍ය පක්ෂය හා වංශාධිපතියන් විසින් විශාල වශයෙන් ආරම්භ කරන ලදී. ප්‍රතිසංස්කරණය ක්‍රිස්තියානි කලාව කෙරෙහි විශාල බලපෑමක් ඇති කළ අතර, මහජන ක්‍රිස්තියානි කලාව වේගයෙන් රෙපරමාදු රටවල අත්හිටුවීමට ගෙන එන ලද අතර, දැනටමත් පැවති බොහෝ කලාවන් විනාශ කිරීමට හේතු විය.

චිත්‍ර, චිත්‍ර, භූ දර්ශන සිතුවම් වැනි ලෞකික ප්‍රභේදයන් පත් කරන ලද අතර සම්භාව්‍ය මිථ්‍යා කථා වල විෂයයන් වන නියෝප්ලාටෝනවාදයේ පුනර්ජීවනය නිසා ය. ප්‍රතිසංස්කරණ සමයේදී කතෝලික රටවල නිෂ්පාදනය අඛණ්ඩව සිදු වූ අතර වැඩි වූ නමුත් කතෝලික කලාව පල්ලියේ ධූරාවලිය විසින් පෙර පැවති තත්වයට වඩා දැඩි පාලනයකට යටත් කරන ලදී. 18 වන ශතවර්ෂයේ සිට ප්‍රමුඛ පෙළේ කලාකරුවන් විසින් නිෂ්පාදනය කරන ලද ආගමික කෘති ගණන තියුනු ලෙස පහත වැටුණු අතර වැදගත් කොමිෂන් සභා තවමත් තබා ඇති අතර සමහර කලාකරුවන් ඔවුන්ගේම මුලපිරීම මත ආගමික කලා කෘති විශාල ප්‍රමාණයක් නිෂ්පාදනය කළහ.

නූතන යුගය

19 වන සියවසේ බටහිර යුරෝපයේ ලෞකික, නිකාය නොවන, විශ්වීය සංකල්පයක් ඇති වූ විට, පුරාණ හා මධ්‍යකාලීන ක්‍රිස්තියානි කලාව නමස්කාරයට වඩා කලා ඇගයීම සඳහා එකතු කිරීමට පටන් ගත් අතර සමකාලීන ක්‍රිස්තියානි කලාව ආන්තික ලෙස සලකනු ලැබීය. ඇතැම් විට, ලෞකික කලාකරුවන් ක්‍රිස්තියානි තේමාවන්ට (බුගුරියෝ, මැනට්) සැලකූහ - නමුත් Christian තිහාසික කැනනයට (රුවෝල්ට් හෝ ස්ටැන්ලි ස්පෙන්සර් වැනි) ක්‍රිස්තියානි කලාකරුවෙකු ඇතුළත් වූයේ කලාතුරකිනි. කෙසේ වෙතත් එරික් ගිල්, මාක් චගල්, හෙන්රි මැටිස්, ජේකොබ් එප්ස්ටයින්, එලිසබෙත් ෆ්‍රින්ක් සහ ග්‍රැහැම් සදර්ලන්ඩ් වැනි නවීන කලාකරුවන් පල්ලි සඳහා සුප්‍රසිද්ධ කලා කෘති නිෂ්පාදනය කර ඇත. සැල්වදෝර් ඩාලි යනු නිෂ්පාදනය කළ කලාකරුවෙකිජනප්‍රිය භක්ති කලාව

මුද්‍රණයේ ආරම්භයේ සිටම, දැහැමි කෘතිවල ප්‍රතිනිෂ්පාදනය විකිණීම ජනප්‍රිය ක්‍රිස්තියානි සංස්කෘතියේ ප්‍රධාන අංගයකි. දහනව වන ශතවර්ෂයේදී මිහාලි මුන්කාසි වැනි චිත්‍රශිල්පීන් මෙයට ඇතුළත් විය. වර්ණ ලිතෝග්‍රැෆි සොයා ගැනීම ශුද්ධ කාඩ්පත් පුළුල් ලෙස සංසරණය වීමට හේතු විය. නූතන යුගයේ දී, තෝමස් බ්ලැක්ෂියර් සහ තෝමස් කිංකඩේ වැනි නවීන වාණිජ ක්‍රිස්තියානි කලාකරුවන් පිළිබඳ විශේෂ izing සමාගම්, ලලිත කලා ලෝකයේ කිට්ස් ලෙස පුළුල් ලෙස සලකනු ලැබුවද, [4] ඉතා සාර්ථක වී ඇත.

විෂයයන්

1601 දී එම්වාස් හි රාත්‍රී ආහාරය කැරවාජියෝ විසිනි. කැන්වස් මත තෙල්, 139 x 195 සෙ.මී. ජාතික ගැලරිය, ලන්ඩන්

මාලාවක කොටසකි

ක්රිස්තියානි ධර්මය

ක්රිස්තියානි ධර්මයේ ප්රධාන සංකේතය

යේසුස් ක්රිස්තුස්

[පෙන්වන්න]

බයිබල් පදනම්

[පෙන්වන්න]

දේවධර්මය [පෙන්වන්න]

ඉතිහාසය සම්ප්‍රදාය

[පෙන්වන්න]

නිකායන් කණ්ඩායම්

[පෙන්වන්න]

අදාළ මාතෘකා [පෙන්වන්න]

ක්රිස්තියානි හරස් ක්රිස්තියානි ධර්ම ද්වාරය

vte

ක්‍රිස්තියානි කලාවේ බොහෝ විට දක්නට ලැබෙන විෂයයන්ට පහත සඳහන් දෑ ඇතුළත් වේ. චක්‍රයට ඇතුළත් කර ඇති ආඛ්‍යාන දර්ශනවල සම්පූර්ණ ලැයිස්තුවක් සඳහා ක්‍රිස්තුස්ගේ ජීවිතය සහ කන්‍යා ජීවිතය බලන්න:

මැගී අලංකාර කිරීම

දේවදූතයන්

නිවේදනය

යේසුස්ව අත්අඩංගුවට ගැනීම

ජේසුස් වහන්සේගේ නැගීම

කන්‍යා මරිය තුමිය කලාව හෝ උපකල්පනය කිරීම

යේසුස්ගේ බව්තීස්මය

මහෝත්තමයෙන් ක්‍රිස්තුස්

කන්‍යාභාවය කිරීටය

කුරුසපත් කිරීම

කුරුසයෙන් පැවතීම

ශුද්ධ පවුල

කතෝලික කලාව


De'Vondre Campbell, né le  à Fort Myers, est un joueur américain de football américain. Il joue linebacker en National Football League (NFL).

Liens externes

Naissance en juillet 1993
Naissance à Fort Myers
Joueur américain de football américain
Linebacker
Joueur de football américain des Golden Gophers du Minnesota
Choix de draft des Falcons d'Atlanta
Joueur des Falcons d'Atlanta
Joueur des Cardinals de l'Arizona
Joueur des Packers de Green Bay

De'Vondre Campbell


Bernie Rhodenbarr, roman yazarı Lawrence Block'ın Hırsız serisinin hayali kahramanıdır. İlk kez 1977 yılında yayınlanan Umduğunu Değil Bulduğunu Yiyen Hırsız kitabında ortaya çıkmış ve Block'ın on romanında ve The Burglar Who Dropped In On Elvis isimli kısa hikâyesinde yer almıştır.

Kişilik
Bernie Rhodenbarr, kilit açma ve izinsiz girme konusunda tam bir uzman ve bu eylemlerin sağladığı heyecanın bağımlısı olan New York'lu bir hırsızdır. Gençlik yıllarını hapishanede geçirdiğinden, salıverildiği günden beri bir kez daha yakalanmamak için son derece dikkatli çalışmaktadır.

Bernie'nin hırsızlıkları, hedefin belirlenmesinden, kaçış yollarına kadar çok iyi planlanmış ve uygulanmış eylemlerdir. Buna rağmen, bazı hırsızlıklar sırasında Bernie cansız bedenlerle karşılaşmaktan kaçınamaz. Bu Bernie Rodenbar kitaplarının tipik başlangıç noktasıdır ve Bernie adını temize çıkarmak için bu cinayeti aydınlatmaya çalışır. Bernie'nin soruşturma tekniği, cinayetle ilgili olanların sorgulanmasını değil, aynı zamanda delil bulabilmek için ilgililerin evlerine izinsiz ziyeretleri de içerir.

Kipling'den Alıntı Yapmayı Seven Hırsız'dan itibaren Bernie, kullanılmış kitap ticareti yapan Barnegat Kitabevi'nin sahibi olarak karşımıza çıkar. Bernie bu kitabevini, emekli olmak isteyen sahibinden devralmış ve hırsızlık işleri ile finanse etmiştir. Mal sahibinin kirayı aşırı artırmasına kadar, kitabevinin kar ettiği görülmektedir. Aşırı kira artışı nedeniyle Bernie kitabevini satın almak zorunda kalmış ve üzerindeki ipoteği daha sonraki bazı hırsızlıkları ile kaldırmıştır. Kitabevi aynı zamanda, arkadaşı Carolyn tarafından armağan edilen Raffles isimli, kuyruksuz kedisinin de evidir.

Lawrence Block'a göre Bernie'nin kitabevi sahibi olmasının bir amacı da kadınlarla tanışmaktır. Bernie sağlıklı bir cinsel hayatı sever ve her romanında en az bir kadınla birlikte olur. Ancak, düzenlilik arz eden bir kız arkadaşı yoktur. Ayrıca Scotch viski içmeye bayılır fakat işe çıkacak ise Perrier içmeyi tercih eder.

Arkadaşları

Carolyn Kaiser, Bernie'nin en iyi arkdaşı ve zaman zaman bazı işlerinde suç ortağıdır. Bir lezbiyen olan Carolyn, Bernie'nin kitaplığına yakın bir yerde köpek kuaförlüğü yapmaktadır. İkili sık sık akşamları bir iki tek atmak üzere ve her öğlen mutlaka birinin dükkânında sandviç yemek için bir araya gelirler. Herhangi bir acil duruma karşı Bernie'nin dairesinin ve kitabevin anahtarlarının bir yedeği Carolyn'de bulunur.

Ray Kirschmann, New York polisinde detektiftir. Bernie'nin yasal olmayan işlerini rüşvet karşılığı görmezden geldiği için, Bernie tarafından "paranın satın alabileceği en iyi polis" olarak tanımlanır. Genellikle, kitapların sonundaki sahnelerde Bernie'nin ciyanetleri çözüme kavuşturacağı toplantılarda polisi temsilen bulunur. Üzerinde emanet gibi görünen pahalı elbiselerle dolaşır. Carolyn ile birbirlerinden hiç hoşlanmazlar.

Bernie Rhodenbarr uyarlamaları

Serinin ikinci kitabı Dolaptaki Hırsız, Burglar olarak sinemaya uyarlanmıştır. Bernie rolü ilk önce Bruce Willes'e teklif edilmesine rağmen, beyaz bir ekrek olan karakter Whoopi Goldberg tarafından (Bernice ismiyle) oynanmıştır. Bir uçak yolcuğu sırasında, filmi sesini işitmeksizin izleyen Block, filmin kendi kitabından uyarlandığını ancak filmin sonundaki yazılardan anladığını belirmiş ve uyarlamadan hiçbir şekilde tatmin olmamıştır.

Dış bağlantılar
 Bernie Rhodenbarr Kitapları
 Burglar Filmi

Edebiyat karakterleri

Bernie Rhodenbarr


Campionatul Mondial de Gimnastică Artistică din 2014 s-a desfășurat în perioada 3–12 octombrie 2014 la Nanning în China.

Medaliați

Clasament pe medalii

Legături externe
  nanning2014gymnastics.com , site-ul oficial

2014 în sport
2014
gimnastica


O Experimento Russo do Sono é uma creepypasta que conta a história de cinco cobaias sendo expostas a um estimulante inibidor do sono experimental em um experimento científico da era soviética, que se tornou a base de uma lenda urbana.

Origens
De acordo com o Russia Beyond, a história se originou de um fórum que desafiava os usuários a criar "a lenda urbana mais assustadora". Muitas organizações de notícias, incluindo Snopes, News.com.au e LiveAbout traçam as origens da história até o site Creepypasta, agora conhecido como Creepypasta Wiki, postado em 10 de agosto de 2010 por um usuário chamado OrangeSoda, cujo nome verdadeiro é atualmente desconhecido.

História
A história narra um experimento ocorrido no final dos anos 1940 em uma instalação secreta de testes soviética. Em um experimento científico sancionado por militares, cinco presos políticos foram mantidos em uma câmara de gás selada, com um estimulante aerotransportado administrado continuamente para manter os indivíduos acordados por 30 dias consecutivos. Os prisioneiros foram falsamente prometidos que seriam libertados da prisão se completassem o experimento. Os sujeitos se comportaram como de costume durante os dias iniciais, conversando e sussurrando para os pesquisadores através do vidro unilateral, embora tenha sido notado que suas discussões gradualmente tornaram-se mais sombrias no assunto. Depois de nove dias, um sujeito começou a gritar incontrolavelmente por horas enquanto os outros não reagiram à sua explosão. O homem gritou por tanto tempo que rompeu as cordas vocais e ficou mudo como resultado. Quando o segundo começou a gritar, os outros evitaram que os pesquisadores olhassem para dentro colando páginas rasgadas de livros e suas próprias fezes nas janelas de vigia. Alguns dias se passaram sem que os pesquisadores pudessem olhar para dentro, durante os quais a câmara ficou completamente silenciosa. Os pesquisadores usaram o intercomunicador para testar se os indivíduos ainda estavam vivos e obtiveram uma resposta curta de um indivíduo expressando conformidade.

No 15º dia, os pesquisadores decidiram desligar o gás estimulador e reabrir a câmara. Os sujeitos não queriam que o gás fosse desligado, por medo de adormecerem. Ao olhar para dentro, eles descobriram que os quatro indivíduos sobreviventes haviam realizado mutilação letal e severa e estripação em si mesmos durante os últimos dias, incluindo arrancamento de carne e músculos, remoção de vários órgãos internos abdominais, praticando autocanibalismo em si mesmos, bem como canibalismo do segundo assunto, e permitindo  de sangue e água para se acumular no chão por meio de pedaços de carne do segundo sujeito no ralo, que foi encontrado morto no chão assim que a câmara foi aberta. Os sujeitos recusaram-se violentamente a deixar a câmara e imploraram aos cientistas que continuassem a administrar o estimulante, assassinando um soldado e ferindo gravemente outro que tentou removê-los. Depois de finalmente serem removidos da câmara, todos os indivíduos mostraram exibir extrema força, resistência sem precedentes a drogas e sedativos, a capacidade de permanecer vivos apesar de ferimentos letais e um desejo desesperado de permanecer acordado e receber o estimulante. Também foi descoberto que se qualquer um dos sujeitos adormecesse, morreria.

Depois de serem tratados de alguma forma por seus ferimentos graves, os três sobreviventes foram preparados para retornar à câmara de gás com o estimulante por ordem dos oficiais militares (embora contra a vontade dos pesquisadores), com monitores de EEG mostrando curtos momentos recorrentes do cérebro morte. Antes que a câmara fosse selada, um dos sujeitos adormeceu e morreu, e o único sujeito que podia falar gritou para ser imediatamente selado na câmara. O comandante militar ordenou que três outros pesquisadores fossem fechados dentro da câmara ao lado dos dois sujeitos restantes. Um pesquisador imediatamente sacou sua arma e matou o comandante e o sujeito mudo, atirando na cabeça de ambos, fazendo com que a outra pessoa fugisse da sala. Com apenas um sujeito sobrevivente, o aterrorizado pesquisador explicou que não se permitiria ser trancado em uma sala com monstros que não podiam mais ser chamados de pessoas. Ele perguntou desesperadamente qual era o assunto, para o qual o assunto sorriu e identificou a si mesmo e aos outros assuntos caídos como um mal inerente dentro da mente humana que é mantido sob controle pelo ato de dormir. Após uma breve pausa, o pesquisador atirou no coração do prisioneiro e, com seu último suspiro no chão, o sujeito murmurou suas palavras finais: "Estávamos... quase... livres..."

Popularidade e recepção
O Experimento Russo do Sono tornou-se imensamente popular após sua publicação original. É considerada por alguns a maior e mais compartilhada história de creepypasta já feita e Josh Millican da Dread Central a chamou de "uma das lendas urbanas mais chocantes e impactantes da era da Internet"  O debate online e offline envolve a crença de muitos de que a história é real ao invés de ficção, e muitos artigos, portanto, procuram desmascarar essa afirmação.

A creepypasta é freqüentemente compartilhada ao lado da imagem de uma figura grotesca e demoníaca, que está implícita como uma das cobaias. A imagem é na verdade de um adereço animatrônico de Halloween em tamanho real chamado "Spazm".

Crítica literária
No capítulo "Horror Memes and Digital Culture" no The Palgrave Handbook of Contemporary Gothic, Tosha R. Taylor escreveu que a creepypasta "reflete ansiedades políticas residuais, uma vez que pretende revelar um esforço ultrassecreto de cientistas russos na Segunda Guerra Mundial." Aleksandra Serwotka e Anna Stwora examinaram o "Experimento Russo do Sono" e outras creepypasta, afirmando que a maioria das creepypasta focadas em experimentos apresentam cientistas que "são frequentemente de alguma forma relacionados à Alemanha nazista ou à Rússia Soviética".

Sonali Srivastav e Shikha Rai fizeram comparações entre "Russian Sleep Experiment" e a minissérie Ghoul de 2018, observando que a série se inspirou no creepypasta.

Adaptações
A popularidade do Experimento do Sono Russo levou a várias adaptações ao longo dos anos. Um romance inspirado no conto original foi publicado em 2015, mas agora está esgotado.

A peça de teatro de 2019 UH1317 - Quando a ciência traça uma virada mortal é baseada em um conto.

No início de 2018, um thriller psicológico baseado no conto começou a ser produzido na Irlanda, dirigido por John Farrelly.

Em julho de 2019, o autor de terror Jeremy Bates publicou The Sleep Experiment, um romance baseado no conto original.

Várias outras adaptações foram criadas, incluindo um filme baseado no conto intitulado The Soviet Sleep Experiment, estrelado por Chris Kattan e dirigido por Barry Andersson. As filmagens do filme aconteceram em Lakeville, Minnesota, durante 2018.

Ligações externas

Creepypasta
Lendas urbanas
Fenômenos da Internet
Experimentação humana na ficção
Canibalismo na ficção
Contos de horror
Década de 1940 na ficção

Experimento russo do sono


Iton Corcelles poyde tinmudlok ha:

Fransya
 Corcelles, Ain, usa ka komyun ha departamento han Ain ngan ha rehiyon han Rhône-Alpes
 Corcelles-en-Beaujolais, usa ka komyun ha departamento han Rhône ngan ha rehiyon han Rhône-Alpes
 Corcelles-Ferrières, usa ka komyun ha departamento han Doubs ngan ha rehiyon han Franche-Comté
 Corcelles-les-Arts, usa ka komyun ha departamento han Côte-d'Or ngan ha rehiyon han Bourgogne
 Corcelles-lès-Cîteaux, usa ka komyun ha departamento han Côte-d'Or ngan ha rehiyon han Bourgogne
 Corcelles-les-Monts, usa ka komyun ha departamento han Côte-d'Or ngan ha rehiyon han Bourgogne

Swiza
 Corcelles, Swiza, amo in usa ka munisipalidad ha canton han Bern
 Corcelles-Cormondrèche, amo in usa ka munisipalidad ha canton han Neuchâtel
 Corcelles-le-Jorat, amo in usa ka munisipalidad ha canton han Vaud
 Corcelles-près-Concise, amo in usa ka munisipalidad ha canton han Vaud
 Corcelles-près-Payerne, amo in usa ka munisipalidad ha canton han Vaud
 Corcelles-sur-Chavornay, amo in usa ka munisipalidad ha canton han Vaud

Corcelles


George Windsor, conde de St. Andrews (26 de junio de 1962) es hijo del príncipe Eduardo, duque de Kent y su esposa, Catalina, duquesa de Kent. El título de conde de St Andrews es un título subsidiario de su padre, y Lord St Andrews lo posee como título de cortesía, como heredero del ducado de Kent.

Lord St Andrews fue educado en el Eton College y en Downing College, Cambridge.

El 9 de enero de 1988, Lord St Andrews se casó con la divorciada Sylvana Tomaselli en una oficina de registro en Edimburgo. Sylvana es católica y de acuerdo con el Acta de Establecimiento de 1701, toda persona católica o casada con una católica está excluida de la sucesión al trono británico de los dieciséis estados.

La pareja tienes tres hijos:

 Edward Windsor, Lord Downpatrick (nacido el 2 de diciembre de 1988).
 Lady Marina Windsor (nacida el 30 de septiembre de 1992).
 Lady Amelia Windsor (nacida el 24 de agosto de 1995).

El ducado de Kent, sin embargo, no está sujeto al Acta de Establecimiento de 1701, y Lord St. Andrews heredará el título de duque de Kent a la muerte de su padre. El hijo de Lord St Andrews, Edward Windsor con el título de cortesía Lord Downpatrick, también está en la línea de sucesión al ducado de Kent y será el primer católico en ostentar el título en siglos.

Como bisnieto del rey Jorge V, Lord St Andrews hubiera sido titulado como "Su Alteza el príncipe Jorge de Kent", pero Jorge V restringió el título de príncipe/princesa a los hijos y nietos por línea paterna del Soberano. Cuando Lord St Andrews suceda a su padre Eduardo, será titulado "Su Gracia, el duque de Kent".

Es miembro de Aldeas Infantiles SOS del Reino Unido y Patrono de la Association for International Cancer Research.

Títulos y estilos

 26 de junio de 1962 - : Conde de St Andrews.

Ancestros

Sucesión

Referencias

Casa de Windsor
Alumnado del Downing College (Cambridge)
Conversos al catolicismo desde el anglicanismo

George Windsor


La basilique Saint-Pierre-Chanel est une basilique mineure catholique romaine, située à Poi à Wallis-et-Futuna. Elle abrite les reliques de Pierre Chanel,  premier martyr de l'Océanie.

Description
La basilique s'élève près de la côte septentrionale de l'île de Futuna, sur le territoire d'outre-mer français de Wallis-et-Futuna, dans la localité de Poi.

Historique
Le père mariste Pierre Chanel arrive à Futuna le 1er novembre 1837 et entreprend de convertir la population locale au catholicisme. Il est assassiné le 28 avril 1841 par Musumusu, gendre du roi Niuliki, sur fond de conflit politique entre le roi, qui voit son autorité contestée, et son fils qui s'est rallié à la nouvelle religion et a bravé les interdits coutumiers. Les restes du père Chanel sont récupérés par l'évêque Jean-Baptiste Pompallier en décembre de la même année et transportés en Nouvelle-Zélande, puis ramenés en France en 1848.

La première église est une simple case en bois de 75 pieds de long pour 30 de large, érigé sur le lieu même du martyre et consacrée le 22 novembre 1843. L'Histoire de Futuna du père Fotofilli la décrit en détail

En 1846, Musumusu meurt. Converti au catholicisme deux ans plus tôt, il est enterré à sa demande sur les lieux du meurtre.

En 1873, l'évêque Louis Elloy, administrateur apostolique des Samoa, décide de la construction par la Mission de l'île d'une première chapelle octogonale.

Le site fait l'objet de pèlerinage et de visite officielle. Le projet de béatification est porté par  Lamaze, administrateur apostolique de l'archipel des Navigateurs ; ce dernier se rend à Rome en 1889 pour la béatification de Pierre Chanel par Léon XIII et revient à Futuna en 1890. Une grande messe est célébré au sanctuaire en septembre 1890 où le navire de guerre le Volta vient louvoyer près des côtes pour tirer 21 coups de canon au moment de l'élévation.

En 1937, des grandes cérémonies sont célébrées dans la basilique pour fêter le centenaire de la Mission. Pierre Chanel est canonisé le 12 juin 1954 par le pape Pie XII et déclaré martyr de l'Océanie. Les Futuniens souhaitent récupérer les reliques de leur saint Patron mais le sanctuaire nécessite de lourdes réparations en 1972. Le Père Fotofili, le nouveau supérieur régional, entreprend des travaux pour refaire la véranda, ordonner la construction d'une route praticable. En 1976, la chapelle est restaurée.

Les reliques de Pierre Chanel sont transférées du sanctuaire de Cuet et arrivent à Futuna le 28 avril 1977, acheminé à bord du navire la Marine Nationale « Enseigne de vaisseau Henry ». La grande Basilique est bénite le 16 juillet 1986.

En 1987, pour le 150 anniversaire de l'arrivée de Pierre Chanel à Futuna, le crâne du martyr, conservé à Rome depuis 1954, fait son retour dans le sanctuaire.

En 2020, le projet de construction d'un nouveau musée ayant la forme d'un fale traditionnel, est lancé, projet financé notamment à hauteur de 4 millions de francs pacifique par les dons des pèlerins (le reste est financé par la chefferie d'Alo).

Références

Bibliographie

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Diocèse de Wallis-et-Futuna
 Liste des basiliques catholiques en France
 Liste des édifices religieux de Wallis-et-Futuna
Pierre Chanel

Liens externes
Diocèse de Wallis-Futuna
Archives d'Outre-mer : il y a trente ans, l'arrivée des reliques de saint Pierre Chanel à Wallis et Futuna

Architecture à Wallis-et-Futuna
Religion à Wallis-et-Futuna
Alo

Basilique Saint-Pierre-Chanel de Poi


Sonning-Fonden er en dansk fond der årligt uddeler beløb til bygningsbevaring og musikformål. Derudover uddeler fonden hvert andet år Sonningprisen, der bliver betegnet som Danmarks største kulturpris. Fonden blev stiftet i 1949 efter testamentet fra Carl Johan Sonning.

Ved den årlige uddeling bliver der givet cirka 1.500.000 kroner væk, mens modtageren af Sonningprisen siden 2002 har fået et legat på én million kroner.

Fonden og tildelinger administreres af Københavns Universitet, og formand er dets rektor.

Uddelinger

2015
I 2015 modtog fondens sekretariatet 213 ansøgninger. Heraf blev 40 ansøgninger helt eller delvist efterkommet, og der blev samlet udbetalt et beløb på 1.452.000 kr.

Modtagere
Bygningsrestaurering/istandsættelse:
7 ansøgninger - 700.000 kr. til fordeling

Musikformål:
25 ansøgninger - 552.000 kr. til fordeling

Andre almennyttige kulturelle formål end bygningsrestaurering og musikformål:
8 ansøgninger - 200.000 kr. til fordeling

Se også
 Léonie Sonnings Musikfond

Referencer

Eksterne henvisninger
 Sonning-Fondens officielle hjemmeside
 Sonningprisen på Den Store Danske Encyklopædi

Fonde fra Danmark
Københavns Universitet
Etableret i 1949

Sonning-Fonden


Argélia
Alcalá (distrito) — da província de El Tarf
Alcalá (Líbia) — localidade do distrito de Jabal Algarbi
Alcala de Beni Raxide — coumna da  província de Relizane

Espanha

Municípios

Andaluzia
Alcalá de los Gazules — da província de Cádis
Alcalá de Guadaíra — da província de Sevilha
Alcalá la Real — da província de Xaém
Alcalá del Río —na província de Sevilha
Alcalá del Valle —na província de Cádis

Aragão
Alcalá del Obispo — da província de Huesca
Alcalá de Ebro — da província de Saragoça
Alcalá de Gurrea — da província de Huesca
Alcalá de Moncayo —na província de Saragoça
Alcalá de la Selva — da província de Teruel

Castela-Mancha
Alcalá del Júcar — da província de Albacete
Alcalá de la Vega — da província de Cuenca

Comunidade de Madrid
Alcalá de Henares
Valverde de Alcalá

Comunidade Valenciana
Alcalà de Xivert — da província de Castellón
la Vall d'Alcalà — da província de Alicante

Locais de Madrid
Calle de Alcalá — rua
Porta de Alcalá — arco triunfal

Municípios das Filipinas
Alcala (Cagaiã)
Alcala (Pangasinan)

Desambiguações de topônimos

Alcalá


MOOD is a hip hop group based in Cincinnati, Ohio, United States, composed of rappers Main Flow, Donte, and record producer Jahson. Originally formed under the name of Three Below Zero, they wound up changing their name to Mood in 1994. They first came to prominence with the Hi-Tek produced single "Hustle on the Side" in 1996. Their 1997 album Doom featured production by a young Hi-Tek and a guest appearance by Talib Kweli.

In 2000, they appeared on "Mission Control Presents", a compilation which featured acts associated with producer Jahson and his record label Mission Control. There were three Mood tracks and three tracks that featured Mood as part of a larger group called Elite Terrorist. Main Flow and Donte are also featured individually on a number of tracks.

Music videos for songs "Hustle On The Side" and "Karma" were produced and aired worldwide. Most notably winning awards on regional and international video programs Video Music Box, Urban Reality, Rap City and DrunkinStyle TV.

In 2011, Mood released their long-awaited follow up to Doom, entitled Live Again. In the interim, Jahson has an album out as does Main Flow (entitled Flow Season along with 7L), Donte is also planning a solo release.

Discography

Mood
Doom (1997)
Mission Control Presents: Prehistoric Sounds feat. Mood (2000)
Live Again (2011)
Into The Mood (with Mil Beats) (2015)
Mood – Unreleased 93-95 (2016)

Main Flow
Castle Diplomat (2001)
Hip-Hopulation (2004)
Notebook Assassins (2005)
Flow Season (with 7L) (2006)
Return of the Castle (2010)
"The Cincinnati Kid" (2014)
"Sound Of Silence" (with Mil Beats) (2018)

Donte
Aka
"Donte The Gr8"

"TayDilla" (2018)
Full LP produced by Legendary hiphop producer "J-Dilla"

"Planet Chaos"
Full LP (2022)
"Donte The Gr8 & Speed Walton" Are
"Space Invadaz"

"Donte Presents
Nasty Boys"
Full LP
(2007) featuring various artist

"The Human Element" (with Reflection Eternal) (2000)

The Flowfessionals
Main Flow Presents: The Flowfessionals (2005)

References

American hip hop groups
Midwest hip hop groups
Rappers from Cincinnati

Mood (band)


2. Zagrebačka nogometna liga u sezoni 2017./18. predstavlja 2. stupanj županijske lige u Gradu Zagrebu, te ligu šestog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva.  U ligi sudjeluje 12 klubova koji igraju dvokružnu ligu (22 kola). Prvak je postala momčad "Ravnice" iz Zagreba.

Sudionici
 Botinec - Zagreb
 Čehi - Gornji Čehi
 Čulinec - Zagreb
 Hrvatski Leskovac - Hrvatski Leskovac
 Kašina - Kašina
 Mladost - Donji Dragonožec
 Nur - Zagreb
 Polet Sveta Klara - Zagreb
 Prigorje - Žerjavinec
 Sava Jakuševec - Zagreb
 Sava - Zagreb
 Ravnice - Zagreb (započeli sezonu kao Tekstilac-Ravnice)

 Ljestvica Sava Jakuševec odustala od natjecanja u drugom dijelu sezone  Ravnice započele sezonu kao Tekstilac-Ravnice

 Rezultatska križaljka Rezultati do 11. kola. Ažurirano 4. prosinca 2017.''

 Izvori:

Poveznice
 Zagrebački nogometni savez
 zns.hr, 2. ŽNL (2. Zagrebačka liga)
 2. Zagrebačka liga
 3. Zagrebačka liga 2017./18.
 Kup Zagrebačkog nogometnog saveza 2017./18.

Izvori

 zns.hr,  Nogomet - slušbeno glasilo ZNS-a, br. 23 / god. 2017. (propozicije), objavljeno 23. kolovoza 2017., preuzeto 4. prosinca 2017.
 zns.hr, Rezultati i završna tablica DRUGE ZNL - 02.-03.06.2018., preuzeto 8. lipnja 2018.

2017-18
Zagreb-2

2. Zagrebačka NL 2017./18.


København CA. 1995 er en dansk eksperimentalfilm fra 1995, der er instrueret af Prami Larsen.

Handling
23 filmiske statements om København som optakt til Kulturby 96 produceret i et samarbejde mellem DR/TV-Åben, Kulturby 96 og Det Danske Filminstituts Værksteder.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1995

Eksperimentalfilm fra Danmark
Danske film omhandlende København i 1900-tallet

København CA. 1995


Her Går Det Godt er en podcast  med Esben Bjerre og Peter Falktoft, der i dag kun udgives på Podimo. Her Går Det Godt blev udgivet første gang den 24. december 2016. Fra 2016 indtil starten af 2022, var podcasten frit digitalt på alle platforme, hvorefter Her Går Det Godt gik eksklusivt på Podcasttjenesten Podimo

Pr. 8. Januar 2021 er der udgivet 200 episoder af podcastet.

Her Går Det Godt kan opfattes som en fortsættelse på Monte Carlo-radioprogrammerne, der blev sendt sidste gang i 2014.

Siden 2022 er Her Går Det Godt udkommet 2 gange ugentligt, men få undtagelser i sommerferieperioden.

Spinoff
I 2018 kom spin-off serien I Kina Går Det Godt.

I 2019 kom spin-off serien i Mexico Går Det Godt.

I 2020 kom I Sydafrika Går Det Godt.

I 2022 kom I Rummet Går Det Godt.

Referencer

Eksterne henvisninger

Her Går Det Godt på iTunes
Her Går Det Godt på Spreaker

Podcasts
Podcasts fra Danmark
Etableret i 2016

Her Går Det Godt


Johannes Kunz (* 2. Januar 1947 in Wien) ist ein österreichischer Journalist, Publizist und Unternehmer.

Leben und Wirken
Von 1968 bis 1973 war er beim Hörfunk des Österreichischen Rundfunks tätig. Im Anschluss wurde er Pressesprecher von Bundeskanzler Bruno Kreisky. Ab 1980 war er als Geschäftsführer des Molden Verlags tätig. Ab 1982 war Johannes Kunz wieder beim ORF, wo er von 1986 bis 1994 Informationsintendant war; zeitgleich war er Vorstandsmitglied der Austria Presse Agentur und beim Presseclub Concordia. 1994 kandidierte er als Generalintendant des ORF.

1995 gründete Johannes Kunz die Vienna Entertainment GmbH, mit welcher er 1996 den Salzburger Jazz-Herbst gründete. Ab 2005 veranstaltete Johannes Kunz den Salzburger Jazz-Herbst als Geschäftsführer der Salzburger Jazz-Herbst Veranstaltungs GmbH. 2013 musste diese Gesellschaft Konkurs anmelden. Die geplante letzte Saison in Salzburg konnte nicht mehr stattfinden. Ab 2014 war eine Übersiedlung ins Schloss Grafenegg in Niederösterreich geplant. Diese wurde nach dem Konkurs auf 2015 verschoben.

Johannes Kunz ist Ehrenpräsident der Österreichischen Krebshilfe.

Seit 1974 veröffentlichte Kunz 35 Bücher, darunter mehrere zum Thema Jazz und Politik.

Johannes Kunz ist in zweiter Ehe mit Sylvia Eisenburger-Kunz verheiratet, lebt in Wien und hat einen Sohn.

Auszeichnungen und Ehrungen
 1978: Cruz De Oficial des Königreiches Spanien (Ritter I. Klasse)
 1979: Verdienstkreuz 1. Klasse der Bundesrepublik Deutschland
 1983: Goldenes Verdienstzeichen des Landes Wien
 1993: Croce Dell´ Ordine Al Merito Melitense des Malteser Ordens
 2022: Journalist des Jahres – Auszeichnung für das Lebenswerk

Publikationen
 Ich bin der Meinung. Kreisky in Witz und Anekdote. Molden, 1982.
 Anton Benya. Die Ansichten des Nationalrats- und ÖGB Präsidenten.
 Medienrevolution. Die Elektronik verändert die Welt. Molden, 1983.
 Die Ära Kreisky. Stimmen zu einem Phänomen. Molden, 1984.
 Die (Des)illusionierte Gesellschaft. P. Mueller, 1987.
 Der Österreichische Witz. Ibera, 1995.
 Back To The Roots Ibera, 1996.
 Bösendorfer. A Living Legend. Molden, 2002.
 Der Brückenbauer. Amalthea, 2004.
 Der Wiener Opernball. Molden, 2006.
 Der Tod muss ein Wiener sein. Amalthea, 2009.
 Licht und Schatten – Erinnerungen. Amalthea, 2014
 Frank Sinatra und seine Zeit. LangenMüller Verlag, 2015
 Ella Fitzgerald und ihre Zeit. LangenMüller Verlag, 2016
 100 Jahre Österreich: Die Politik 1918–2018 im Spiegel des Humors, Amalthea Signum, Wien 2017, ISBN 978-3-99050-102-3

Einzelnachweise

Weblinks

 Interview mit Johannes Kunz und Vita
 Ursula Mürling-Darrer: Johannes Kunz: Buch "Ella Fitzgerald und ihre Zeit", Ö1 Leporello, 5. September 2016

Journalist (Österreich)
Autor
Träger des Bundesverdienstkreuzes 1. Klasse
Träger des Goldenen Verdienstzeichens des Landes Wien
Träger des Verdienstordens Pro Merito Melitensi (Verdienstkreuz)
Romy-Preisträger
Österreicher
Geboren 1947
Mann

Johannes Kunz (Journalist)


Kate Lynne Nauta (nacida el 29 de abril de 1982), es una modelo, actriz y cantante estadounidense. Uno de sus papeles principales fue en su interpretación como Lola en la película el Transporter 2 y The Game Plan.

Biografía
Nauta comenzó a posar como modelo a la edad de 15 años. Trabajó para Versace, L'Oréal, DKNY y Abercrombie & Fitch. Junto a sus actividades como modelo y su pasión por la música –ha llegado a actuar junto a Lenny Kravitz – ha ganado en popularidad gracias a sus apariciones en la gran pantalla, entre las que cabe destacar Transporter 2, película para cuya banda sonora colaboró con dos temas.

Filmografía
 2005: Transporter 2
 2007: The Game Plan
 2009: The Good Guy
 2009: Nine Miles Down
 2009: Choose
 2009: Mind Games
 2010: The Somnambulist
 2010: Weapons of God
 2011: Drive and Seek (cortometraje)
 2014: Avalanche Shark

Enlaces externos

 Breve reseña de su agencia de modelos

Actrices de Oregón
Modelos femeninas de Estados Unidos
Nacidos en Salem (Oregón)

Kate Nauta


La estación de Nanclares (Nanclares-Langraiz según la denominación de Adif) es una estación ferroviaria situada en la localidad española de Nanclares de la Oca en la provincia de Álava, comunidad autónoma del País Vasco. Cuenta con servicios de Media Distancia.

Situación ferroviaria
La estación se encuentra en el punto kilométrico 479,211 de la línea férrea de ancho convencional que une Madrid con Hendaya a 486,79 metros de altitud, entre las estaciones de Vitoria y de La Puebla de Arganzón. El tramo es de vía doble y está electrificado.

Historia
La estación fue inaugurada entre 1860 y 1864 con la puesta en marcha del tramo Vitoria - Mirada de Ebro de la línea radial Madrid-Hendaya. Su explotación inicial quedó a cargo de la Compañía de los Caminos de Hierro del Norte de España quien mantuvo su titularidad hasta que en 1941 fue nacionalizada e integrada en la recién creada RENFE.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
Al igual que otras estaciones de este tramo como Alegría de Álava o Salvatierra, el antiguo edificio de viajeros construido por Norte ha sido sustituido por uno más sencillo y funcional. Éste es un pequeño edificio de dos plantas; la segunda funciona como vivienda, mientras que en la planta baja se venden los billetes y hay una pequeña sala de espera. La fachada es de ladrillo naranja, y en la pared que separa el desnivel que hay entre las dos partes del tejado se puede apreciar la inscripción "NANCLARES", la cual está presente desde los años 60.

Cuenta con tres andenes, uno lateral y dos centrales, al que acceden cuatro vías. Los cambios de vía se realizan a nivel.

Servicios ferroviarios

Media Distancia
La estación dispone de amplias conexiones de media distancia que permiten viajar a destinos como Irún, Miranda de Ebro, Vitoria o Zaragoza.

Referencias

Enlaces externos

 Media Distancia Euskadi en la web de Renfe.

Nanclares
Nanclares
Nanclares
Iruña de Oca
Estaciones de ferrocarril de España inauguradas en 1862
Estaciones de ferrocarril del País Vasco inauguradas en el siglo XIX

Estación de Nanclares


Situl urban Cartierul "Cetatea Timișoara" este un monument istoric format dintr-o parte a cartierului Cetate și dezvoltat în zona intra muros a Cetății Timișoara în secolele al XVIII-lea, al XIX-lea și al XX-lea. Situl conține multe clădiri istorice și ilustrează concepția urbanistică a epocilor.

Istoric
După cucerirea în 1716 de către habsburgi a Cetății Timișoara s-a trecut la fortificarea ei. Zona intra muros din vechea cetate otomană a fost complet distrusă în timpul asediului. Ea a fost lărgită și a fost reconstruită după normele habsburgice. Zona s-a dezvoltat după o concepție urbanistică unitară, "pe planșetă".

Descriere

Cartierul Cetate reprezintă cel mai bine Timișoara istorică. Situl urban Cartierul "Cetatea Timișoara" este situat în zona intra muros a cetății habsburgice, situată în mijlocul cartierului.

Un sit este un teren delimitat topografic cuprinzând acele creații umane în cadru natural care sunt mărturii cultural-istorice semnificative din punct de vedere arhitectural, urbanistic, arheologic, istoric, artistic, etnografic, religios, , științific, tehnic sau al peisajului cultural. Situl urban Cartierul "Cetatea Timișoara"este o zona din Timișoara delimitată practic de ceea ce este astăzi cunoscut drept Inelul 1.<ref>Direcția pentru Cultură și Patrimoniul Cultural Național a Județului Timiș, [http://www.cimec.ro/pdf2/dl.asp?filename=Lista-Monumentelor-Istorice-2010-Judetul-Timis.pdf Lista Monumentelor Istorice: 2010 – Județul Timiș] , cimec.ro, accesat 2017-11-08</ref> Ca orice monument istoric, situl este înconjurat de o zonă de protecție stabilită după caz, în zonele urbane fiind de regulă de 100 m față de limita exterioară a sitului.

Asociația Română a Inginerilor Consultanți (ARIC) consideră că situl are o suprafață de 45 923 m², din care 32 890 m² piețe publice și zone pietonale. Lungimea totală a străzilor pietonale este de 1207 m. În sit există rețele de utilități, din care cea de alimetare cu apă are o lunginme de 2530 m, cea de canalizare una de 1825 m, iar cea de termoficare de 5566 m.

Zona este organizată în jurul a trei piețe cu destinații bine definite: Piața Unirii, Piața Libertății și Piața Sfântul Gheorghe. Trama stradală este regulată, formată din străzi drepte, perpendiculare, rezultând cvartaluri dreptunghiulare. Inițial această zonă a fost separată de restul vecinătăților printr-un sistem defensiv puternic și sofisticat.Piețele și harta orașului: Patrimoniu în așteptare, turdearhitectura.ro, accesat 2018-05-25

Situl cuprinde în el 34 de clădiri și două monumente — Monumentul "Sf. Treime" din Piața Unirii și Statuia "Sf. Maria" și "Sf. Ioan Nepomuk" din Piața Libertății — care au în lista monumentelor istorice din județul Timiș din 2015 coduri separate..

 Reabilitări
Chestiunea reabilitării obiectivelor din zonele istorice ale Timișoarei s-a pus încă din anii 1980. Sub conducerea arh. Șerban Sturdza în 1988 a fost reamenajată Piața Unirii. Actual activitarea de reabilitare este coordonată de Direcția de Cultură și Patrimoniu a primăriei.

Între 31 ianuarie 2006 – 1 martie 2010 Societatea Germană pentru Cooperare Tehnică ( – GTZ) a desfășurat proiectul "Reabilitarea prudentă și revitalizarea economică a cartierelor istorice din Timișoara", proiect finanțat în colaborare de Ministerul Federal pentru Cooperare Economică și Cooperare din RFG. Proiectul a cuprins cursuri de reabilitări clădiri istorice pentru meseriași, arhitecți sau ingineri constructori, schimburi de experiență cu orașe partenere și proiectul similar din Sibiu, stabilirea de măsuri pentru reabiltare, sprijinirea primăriei în accesarea de fonduri structurale europene, întocmirea de materiale informative, realizarea unor evenimente care să atragă atenția locuitorilor asupra valorii clădirilor istorice și consilierea proprietarilor de clădiri istorice.

La 21 decembrie 2011, între Municipiul Timișoara în calitate de beneficiar și Ministerul Dezvoltării Regionale și Turismului în calitate de Autoritate de Management pentru Programul Operațional Regional și Agenția pentru Dezvoltare Regională Vest, s-a semnat contractul de finanțare nerambursabilă nr. 2748 pentru proiectul "Reabilitarea spațiilor publice din centrul istoric al municipiului Timișoara". Valoarea contractului a fost de peste 65 de milioane de lei, din care 42 de milioane au provenit din fonduri ale Uniunii Europene, puțin peste 9 milioane din fonduri guvernamentale, aproape 2 milioane din fonduri ale primăriei Timișoara, peste 12 milioane fiind TVA. Valoarea totală a contribuțiilor nerambursabile a fost de 53 de milioane de lei. Durata proiectului a fost de 39 de luni, începând din 30 decembrie 2011. Lucrările erau prevăzute să se desfășoare între iunie 2012 și decembrie 2014. Proiectul a prevăzut reabilitarea piețelor Unirii, Libertății, Sfântul Gheorghe și General Traian Doda (fostă Țarcului) și a 10 străzi: Constantin Mușat, Vasile Alecsandri, Lucian Blaga, Florimund Mercy, Francesco Griselini, Radu Negru, Strada fără nume, General Praporgescu, Enrico Carusso, și Eugeniu de Savoya. Au fost prevăzute reabilitarea infrastructurii tehnico-edilitare, a pavimentului și dotarea cu mobilier urban. În urma finalizării proiectului Piața Unirii și-a păstrat concepția din 1988, Piața Libertății a devenit în loc de parc o piață de evenimente, iar cele 10 străzi reabilitate au devenit pietonale.Începe implementarea proiectului "Reabilitarea spatiilor publice din centrul istoric al Municipiului Timișoara" , primariatm.ro, 31 mai 2012, accesat 2018-06-13Piețele din centrul istoric al Timișoarei intră în reabilitare, pe bani europeni, administratie.ro citând AGERPRES, 1 iunie 2012, accesat 2018-06-13 Tot în cadrul acestui proiect, în 2009 în zona sitului au fost amplasate șapte "obiecte de artă urbană": lucrarea "Totem", amplasată în fața Palatului Baroc, "Marea Piramidă", amplasată pe str. Enrico Carusso, "Coajă de om" și "Axul pământului acordat cu stelele", amplasate pe str. Eugeniu de Savoya, "Superman", amplasat pe str. Florimund Mercy în capătul dinspre Piața Unirii, "Eva", amplasată pe str. Vasile Alecsandri și "Phone Boy", amplasat în Piața Libertății.

Proiectul nu a inclus reabilitarea clădirilor istorice, deoarece această sarcină revine proprietarilor lor. Totuși, în această perioadă au fost reabilitate numeroase clădiri, cum ar fi Casa Brück, fostul han "La Trompetist", clădirea Bibliotecii Academiei și multe altele.
 Clădiri

 Note

 Bibliografie
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 1, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 2, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 3, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 4, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 5, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 6, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 7, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartale 8-9, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 10, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 11, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 12, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 13, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 14, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 15, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 16, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 17, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 18, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 19, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 20, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 21, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 22, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 23, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 24, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 25, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 26, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 27, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 28, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartale 29-30, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 31, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 32, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 33, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 34, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 35, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 36, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 37, primariatm.ro, accesat 2018-05-27
 Cartarea monumentelor istorice din Situl urban "Cetatea Timișoara" – Cvartal 38, primariatm.ro, accesat 2018-05-27

 Mihai Opriș, Mihai Botescu, Arhitectura istorică din Timișoara'', Timișoara: Ed. Tempus, 2014,

Legături externe

Istoria Timișoarei
Monumente istorice din Timișoara

Situl urban Cartierul „Cetatea Timișoara”


Isla Sevillahttp://es.getamap.net/mapas/panama/chiriqui/_isla_sevilla/ es el nombre que recibe una isla en el océano Pacífico en el golfo de Chiriquí que pertenece al país centroamericano de Panamá. Administrativamente depende de la Provincia de Chiriquí, y se localiza en las coordenadas geográficas   al este del Bajo Las Pavas, frente a la costa continental de Panamá, y al noroeste de la Isla Boca Brava. 326 kilómetros al oeste de la Capital del país la ciudad de Panamá.

Véase también
 Geografía de Panamá
 Geografía de América

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas del océano Pacífico de Panamá
Geografía de Chiriquí

Isla Sevilla


A Classe Saint-Louis foi um classe de cruzadores pesados planejada para a Marinha Nacional Francesa, composta pelo Saint-Louis, Henri IV, Charlemagne, Brennus, Charles Martel e Vercingetorix. O desenvolvimento de novos navios foi iniciado em meados de 1939 e propelido pela expiração dos vários tratados internacionais de limitação de armamento naval em 1946, além do crescimento da Alemanha como uma potencial segunda ameaça naval contra a França ao lado da Itália.

O projeto foi baseado nos cruzadores rápidos da Classe De Grasse e seriam armados com nove canhões de 203 milímetros em três torres de artilharia triplas, mais uma bateria antiaérea numerosa. Duas variantes foram consideradas: uma com e outra sem instalações para operar hidroaviões. O início da Segunda Guerra Mundial fez o projeto crescer em tamanho, porém vários detalhes ainda não tinham sido definidos na época da derrota da França em junho 1940, o que encerrou o projeto.

Referências

Bibliografia

Classes de cruzadores
Propostas de navios
Cruzadores da Marinha Nacional Francesa

Classe Saint-Louis


Žeravac (pelargonija, lat. Pelargonium), biljni rod u porodici iglicovki s 283 vrste jednogosišnjeg raslinja, trajnica, polugrmova i grmova raširenih po Africi, Australaziji, umjerenoj Aziji i otoku Tristan da Cunha. U Hrvatskoj rastu tri vrste, to su bršljenasti ili štitasti žeravac, puzeći ili padajući grm koji ima dosta kultivara, a znanstveno se zove P. peltatum. Druga vrsta je P. zonale i treća P. × hybridum.

Poznate vrste su i kudravi žeravac (P. crispum), velecvjetni žeravac (P. grandiflorum) i limunski žeravac (P. odoratissimum)

Vrste

 Pelargonium abrotanifolium (L.f.) Jacq.
 Pelargonium acetosum (L.) L'Hér.
 Pelargonium aciculatum E.M.Marais
 Pelargonium acraeum R.A.Dyer
 Pelargonium adriaanii M.Becker & F.Albers
 Pelargonium aestivale E.M.Marais
 Pelargonium albersii M.Becker
 Pelargonium album J.J.A.van der Walt
 Pelargonium alchemilloides (L.) L'Hér.
 Pelargonium alpinum Eckl. & Zeyh.
 Pelargonium alternans J.C.Wendl.
 Pelargonium althaeoides (L.) L'Hér.
 Pelargonium anauris M.Becker & F.Albers
 Pelargonium anethifolium (Eckl. & Zeyh.) Steud.
 Pelargonium angustipetalum E.M.Marais
 Pelargonium antidysentericum (Eckl. & Zeyh.) Kostel.
 Pelargonium apetalum P.Taylor
 Pelargonium appendiculatum (L.f.) Willd.
 Pelargonium aridicola E.M.Marais
 Pelargonium aridum R.A.Dyer
 Pelargonium aristatum (Sweet) G.Don
 Pelargonium artemisiifolium DC.
 Pelargonium arthriticum R.T.F.Clifton
 Pelargonium articulatum Willd.
 Pelargonium asarifolium (Sweet) G.Don
 Pelargonium attenuatum Harv.
 Pelargonium auritum Willd.
 Pelargonium australe Willd.
 Pelargonium barklyi Scott Elliot
 Pelargonium betulinum (L.) L'Hér.
 Pelargonium bicolor (Jacq.) L'Hér.
 Pelargonium bifolium (Burm.f.) Willd.
 Pelargonium boranense Friis & M.G.Gilbert
 Pelargonium bowkeri Harv.
 Pelargonium brevipetalum N.E.Br.
 Pelargonium brevirostre E.Mey. ex R.Knuth
 Pelargonium bubonifolium (Andrews) Pers.
 Pelargonium burgerianum J.J.A.van der Walt
 Pelargonium burtoniae L.Bolus
 Pelargonium caespitosum Turcz.
 Pelargonium caffrum (Eckl. & Zeyh.) Steud.
 Pelargonium caledonicum L.Bolus
 Pelargonium calviniae R.Knuth
 Pelargonium campestre (Eckl. & Zeyh.) F.Dietr.
 Pelargonium candicans Spreng.
 Pelargonium capillare (Cav.) Willd.
 Pelargonium capitatum (L.) L'Hér.
 Pelargonium capituliforme R.Knuth
 Pelargonium carneum Jacq.
 Pelargonium carnosum (L.) L'Hér.
 Pelargonium caroli-henrici B.Nord.
 Pelargonium caucalifolium Jacq.
 Pelargonium caylae Humbert
 Pelargonium ceratophyllum L'Hér.
 Pelargonium chelidonium (Houtt.) DC.
 Pelargonium christophoranum Verdc.
 Pelargonium citronellum J.J.A.van der Walt
 Pelargonium columbinum Jacq.
 Pelargonium confertum E.M.Marais
 Pelargonium connivens E.M.Marais
 Pelargonium conradieae J.C.Manning & A.le Roux
 Pelargonium cordifolium (Cav.) Curtis
 Pelargonium coronopifolium Jacq.
 Pelargonium cortusifolium L'Hér.
 Pelargonium cotyledonis (L.) L'Hér.
 Pelargonium crassicaule L'Hér.
 Pelargonium crassipes Harv.
 Pelargonium crispum (P.J.Bergius) L'Hér.
 Pelargonium crithmifolium Sm.
 Pelargonium cucullatum (L.) L'Hér.
 Pelargonium curviandrum E.M.Marais
 Pelargonium dasyphyllum E.Mey. ex R.Knuth
 Pelargonium denticulatum Jacq.
 Pelargonium desertorum Vorster
 Pelargonium dichondrifolium DC.
 Pelargonium dipetalum L'Hér.
 Pelargonium dispar N.E.Br.
 Pelargonium dolomiticum R.Knuth
 Pelargonium drummondii Turcz.
 Pelargonium echinatum Curtis
 Pelargonium elandsmontanum E.M.Marais ex J.C.Manning & Goldblatt
 Pelargonium elegans (Andrews) Willd.
 Pelargonium ellaphieae E.M.Marais
 Pelargonium elongatum (Cav.) Salisb.
 Pelargonium endlicherianum Fenzl
 Pelargonium englerianum R.Knuth
 Pelargonium erlangerianum Engl. ex R.Knuth
 Pelargonium eupatoriifolium (Eckl. & Zeyh.) F.Dietr.
 Pelargonium exhibens Vorster
 Pelargonium exstipulatum (Cav.) L'Hér.
 Pelargonium fasciculaceum E.M.Marais
 Pelargonium fergusoniae L.Bolus
 Pelargonium fissifolium (Andrews) Pers.
 Pelargonium flabelliforme E.M.Marais
 Pelargonium flavidum E.M.Marais
 Pelargonium flavipetalum E.M.Marais
 Pelargonium frutetorum R.A.Dyer
 Pelargonium fruticosum (Cav.) Willd.
 Pelargonium fulgidum (L.) L'Hér.
 Pelargonium fumariifolium R.Knuth
 Pelargonium gibbosum (L.) L'Hér.
 Pelargonium gilgianum Schltr. ex R.Knuth
 Pelargonium githagineum E.M.Marais
 Pelargonium glabriphyllum E.M.Marais
 Pelargonium glechomoides A.Rich.
 Pelargonium glutinosum (Jacq.) L'Hér.
 Pelargonium gracile (Eckl. & Zeyh.) Steud.
 Pelargonium gracilipes R.Knuth
 Pelargonium gracillimum Fourc.
 Pelargonium grandicalcaratum R.Knuth
 Pelargonium grandiflorum Willd.
 Pelargonium graveolens L'Hér.
 Pelargonium grenvilleae (Andrews) Harv.
 Pelargonium greytonense J.J.A.van der Walt
 Pelargonium griseum R.Knuth
 Pelargonium grossularioides (L.) L'Hér.
 Pelargonium hantamianum R.Knuth
 Pelargonium hararense Engl. ex R.Knuth
 Pelargonium havlasae Domin
 Pelargonium helmsii Carolin
 Pelargonium hemicyclicum Hutch. & C.A.Sm.
 Pelargonium hermanniifolium (P.J.Bergius) Jacq.
 Pelargonium hermansdorpense R.Knuth
 Pelargonium heterophyllum Jacq.
 Pelargonium hirtipetalum E.M.Marais
 Pelargonium hirtum (Burm.f.) Jacq.
 Pelargonium hispidum (L.f.) Willd.
 Pelargonium hypoleucum Turcz.
 Pelargonium hystrix Harv.
 Pelargonium incarnatum (L.) Moench
 Pelargonium incrassatum (Andrews) Sims
 Pelargonium inodorum Willd.
 Pelargonium inquinans (L.) L'Hér.
 Pelargonium insularis Gibby & A.G.Mill.
 Pelargonium ionidiflorum (Eckl. & Zeyh.) F.Dietr.
 Pelargonium karooicum Compton & P.E.Barnes
 Pelargonium keeromsbergense M.Becker & F.Albers
 Pelargonium klinghardtense R.Knuth
 Pelargonium ladysmithianum R.Knuth
 Pelargonium laevigatum (L.f.) Willd.
 Pelargonium lanceolatum (Cav.) J.Kern
 Pelargonium laxum (Sweet) G.Don
 Pelargonium leipoldtii R.Knuth
 Pelargonium leptum L.Bolus
 Pelargonium littorale Hügel
 Pelargonium lobatum (Burm.f.) L'Hér.
 Pelargonium longicaule Jacq.
 Pelargonium longiflorum Jacq.
 Pelargonium longifolium (Burm.f.) Jacq.
 Pelargonium luridum (Andrews) Sweet
 Pelargonium luteolum N.E.Br.
 Pelargonium luteopetalum E.M.Marais
 Pelargonium luteum (Andrews) Sm.
 Pelargonium madagascariense Baker
 Pelargonium magenteum J.J.A.van der Walt
 Pelargonium malacoides R.Knuth
 Pelargonium minimum (Cav.) Willd.
 Pelargonium mollicomum Fourc.
 Pelargonium moniliforme E.Mey. ex Harv.
 Pelargonium montaguense E.M.Marais
 Pelargonium mossambicense Engl.
 Pelargonium multibracteatum Hochst. ex A.Rich.
 Pelargonium multicaule Jacq.
 Pelargonium multiradiatum J.C.Wendl.
 Pelargonium mutans Vorster
 Pelargonium myrrhifolium (L.) L'Hér.
 Pelargonium nanum L'Hér.
 Pelargonium naviculifolium E.M.Marais
 Pelargonium nelsonii Burtt Davy
 Pelargonium nephrophyllum E.M.Marais
 Pelargonium nervifolium Jacq.
 Pelargonium nummulifolium Salisb.
 Pelargonium oblongatum E.Mey. ex Harv.
 Pelargonium obnatum R.T.F.Clifton
 Pelargonium obturbum P.Rees & R.T.F.Clifton
 Pelargonium occultum Liekkio & R.T.F.Clifton
 Pelargonium ocellatum J.J.A.van der Walt
 Pelargonium ochroleucum Harv.
 Pelargonium odoratissimum (L.) L'Hér.
 Pelargonium oenotherae (L.f.) Jacq.
 Pelargonium omissum P.Rees & R.T.F.Clifton
 Pelargonium oppositifolium Schltr.
 Pelargonium oreophilum Schltr.
 Pelargonium orientum R.T.F.Clifton
 Pelargonium otaviense R.Knuth
 Pelargonium ovale (Burm.f.) L'Hér.
 Pelargonium oxaloides (Burm.f.) Willd.
 Pelargonium pachypodium J.P.Roux
 Pelargonium pallidoflavum E.M.Marais
 Pelargonium panduriforme Eckl. & Zeyh.
 Pelargonium paniculatum Jacq.
 Pelargonium papilionaceum (L.) L'Hér.
 Pelargonium parvipetalum E.M.Marais
 Pelargonium patulum Jacq.
 Pelargonium peltatum (L.) L'Hér.
 Pelargonium petroselinifolium G.Don
 Pelargonium pillansii T.M.Salter
 Pelargonium pilosellifolium (Eckl. & Zeyh.) F.Dietr.
 Pelargonium pinnatum (L.) L'Hér.
 Pelargonium plurisectum T.M.Salter
 Pelargonium polycephalum (Harv.) E.Mey. ex R.Knuth
 Pelargonium praemorsum (Andrews) F.Dietr.
 Pelargonium proliferum (Burm.f.) Steud.
 Pelargonium psammophilum E.M.Marais
 Pelargonium pseudoglutinosum R.Knuth
 Pelargonium pubipetalum E.M.Marais
 Pelargonium pulchellum Sims
 Pelargonium pulverulentum Colvill ex Sweet
 Pelargonium punctatum (Andrews) Willd.
 Pelargonium quarciticola Meve & E.M.Marais
 Pelargonium quercetorum Agnew
 Pelargonium quercifolium (L.f.) L'Hér.
 Pelargonium quinquelobatum Hochst. ex A.Rich.
 Pelargonium radens H.E.Moore
 Pelargonium radiatum (Andrews) Pers.
 Pelargonium radicatum Vent.
 Pelargonium radulifolium (Eckl. & Zeyh.) Steud.
 Pelargonium ramosissimum (Cav.) Willd.
 Pelargonium ranunculophyllum (Eckl. & Zeyh.) Baker
 Pelargonium rapaceum (L.) L'Hér.
 Pelargonium redactum Vorster
 Pelargonium reflexipetalum E.M.Marais
 Pelargonium reflexum Pers.
 Pelargonium reniforme (Andrews) Curtis
 Pelargonium reptans R.T.F.Clifton
 Pelargonium ribifolium Jacq.
 Pelargonium × riversdalense R.Knuth
 Pelargonium rodneyanum Lindl.
 Pelargonium rubiginosum E.M.Marais
 Pelargonium sabulosum E.M.Marais
 Pelargonium salmoneum R.A.Dyer
 Pelargonium saxatile J.C.Manning & Goldblatt
 Pelargonium scabroide R.Knuth
 Pelargonium scabrum (L.) L'Hér.
 Pelargonium schizopetalum Sweet
 Pelargonium semitrilobum Jacq.
 Pelargonium senecioides L'Hér.
 Pelargonium sericifolium J.J.A.van der Walt
 Pelargonium sessiliflorum Hellbr. ex M.M.le Roux
 Pelargonium setosum (Sweet) DC.
 Pelargonium setulosum Turcz.
 Pelargonium sibthorpiifolium Harv.
 Pelargonium sidoides DC.
 Pelargonium somalense Franch.
 Pelargonium spinosum Willd.
 Pelargonium stipulaceum Willd.
 Pelargonium sublignosum R.Knuth
 Pelargonium suburbanum Clifford ex D.A.Boucher
 Pelargonium tabulare (L.) L'Hér.
 Pelargonium tenellum (Andrews) Loudon ex G.Don
 Pelargonium tenuicaule R.Knuth
 Pelargonium ternatum (L.f.) Jacq.
 Pelargonium ternifolium Vorster
 Pelargonium tetragonum (L.f.) L'Hér.
 Pelargonium theianthum (Eckl. & Zeyh.) Steud.
 Pelargonium tomentosum Jacq.
 Pelargonium tongaense Vorster
 Pelargonium torulosum E.M.Marais
 Pelargonium tragacanthoides Burch.
 Pelargonium transvaalense R.Knuth
 Pelargonium triandrum E.M.Marais
 Pelargonium tricolor Curtis
 Pelargonium trifidum (Burm.f.) Jacq.
 Pelargonium trifoliolatum (Eckl. & Zeyh.) E.M.Marais
 Pelargonium tripalmatum E.M.Marais
 Pelargonium triphyllum Jacq.
 Pelargonium triste (L.) L'Hér.
 Pelargonium uliginosum J.C.Manning & Euston-Brown
 Pelargonium undulatum (Andrews) W.T.Aiton
 Pelargonium vanderwaltii van Jaarsv.
 Pelargonium vassarii W.Morris & R.T.F.Clifton
 Pelargonium viciifolium L'Hér.
 Pelargonium vinaceum E.M.Marais
 Pelargonium violiflorum (Sweet) DC.
 Pelargonium vitifolium (L.) L'Hér.
 Pelargonium weberi E.M.Marais
 Pelargonium whytei Baker
 Pelargonium wonchiense Vorster & M.G.Gilbert
 Pelargonium woodii N.E.Br.
 Pelargonium worcesterae R.Knuth
 Pelargonium wuppertalense E.M.Marais
 Pelargonium xanthopetalum E.M.Marais
 Pelargonium xerophyton Schltr. ex R.Knuth
 Pelargonium zonale (L.) L'Hér.

Izvori

Vanjske poveznice

Iglicovke

Žeravac (biljni rod)


Ein Stromhafen ist ein Hafen, der direkt am Ufer eines Flusses liegt. Im Bereich des Rheins werden die Stromhäfen häufig auch als Werft bezeichnet. Häfen an den Ufern eines Kanals werden Kanalhafen genannt.

Geschichte
Die erste Form des Stromhafens war die Lände, eine einfache Anlegestelle am Ufer eines Flusses. Dort wurden über Stege Schiffe be- und entladen. Später wurden die ersten Kräne gebaut, um auch schwerere Güter verladen zu können. Mit zunehmender Transportmenge wurden die Länden mit Kaimauern befestigt, an Land wurden Lagerhäuser und fahrbare Verladeeinrichtungen gebaut und gute Verkehrsanbindungen zu Schiene und Straße hergestellt.

Bekannte Stromhäfen
 Rheinberg am Niederrhein, Salzverladung
 Hafen Orsoy, Erz und Kohle
 Hafen Leverkusen, Bayer AG, Roh- und Fertigprodukte
 Godorfer Hafen
 Hafen Bonn
 Rheinhafen Andernach
 Rheinhafen Bendorf
 Zoll- und Binnenhafen Mainz, Containerverladung
 Ludwigshafener Rheinhafen, 12 Kilometer Stromhafen
 Hafen Mannheim, zwei Stromhäfen
 Bremen (historisch an der Balge und der Schlachte)
 Brake (Unterweser)

Weblinks
 Geschichte des Stromhafens Ludwigshafen
 Informationen zu den Mannheimer Häfen

!
Frachtschifffahrt (Deutschland)
Stadtbaugeschichte (Deutschland)

Stromhafen


Vardar Yenicesi ( Yanniça,  Enidje Vardar,  Pazar,  Yenice-i Vardar), Yunanistan'ın Pella vilayetinde, Vardar nehri kıyısında, 2001 itibarıyla nüfusu 26.296 olan bir şehirdir.

Osmanlı döneminde Yenice-i Vardar
Yenice-i Vardar, 1387 yılında, Sultan I. Murat döneminde Türkler tarafından alınmış ve 1912'deki I. Balkan Savaşı'na kadar 525 yıl Türkler'in hâkimiyetinde kalmıştır. Kayılara komşu kâzânın adıdır. Osmanlı İmparatorluğu döneminde Balkanlar'ın en önemli merkezlerindendi ve idarî açıdan Selanik Vilayeti'ne bağlıydı. Gazi Evrenos Bey'in türbesi ve yaptırdığı cami Yenice'dedir, restorasyon ihtiyacı olmakla birlikte bugüne kadar sağlam kalmıştır.

Dış bağlantılar
 The Ottoman Conquest of Thrace, Aspects of Historical Geography - yüksek lisans tezi, yazar: Georgios C. Liakopoulos

Yunanistan'daki şehirler

Yenice Vardar


Blondes Gift ist:
 ein Stereotyp über Blondinen, siehe Blondhaarigenstereotype
 Blondes Gift (1919), deutscher Spielfilm von Hubert Moest (1919)
 Blondes Gift, Verweistitel von Feuerkopf (1932) (Red-Headed Woman), US-amerikanische Filmkomödie von Jack Conway (1932)
 Blondes Gift (1949) (Flaxy Martin), US-amerikanischer Gangsterfilm von Richard L. Bare (1949)
 Blondes Gift (Talkshow), Talkshow mit Barbara Schöneberger

Blondes Gift


El nóctulo de las Azores (Nyctalus azoreum) es una especie de murciélago microquiróptero de la familia Vespertilionidae. Es endémico de las islas Azores, Portugal.

Descripción
Es morfológicamente muy parecido al nóctulo pequeño (Nyctalus leisleri), pero sensiblemente de tamaño más reducido.

Distribución y hábitat
Se encuentra restringido a las islas Azores, encontrándose en las islas de Faial, Pico, São Jorge, Graciosa, Terceira, São Miguel y Santa María. Habita en pueblos, bosques, landas y tierras de cultivo.

Comportamiento
Es de hábitos más diurnos que la mayoría de murciélagos. Durante la noche suele cazar insectos alrededor de farolas y otras luces artificiales. Las colonias de cría se localizan habitualmente en edificios, árboles y grietas en las rocas.

Referencias

Enlaces externos

azoreum
Fauna de Azores

Nyctalus azoreum


La route régionale 929 () est une route régionale allant de Tervola jusqu'à Ylitornio en Finlande.

Présentation
La seututie 929 est une route régionale de Laponie.
La route régionale 929 part de la municipalité de Tervola, traverse vers l'ouest les villages de Varejoki, Sihtuna, Mellakoski et Lohijärvi et se termine à Pakisvaara dans la municipalité d'Ylitornio.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

663

Transport à Tervola
Transport à Ylitornio

Seututie 929


أولويوكي (Oulujoki) نهر في مقاطعة أولو بفنلندا. منشؤه هو بحيرة أولويارفي، يغطي جزءاً كبيرا من إقليم كاينو ويصب في بحر البلطيق.

النهر مجهز ب 12 محطة لتوليد الطاقة الكهرمائية بقدرة إنتاجية تبلغ 541 ميغاواط. الإنتاج السنوي من الكهرباء يفوق 2600 غيغاواط/ساعة.

مراجع

أنهار أولو
أنهار فنلندا

أولويوكي


Edward Benjamin Britten, (22 Kasım 1913, Lowestoft, Suffolk, İngiltere – ö. 4 Aralık 1976, Aldeburgh, Suffolk, İngiltere) Piyanist, orkestra şefi ve Grammy Ödülü sahibi İngiliz modern dönem bestecilerden birisidir. Vokal eserleri ile ün kazanmıştır.

Hayatı ve Çalışmaları
Diş doktoru bir babanın ve amatör müzisyen annenin oğlu olan Edward Benjamin Britten, ailenin 4 çocuğunun en küçüğü ono ve keman dersleri aldı. 6 yaşından itibaren beste yapmaya başladı ve 9 yaşından ölümüne kadar düzenli olarak beste yapmayı hiç bırakmadı. 1927'de izlediği bir konserde orkestra şefi olan besteci Frank Bridge ile tanıştı ve onun özel öğrencisi oldu. Bir süre sonra Londra'daki Kraliyet Müzik Okulu'na girerek eğitim gördü ve besteleriyle çeşitli ödüller kazandı. 1933'te şaşırtıcı bir başarı kazanan A Boy was Born eserini yazdı; eserin BBC Şarkıcıları tarafından seslendirildiği bir yayın programının provasında tenor Peter Pears ile tanıştı ve böylece ömür boyu sürecek bir dostluk ve iş ilişkisi başladı. Britten'in solo şarkılarının, koral ve opera yapıtlarının çoğu tenor sesi için yazılmıştır ve Pears çoğunun ilk gösterimlerinde solist olmuştur.

1935'ten II. Dünya Savaşı'nın başlangıcına kadar BBC Radyosu, GPO Film Şirketi'nin çektiği belgeseller ve Londra'daki sol kanattan pek çok küçük tiyatro topluluğu için çok sayıda eser besteledi. Bu dönemde çoğunlukla eserlerine W.H. Auden söz yazdı.

1939'da Britten, Auden ve Pears birlikte ABD'ye gitti ve Long Island, New York'a yerleşti. 1940'ta Auden ile liselerde sahnelenmek üzere geleneksel Amerikan Halk tiplerine dayanan Paul Bunyan adlı operet üzerinde çalıştı. 1942'de Boston Senfoni Orkestrası Sinfonia de Requiem adlı eserinin prömiyerini yaptı. Bu eserin başarısı üzerine gelen Boston Senfoni Orkestrası efsanevi müzik direktörü Serge Koussevitzky'nin desteğini alarak İngiliz şair George Crabbe'in bir şiirinden esinlendiği yeni operasını yazmaya başladı. Birlikte İngiltere'ye dönmeye karar veren Britten ve Pears, dönüş yolunda bu eserin senaryosu üzerinde çalıştılar; liberettoyu Montagu Slater yazdı. İngiltere'de Aldeburgh'a yerleşen sanatçı, İngiliz müziği için çok önemli bir eser olan Peter Grimes operasını 1945'te tamamladı. Bu eserden sonra opera ve diğer formatlarda çok sayıda opera besteledi. Özellikle çocuk ve gençlik orkestraları için eserler yazdı. 1976'da kraliçenin doğum gününde kendisine soyluluk unvanı verildi. Bir kalp rahatsızlığı sonucu 4 Aralık 1976'da öldü ve Aldeburgh Mezarlığı'na gömüldü. Bu mezarlıkta, Aldeburg Festivali'nin yaratılmasında kendisi ile birlikte emek veren arkadaşları Peter Pears ve Imogene Holst ile yan yana yatmaktadır.

Sovyetler Birliği'ne yaptığı ziyaretler sonrasında tanışıp, arkadaş olduğu Shostakovich, Britten'e 14. Senfonisi'ni adamıştır.

Seçilmiş eserleri

Opera
 Paul Bunyan op. 17, (1941 rev.1974), opera veya operet libretto:W. H. Auden Kaynak dev bir oduncu hakkında popüler masal.
 Peter Grimes op. 33,  (1945),  Kaynak: "George Crabbe"  bir Suffolk balıkçısı hakkında "The Borough" adlı şiiri.
 The Rape of Lucretia (Lucretia'ya tecavüz)  op. 37, (1946), libretto:"Ronald Duncan:.
 Albert Herring op. 39, (1947),  Kaynak:Guy de Maupassant, "Le Rosier de madame Husson"
 The Beggar's Opera op. 43, (1948)
 Let's Make an Opera (Bir Opera Yapalım)(1949)
 Billy Budd op. 50, (1951 rev.1960), libretto: "Edward Morgan Forster\" ve "Eric Crozier" Kaynak:Herman Melville Billy Budd romanı
 Gloriana op. 53, (1953), libretto:"William Plome" Kraliçe II. Elizabeth taç giyme töreni için
 The Turn of the Screw (Kötülüğün Döngüsü) ) op. 54, (1954), kaynak:Henry James.
 Noye's Fludde (Noye'un flütü)  op. 59, (1958).
 A Midsummer Night's Dream (Bir Yaz Gecesi Rüyası) op. 64, (1960), Kaynak:Shakespeare.
 Owen Wingrave op. 85, 1971 Kaynak:Henry James.
 Death in Venice (Venedik'te ölüm) op. 88, (1973), kaynak: Thomas Mann romanı.

Bale
 The Prince of the Pagodas Op. 57, (1956)  koreografi:"John Cranko".

Koro eserleri
 Hymn to the Virgin (1930 rev. 1934])
 A Boy Was Born Op. 3, (1933 rev. 1955)
 Friday Afternoons Op. 7, (1935), çocuk korosu için
 Advance Democracy (1938) ve Ballad of Heroes Op. 14 (1939)
 Ceremony of Carols (1942), arp ve kadınlar korosu için
 Hymn to St Cecilia Op. 27, (1942)
 Rejoice in the Lamb Op. 30, (1943), kantata, metin;"Christopher Smart"
 Festival Te Deum Op. 32, (1944)
 St Nicolas Op. 42, (1945)
 Spring Symphony Op. 44, (1949)
 Five Flower Songs (1950)
 Missa Brevis (1959), çocuk korosu için
 Cantata Academica Op. 62, (1959)
 War Requiem Op. 66, (1961)
 Cantata Misericordium Op. 69, {1964)
 Voices for Today Op. 75, (1965)
 The Golden Vanity (1966), çocuk korosu için
 Children's Crusade Op. 82, (1968)
 Sacred and Profane Op. 91, (1975)
 Welcome Ode Op. 95, (1976), çocuk korosu ve orkestra için
 Ballad of Green Broom Op. 47, No:5

Orkestra eserleri
 Sinfonietta Op. 1, (1932)
 Simple Symphony Op. 4, (1934)
 Soirées musicales Op. 9, (1936), aranjman kaynağı: Rossini
 Night Mail dokümenter filmi için müzik (1936), sözler W. H. Auden
 Variations sur un thème de Frank Bridge Op. 10, (1937)
 Mont Juic Op. 12, (1937), Dans suiti, Lennox Berkeley birlikte Katalan danslarindan uyarlama
 Canadian Carnival Op. 19, (1939)
 Young Apollo piyano, yaylısazlar kuartet ve  orkestra  için Op. 16, (1939)
 Sinfonia da Requiem Op. 20, (1940)
 Matinées musicales Op. 24, (1941]), aranjman Rossini
 Prélude and Fugue yaylısazlar orkestrası için Op. 29, (1943)
 Four Sea Interludes Op. 33a, (1944), Peter Grimes operasından parçalar
 The Young Person's Guide to the Orchestra Op. 34, (1946), Henry Purcell'dan bir tema üzerine fug ve varyasyonlar
 Variations on an Elizabethan Theme (1953)
 Gloriana Op. 53a, (1954), aynı adlı operadan senfonik süit
 The Building of the House Op. 79, (1967), uvertür
 Suite on English Folk Tunes Op. 90, (1974)
 The Prince of the Pagodas Op. 57, (1979), aynı adlı baleden konser süiti

Oda müziği
 Fantazi kuarteti  Op. 2, (1932)
 Insect Pieces, obua ve piyano (Opus posthume 1935)
 Keman ve  piyano suiti (Op. 6, (1935)
 Yaylısazlar kuarteti No.1 Op. 25, (1941)
 Yaylısazlar kuarteti No.2 Op. 36, (1945)
 Yaylısazlar kuarteti No.3 Op. 94, (1975)
 Lachrymae, alto ses ve piyano Op. 48, (1950)
 Metamorphoses Ovidius  Oboa  Op. 49, (1951)
 Fanfare for St Edmundsbury (1959) Uc trompetli politonik kisa parca
 Viyolonsel ve piyano icin Sonate Op. 65, (1961)
 Viyolonsel Suiti No.1  Op. 72, (1964)
 Viyolonsel Suiti No.2  Op. 80, (1967)
 Viyolonsel Suiti No.3 Op. 87, (1971)
 Flüt, keman ve dört elle piyano için Gemini Varyasyonlari Op. 73, (1965)

Piyano müziği
 Bes vals(1925 rev. 1969)
 Sonatina romantica (1940)
 Introduction and Rondo alla burlesca Op. 23, (1940), iki piyano için
 Mazurka Elegiaca Op. 23, (1941),iki piyano için
 Night Piece (1963), noktürn

Ayrıca bakınız
 Ünlü operalar listesi
 Opera bestecileri listesi

Dış bağlantılar

  Fransizca Wikipedia "Benjamin Britten" maddesi   (Erişim: 21.10.2010)
 "Musique Contemporaine (Günümüzdeki Müzik)" websitesinde Benjamin Britten eserlerinden örnekler   (Erişim: 21.10.2010)

1913 doğumlular
1976 yılında ölenler
Modern dönem bestecileri
İngiliz besteciler
İngiliz opera bestecileri
Gey müzisyenler
BRIT Ödülü sahipleri
Decca Records sanatçıları
İngiliz Anglikanlar
Grammy Ödülü sahipleri

Benjamin Britten


Le  est une voie publique de Toulouse, chef-lieu de la région Occitanie, dans le Midi de la France. Il se situe au nord du quartier des Minimes, à la limite du quartier Barrière-de-Paris, dans le secteur 3 - Nord.

Situation et accès

Description

Voies rencontrées
Le boulevard Pierre-et-Marie-Curie rencontre les voies suivantes, dans l'ordre des numéros croissants (« g » indique que la rue se situe à gauche, « d » à droite) :

 Rue Pierre-Cazeneuve
 Rue Antoine-Puget (g)
 Rue de Négreneys
 Impasse Pierre-Curie (d)
 Rue Campistron (g)
 Rue Mie-d'Aghonne (g)
 Impasse Barthe (d)
 Avenue Frédéric-Estèbe (g)
 Route de Launaguet (d)
 Rue de Crimée (d)
 Avenue des Minimes (g)
 Barrière de Paris (d)

Transports
Le boulevard Pierre-et-Marie-Curie est parcouru et desservi par les lignes de bus . Il débouche, à son extrémité ouest, sur la place de la barrière de Paris, où se trouvent la station du même nom, sur la ligne de métro , ainsi que les arrêts des lignes de bus . Le boulevard rencontre également la rue de Négreneys, où se trouvent les arrêts des lignes de bus , ainsi que, en 2028, la station Lycée Toulouse-Lautrec, sur la ligne de métro .

Il existe également plusieurs stations de vélos en libre-service VélôToulouse le long du boulevard Pierre-et-Marie-Curie ou des rues voisines : les stations  (face au 2 barrière de Paris),  (78 boulevard Pierre-et-Marie-Curie) et  (27 boulevard Pierre-et-Marie-Curie).

Odonymie

Le boulevard rend hommage aux physiciens Pierre Curie (1859-1906) et Marie Curie (1867-1934). Le premier étudie la physique à la faculté des sciences de Paris. Il enseigne par la suite à l'école de physique et de chimie de la ville de Paris, puis à l'université. La deuxième, d'origine polonaise, née Maria Skłodowska, étudie également à la faculté des sciences de Paris. Ils se marient en 1895 et travaillent ensemble sur les radiations et la radioactivité. En 1903, ils reçoivent ensemble, et avec Henri Becquerel, le prix Nobel de physique. Après la mort de Pierre Curie, Marie poursuit ses travaux, mais aussi une carrière de professeure à l'université, reçoit le prix Nobel de chimie en 1911. Elle s'intéresse également aux applications de ses découvertes, avec la création en 1914 de l'Institut du radium, consacré à la recherche de la radiothérapie, puis avec la promotion d'ambulances radiologiques, les « petites Curies », pour venir en aide aux soldats blessés sur les champs de bataille de la Première Guerre mondiale. Elle meurt d'une anémie aplasique due à une leucémie provoquée par sa trop longue exposition aux éléments radioactifs.

C'est en 1939 que le conseil municipal d'Antoine Ellen-Prévot décide de donner le nom de Pierre Curie à l'ancien chemin de ronde de Launaguet, trente-trois après la mort de Pierre Curie, cinq ans après celle de Marie Curie, quatre ans après le prix Nobel obtenu par Frédéric Joliot et son épouse, Irène Joliot-Curie, la fille de Pierre et de Marie. C'est le seul nom de Pierre qui est accordé par la municipalité au boulevard. Il faut attendre le début du  pour que celui de Marie lui soit ajouté.

Histoire

Patrimoine et lieux d'intérêt

Lycée Toulouse-Lautrec

Immeubles et maisons
  1 : maison (1934).
  83 : maison.

  113 : immeuble. L'immeuble, construit en 1938 par l'architecte Jean-Louis Gilet dans le style Art déco « paquebot », est en béton enduit. Il s'élève au carrefour de l'avenue Frédéric-Estèbe. L'angle de l'immeuble, mis en valeur par l'arrondi de la façade, est ouvert par une large ouverture de boutique rectangulaire, encadrée de deux ouvertures plus étroites, également rectangulaires. Le , éclairé par une fenêtre triple, est souligné par un balcon. L'élévation est surmontée par une large corniche.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Pierre Salies, Dictionnaire des rues de Toulouse : voies publiques, quartiers, lieux-dits, enseignes, organisation urbaine, éd. Milan, Toulouse, 1989 .
 .
 Marc Miguet, Les Minimes, un quartier de Toulouse. Pages d'histoire jadis et naguère, Les Amis des Archives de la Haute-Garonne, éd. Messages, Toulouse, 2003 .

Articles connexes
 Liste des voies de Toulouse
 Liste des collèges et lycées de Toulouse

Liens externes
 Inventaire préliminaire de la ville de Toulouse, sur le site Urban-Hist, Archives municipales de Toulouse (consulté le ).
 Inventaire général du patrimoine culturel d'Occitanie, sur le site Ressources patrimoines - La médiathèque culturelle de la Région Occitanie (consulté le ).

Pierre et Marie Curie
Marie Curie
Pierre Curie
Marie Curie
Pierre Curie

Boulevard Pierre-et-Marie-Curie


This is a list of the 87 members of the European Parliament for Italy in the 1999 to 2004 session.

List

Notes

Italy
List
1999

List of members of the European Parliament for Italy, 1999–2004


Mingea este un film românesc din 1959 regizat de Sinișa Ivetici și Andrei Blaier. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Lazăr Vrabie, Ion Bodeanu și Andrei Codarcea. A intrat în concurs la prima ediţie a Festivalului Internațional de Film de la Moscova.

Rezumat

Un copil infirm visează să aibă o minge pe care tatăl său intenționează să i-o cumpere cu ultimii săi bani. Banii îi sunt furați, dar copilul va primi o minge de la un vecin care știa ce își dorește acesta.

Distribuție

 Lazăr Vrabie — Mihai, fost profesor de istorie, tatăl lui Ionel
 Ioan Bodeanu — Ionel, un copil infirm
 Andrei Codarcea — Chiriță, muncitor comunist, vecinul profesorului
 Ion Ulmeni — Crișan, directorul Liceului "Regele Carol"
 Sandu Sticlaru — polițistul sectorist
 Lucia Mara Dabija — profesoara de muzică
 Antoaneta Glodeanu — tanti Maria, nevasta lui Chiriță (menționată Antoaneta Gîlmeanu)
 Chiriță Misail
 Consuela Roșu
 Mircea Stroe
 Mircea Constantinescu-Govora (menționat Constantinescu-Govora)
 Tatiana Ștefănescu
 Pavel Enache
 Zaharia Ionescu
 Constantin Vaeni — copil (menționat Constantin Vaene)
 Gheorghe Stănescu

Note

Legături externe

Filme din 1959
Filme regizate de Sinișa Ivetici
Filme regizate de Andrei Blaier
Filme românești
Filme în limba română
Filme dramatice românești
Filme alb-negru
Filme cu ilegaliști

Mingea (film)