Meidum, Maydum sau Maidum (în ) este un sit arheologic din Egiptul de Jos. Situl este situat în guvernoratul Beni Suef, la 9 km de satul modern, și găzduiește o piramidă egipteană din Vechiul Regat atribuită Faraonului Snefru, al dinastiei IV. În complexul Meidum s-a găsit și o piramidă auxiliară, un templu funerar, o rampă procesională și un templu în aval, însă această piramidă, precum și Piramida Roșie și Piramida Romboidă, nu a fost destinată mormântului faraonului, care este încă necunoscut.

Istoria
Primele informații despre piramidă provin din scrierile exploratorului danez Frederic Louis Norden care a vizitat situl în 1737. Mai târziu, alți vizitatori iluștri, precum John Shae Perring și Richard William Howard Vyse au descris clădirea, în timp ce Karl Richard Lepsius a desenat doar exteriorul clădirii. Primul arheolog care a intrat în piramidă este Auguste Mariette, în 1881, dar primele săpături arheologice au fost dirijate de egiptologul Petrie între 1888 și 1891. Săpăturile lui Petrie au identificat principalele structuri ale sitului, cum ar fi templul funerar și rampa de acces, care sunt elemente tipice ale complexelor piramidale ale dinastiei IV, ca și cea din Giza.

Piramida

Cea mai importantă structură este piramida (în egiptean vechi: Djed Snefru, "Snefru este imortal"), cunoscut și sub denumirea de "piramida falsă", în arabă: الهرم الكاذبة (al-ahram al-kādhaba), datorită formei sale ciudate, care în schimb prezintă o formă mai asemanatoare cu o mastaba. De fapt, piramida Meidum reprezintă prima evoluție arhitecturală de la piramida cu trepte a complexului funerar al lui Djoser. Construcția are o înălțime de 42 de metri, deși inițial ar fi trebuit să ajungă la 92 de metri, în timp ce baza măsoară 144 de metri.
Este prima piramidă egipteană care are forma canonică. Proiectul inițial prevedea o piramidă cu șapte trepte (E1), dar mai târziu s-a adăugat un al optulea nivel (E2), umplând inegalitatea părților inferioare, la rândul lor acoperite cu plăci de calcar care nu mai există (E3). Tradiția istorică arată că Faraonul Huni a construit complexul funerar la sfârșitul dinastiei a III-a, dar numele lui nu apare în nici un loc pe acest sit. Dimpotrivă, graffitile din Noul Regat găsite în interiorul templului funerar din apropierea piramidei din Meidum atribuisc construcția lui Snefru, ce a construit alte două piramide în Dahshur: probabil Snefru a finalizat construcția începută de predecesorul său Huni, modificând arhitectura piramidei înainte de finalizare. Această ipoteză este confirmată de alte graffiti, identificate de Flinders Petrie, pe unele blocuri piramidale care datează din anul 17 al domniei lui Snefru.

Intrarea în piramida se face pe partea de nord, la 18,5 metri deasupra nivelului solului: o dată pe ușa din față, un coridor înclinat duce spre camera mormântului, dar fără un sarcofag.

Piramida mică

O a doua structură, adică o piramidă mică, se găsește în partea sudică a piramidei principale, plasată între structura și perimetrul al complexului funerar. Clădirea are o lungime de 28 de metri pe fiecare lat și a fost folosită pentru a îndeplini ritualurile dedicate cultului suveranului - probabil Faraon Huni; conform egiptologului Jean-Philippe Lauer, această structură a avut o funcție similară cu mormântul din sudul complexului funerar al lui Djoser.

Templul Funerar
Templul funerar a fost identificat ulterior în timpul săpăturilor din partea estică a clădirii. Este un templu mic de aproximativ 3 m², cu un coridor și o sală paralelă care duce la o curte mică, cu o formă pătratică și o lățime de 4 metri; în această curte s-au găsit două stele fără inscripții cu vârfuri rotunjite și o masă din calcar pentru oferte. Pereții coridorului prezintă unele graffiti ale scribului Aakheperraseneb și datează din timpul dinastiei XVIII, ceea ce confirmă atribuirea piramida faraonul Snefru.

Necropola
În partea de nord-est a complexului funerar există o necropolă care conține câteva mastabe. La mastaba n. 17, al cărui beneficiar a rămas necunoscut, a fost examinată de către Petrie în 1910: mumia descoperită în interior a fost atribuită unuia dintre fiii faraonului Snefru. Mai spre nord o altă necropolă găzduiește o parte din curtea regală a dinastiei IV, decorată cu somptuozitate. Mastaba n. 16 găzduiește capela prințului Nefermaat și soția lui Itet, faimos pentru picturile cu gâști descoperite de Mariette, care sunt printre cele mai importante lucrări artistice ale Vechiului Regat; fresca este conservată la Muzeul Egiptean din Cairo. Aceeași mastaba a găzduit, de asemenea, două basoreliefuri reprezentând scene de vânătoare și niște animale mici.

Mastaba lui Rahotep
Această mastaba se numără printre cele mai impunătoare găsite în necropola: a fost atribuită lui Rahotep și consortului său, Nofret. Rahotep a fost fiul Faraonului Snefru din dinastia IV și a construit propriul mormântul lângă piramida tatălui său. Mormântul are câteva statui de manoperă rafinată, păstrate în muzeul din Cairo.

Galerie de imagini

Note

Bibliografie
  Maurizio Damiano-Appia. Dizionario enciclopedico dell'antico Egitto e delle civiltà nubiane (Dicționarul enciclopedic al civilizațiilor antice Egipt și Nubian). Milano: Mondadori, 1996, p. 179.
  Peter Jánosi. Le piramidi (Piramidele). Bologna: Il Mulino, 2006, pp. 69-70.
  Riccardo Manzini. Complessi piramidali egizi. Vol. 3: Necropoli di Dahshur (Complexele piramidale din Egipt. Vol. 3: Necropola din Dahshur). Torino: Ananke, 2009, p. 215.
  Mario Tosi,.Dizionario enciclopedico delle divinità dell'antico Egitto. Vol. 2: Luoghi di culto e necropoli dal delta alla Bassa Nubia (Dicționarul enciclopedic al zeilor Egiptului antic. Vol. 2: Locuri de cult și necropola din Delta Nilului până în Nubia de Jos). Torino: Ananke, 2006.

Legături externe

Piramide
Situri arheologice din Egipt

Meidum


Lionel Nathan de Rothschild (London, 22. studenog 1808. – London, 3. lipnja 1879.), britanski bankar, poduzetnik, političar i filantrop židovskog porijekla; član britanskog ogranka obitelji Rothschild. Nosio je naslov austrijskog baruna.

Rodio se u bogatoj bankarskoj obitelji oca Nathana Mayera (1777. – 1836.) i Hanne Barent-Cohen (1783. – 1850.). Bio je drugo od sedmero djece i najstariji od četvorice sinove. Neko je vrijeme studirao na Sveučilištu u Göttingenu, nakon čega je izučavao bankarski zanat u Londonu, Parizu i Frankfurtu.

Dana 15. lipnja 1836. godine oženio se u Frankfurtu za rođakinju Charlotte de Rothschild (1819. – 1884.), kći njegova strica Carla Mayera Rothschilda i Adelheid Herz, nakon čega je uveden u obiteljski posao. Mjesec dana kasnije, umro mu je otac Nathan Mayer te je Lionel Nathan postao glavni partner u očevoj firmi N M Rothschild & Sons, koju je vodio zajedno s trojicom svoje braće, Anthonyjem, Nathanielom i Mayer Amschel de Rothschild.

Za razliku od svoga oca, javno je koristio svoj naslov austrijskog baruna. Godine 1838. kraljica Viktorija (1837. – 1901.) je dozvolila uporabu tog naslova u Ujedinjenom Kraljevstvu.

Osim bankarskog posla, bavio se i politikom. Godine 1847. izabran je kao londonski predstavnik u Donji dom Britanskog parlamenta. Priskrbio je velike svote novca britanskoj vladi u vrijeme Krimskog rata, pomogao je 1875. godine britanskoj vladi na čelu s premijerom Disraelijem da otkupi egipatski udio u Sueskom kanalu, a pomogao je i Ircima za vrijeme Velike gladi u Irskoj.

Sa suprugom Charlotteom imao je petero djece:
 Leonora (1837. – 1911.)
 Evelina (1839. – 1866.)
 Nathan Mayer (1840. – 1915.)
 Alfred Charles (1842. – 1918.)
 Leopold (1845. – 1917.)

Umro je u Londonu 1879. godine od posljedica srčanog oboljenja.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Lionel Nathan de Rothschild (1808. - 1879.) - family.rothschildarchive.org

Bankari iz obitelji Rothschild (Ujedinjeno Kraljevstvo)

Lionel de Rothschild


تصنيف المجرات (Galaxies Classification) تقدم علم الفلك خطوة كبرى إلى الأمام عندما وجد ان المجرات لها أشكال مختلفة تعتمد على طبيعتها وتاريخها. كان التصنيف المبدئي يقسم المجرات إلى ثلاثة أنواع بالنسبة لشكلها:
 المجرات الإهليلجية (بيضاوية)
 المجرات الحلزونية (لولبية)
 المجرات غير المنتظمة

وتدل الإحصاءات الفلكية أن حوالي 78 % من المجرات حلزونية، و 18 % اهليلجية، و 4 % فقط غير منتظمة. كما اتضح للعالم الفلكي إدوين هابل خلال العشرينيات من القرن الماضي، أولا أنه توجد مجرات أخرى كثيرة في الكون، حيث كان الناس يعتقدون أن مجرتنا هي المجرة الوحيدة في الكون. عكف هابل على رصد مجرات ومجرات واستطاع تعيين بعده عنا، فكانت مسافتها عن الأرض تبلع ملايين ومئات الملايين من السنين الضوئية. ليس هذا فقط ما وجده إدوين هابل بل أنه وجد أن المجرات تبتعد عن بعضها البعض، ومن هنا بدأ التحقق في أن الكون يتمدد.

يرجع فضل هابل إلى معرفة تلك الحقائق عن الكون ن كما أنه أول من فكر في تصنيف أنواع المجرات.

أمثلة بالصور

اقرأ أيضا
 نسق هابل للمجرات
 سديم الشبح الصغير
 مجرة الحلقة
أرب 299

مراجع

أنظمة تصنيف
أنماط تشكل المجرات
إدوين هابل
علم التشكل
علم الفلك خارج المجري

تصنيف المجرات


30 u hladu deveti je studijski album hrvatskog rock-sastava Srebrna krila. Izišao je 1986. godine, a objavila ga je izdavačka kuća Jugoton. Album je producirao Vlado Kalember, frontmen sastava. Sniman je u studiju Jugoton Studio Zagreb od 17. ožujka do 12. travnja 1986. Pjesma Nataša snimana je u studiju JM Zagreb tijekom listopada 1985. godine. Ovo je posljedni album s Kalemberom kao vokalnim solistom i posljednji rock album sastava. Nakon ovog albuma sastav preuzima Mustafa Ismailovski te se sastav više okreće zvuku popa. Osim naslovne pjesme album nije ponudio puno hitova.

Albumi iz 1986.

30 u hladu


Molly Malone Cook (São Francisco, 5 de janeiro de 1925 — 25 de agosto de 2005) foi uma fotógrafa americana. Apesar de ter trabalhado profissionalmente como fotógrafa apenas por pouco tempo, Cook deixou uma extensa coleção de fotografias impressas e negativos, tiradas ao longo de sua vida adulta. Cook trabalhou com e fotografou dezenas de artistas icônicos e rostos famosos, incluindo Lorraine Hansberry, Norman Mailer, Eleanor Roosevelt e John Waters.

Carreira
O interesse de Cook pela fotografia começou quando ela trabalhava para o governo dos Estados Unidos na Europa. Ao retornar aos Estados Unidos, ela foi contratada como uma das primeiras fotógrafas do The Village Voice. The Village Voice era uma publicação semanal alternativa, que funcionava como uma plataforma para artistas na cidade de Nova York, começando a circular em 1955 e terminando em 2018. Enquanto criava o conteúdo para a publicação, Cook fotografou o poeta Jean Cocteau, a dramaturga Lorraine Hansberry, Eleanor Roosevelt, Robert Motherwell, o escritor Norman Mailer e muitos outros artistas, escritores e ícones famosos da época.

Depois de se mudar para Provincetown, Massachusetts com sua parceira na década de 1960, Cook abriu a primeira galeria fotográfica na costa leste; o estúdio VII Photographers. Ele incluiu muitos fotógrafos de sucesso, como Bernice Abbott, Eugene Atget, Edward Steichen, Harry Callahan e Minor White. Um dos maiores destaques do estúdio foram suas famosas impressões de Ansel Adams, vendidas por apenas US$ 35. Na época, a fotografia era considerada uma forma de arte apenas por uma pequena comunidade e, embora os clientes fossem frequentes, o estúdio não conseguiu se sustentar financeiramente e Cook fechou as portas apenas alguns anos após a abertura.

Cook mudou-se para abrir a livraria East End Bookshop; o estoque da loja foi seletivamente escolhido com base em seus gostos e opiniões sobre a qualidade da literatura. Em 1966, Cook contratou o futuro cineasta americano John Waters, com quem manteria um relacionamento por mais de 40 anos. Quando sua saúde começou a apresentar sinais de declínio em 1969, Cook fechou a livraria.

Na década de 1970, Cook trabalhou como a agente literária da sua parceira Mary Oliver, entre outros escritores, além de ser a assistente de Norman Mailer. Enquanto trabalhava como agente, sempre que recebia uma ligação para Oliver, Cook agia como ela e muitos editores jogavam junto.

Vida pessoal
Cook e Mary Oliver viveram juntas em Provincetown, Massachusetts, após se conhecerem na antiga casa da poetisa Edna St Vincent Millay no final dos anos 1950. Oliver dedicou muitas obras a Cook e, ao aceitar o prêmio nacional do livro em 1992, ela agradeceu publicamente a Cook, dizendo "Molly Malone Cook, a melhor leitora que alguém poderia ter. Ela é a luz da minha vida". Após a morte de Cook em 2005, Oliver publicou Our World; uma compilação das entradas de diário e fotografias tiradas por Cook, acompanhada de memórias, prosa e poesia escrita por Oliver.

Ao longo de sua carreira, Cook desenvolveu amizades com muitos artistas americanos icônicos, como a dramaturga Lorraine Hansberry, o escritor Norman Mailer e o diretor John Waters. Dizem que Waters trazia revistas e jornais para a casa de Cook diariamente no período final de sua doença.

Após ser colocada para adoção quando criança, Cook passou a sua vida adulta interessada em descobrir sobre sua ancestralidade. Cook e Oliver visitaram Virgínia várias vezes em busca de mais informações. Entre suas investigações, Cook descobriu que ela era parente de Judith Jefferson, tia de Thomas Jefferson. Cook eventualmente conseguiu conhecer seus pais biológicos.

Artistas lésbicas
Mortos em 2005
Nascidos em 1925

Molly Malone Cook


Sid Meier's Civilization este primul joc de strategie pe ture al seriei Civilization. Jocul este dezvoltat de Sid Meier și Bill Stealey in cadrul MicroProse, compania care avea să dea naștere francizei Civilization.

Jocul a fost dezvoltat inițial pentru platforma MS-DOS, urmat de numeroase revizuiri pentru compatibilitatea cu multe alte platforme.

Obiectivul jocului era următorul: "Construiește un Imperiu care să treacă testul timpului!"

Gameplay

Ai de ales între mai multe hărți, civilizații/lideri (rușii conduși de Stalin, americanii conduși de Abraham Lincoln, romanii conduși de Iulius Cezar sau englezii conduși de Elisabeta I), urmând să-ți alegi oponenții (mongolii conduși de Genghis Han sau indienii conduși de Gandhi). Partida începe în anul 4000 î.e.n., având un singur oraș pe care urma să-l dezvolți. Începi să explorezi, să-ți extinzi imperiul, să exploatezi resursele, să recrutezi soldați, să te aperi de barbari și să extermini celelalte civilizații până înviitorul apropiat, în anul 2100, când începea cursa spațială. Poți să alterezi mediul natural cu mine, irigații, drumuri ce conectau orașe și căi ferate.

Pe măsură ce avansezi, descoperi noi tehnologii de la roată la fuziunea nucleară, oferind noi clădiri și noi unități militare mai avansate și mai distrugătoare.Totodată, poți să construiești o minune arhitecturală ca Piramidele sau Marele Zid Chinezesc.

Cel care cocerește toate celelalte   civilizații sau învingea în cursa spațială pentru colonizarea sistemului Alfa Centauri câștigă partida.

Referințe

Legături externe
 Civilization at MobyGames
 CivFanatics fansite
 The Official Guide to Sid Meier's Civilization, Keith Ferrell, Edmund Ferrell, Compute Books, 1992, ISBN 0-87455-259-1

Civilization
Jocuri video din 2005
Jocuri video de strategie pe tururi
Jocuri pentru Windows
Jocuri pentru Mac OS X

Civilization (joc video)


El Faro Morro Niebla, también conocido como Faro Niebla y Faro Fuerte Niebla es un faro perteneciente a la red de faros de Chile. Se ubica en dependencias del Castillo de Niebla, en la Región de Los Ríos. Sobre la puerta del faro aparece el numeral 1900, año en que la estructura fue construida por Lever Murphy y Cía y montada por ingenieros de la Armada de Chile.

Referencias

Morro Niebla

Faro Morro Niebla


Articles with hCards
කේ. ඩී. කේ. ධර්මවර්ධන ශ්‍රී ලංකාවේ ගීත රචකයෙක් සහ වැඩසටහන් විකාශකයෙක් විය. ඔහු 1944 ජුනි 13 වන දින උපත ලැබූ අතර 2000 නොවැම්බර් 6 දින මිය ගියේය. ඔහු විවාහ වී සිටියේ සමදරා කෝට්ටගේ සමඟයි. ඩබ්ලිව් ඩී අමරදේවගේ "කුමරියක පා සලඹ" ගීතය, වික්ටර් රත්නායකගේ "කොහේ සිට ඔබ පෙමිනියාදෝ" සහ සුනිල් එදිරිසිංහගේ "හඳන පාන නල" ධර්මවර්ධනගේ කැපී පෙනෙන ගීතමය දායකත්වයන් වේ.

යොමු කිරීම්

2000 මරණ
1944 උපත්

කේ. ඩී. කේ. ධර්මවර්ධන


Auguste van Pels, născută Röttgen, (n. 29 septembrie 1900, Buer - d 9 aprilie 1945,  Raguhn) a fost o evreică germano-neerlandeză care a devenit o victimă a nazismului. Ea a fost una dintre cele opt persoane care s-au ascuns timp de doi ani (1942-1944) în anexa secretă a casei de pe Prinsengracht 263 din Amsterdam, care au devenit celebre pe plan mondial prin Jurnalul Annei Frank.

Viața

Auguste Röttgen s-a născut pe 29 septembrie 1900, în Buer, azi un cartier al orașului Gelsenkirchen, ca fiică a unui om de afaceri german. Ea era de religie iudaică și l-a cunoscut pe evreul neerlandez, Hermann van Pels, cu care s-a căsătorit pe 5 decembrie 1925. Căsătoria a făcut-o să obțină în mod automat cetățenia Țărilor de Jos; ea a învățat limba neerlandeză, dar nu a reușit niciodată să devină o bună cunoscătoare a ei. Totuși, în 1942, Anne Frank scria în jurnalul ei că mama ei, Edith Frank-Holländer, și Auguste van Pels "vorbesc o neerlandeză abominabilă". Cuplul van Pels s-a mutat la Osnabrück și a locuit într-un apartament de pe Martinistraße 67a. Pe 8 noiembrie 1926 s-a născut fiul lor, Peter van Pels, care a rămas singurul copil al cuplului.

Ca urmare a ascensiunii la putere a naziștilor și a instituirii unor legi cu caracter rasial, familia van Pels a fugit pe 26 iunie 1937 în Țările de Jos și s-a mutat la Amsterdam, într-un apartament de pe Zuider Amstellaan. Hermann van Pels a lucrat din 1938 la compania Pectacon a lui Otto Frank. Auguste și Hermann van Pels erau prieteni cu familia Frank și în afara programului de lucru și au fost oaspeți frecvenți la mesele familiei Frank din după amiezele de sâmbătă. Ambele familii și-au pregătit o ascunzătoare în spatele clădirii din Prinsengracht 263 (unde se afla sediul companiilor Opekta și Pectacon ale lui Otto Frank) încă din vara anului 1941, când începuseră deportările evreilor din Țările de Jos. La unul din ceaiurile de după-amiază, viitoarea protectoare Miep Gies a cunoscut-o pe Auguste van Pels, pe care a descris-o ulterior ca o "femeie drăguță, un pic cochetă".

Pe 5 iulie 1942 Edith Frank-Holländer a primit o citație prin care fiica ei, Margot, era convocată pentru a fi deportată în Germania, unde urma să presteze muncă forțată. Ea a informat imediat familia van Pels că trebuie să se ascundă cât mai curând posibil, chiar dacă ascunzătoarea din anexa secretă nu era încă pregătită. Familia Frank s-a ascuns deja pe 6 iulie 1942, fiind urmată de familia Van Pels în data de 13 iulie 1942. Un pic mai târziu, în noiembrie 1942, li s-a alăturat dentistul Fritz Pfeffer ca al optulea refugiat. Auguste și Hermann van Pels au locuit într-o cameră de la etajul al doilea. Dormitorul lor a servit ziua ca sufragerie și sală de mese pentru toți cei opt refugiați. Apartamentul familiei van Pels din Zuider Amstellaan a fost golit de naziști în octombrie 1942. "Azi-dimineață, Miep ne-a povestit că nemții au scos toată mobila din locuința soților Van Daan de pe Zuider Amstellaan. Încă nu i-am spus asta doamnei, ea și-așa e "nevricoasă" în ultima vreme, iar noi n-avem niciun chef să-i ascultăm încă o ieremiadă despre frumoasa veselă și fotoliile drăguțe pe care le-a lăsat acasă", a notat Anne Frank pe 29 octombrie 1942 în jurnalul ei.

Van Pels a fost o femeie extrovertită, "dominantă, capricioasă și cochetă" – o imagine care a fost perpetuată, mai ales din cauza reprezentării sale subiective în Jurnalul Annei Frank. Melissa Müller o considera pe van Pels în cartea ei, Das Mädchen Anne Frank, a fi complet ignorantă în probleme de educație. Când apăreau neînțelegeri, mama l-a închis pe fiul ei, Peter van Pels, în pod sau l-a lovit. În alte probleme de educație părintească, ea i-a cerut ajutorul lui Edith Frank-Holländer. Au existat mereu dispute violente între Auguste și Hermann van Pels, în văzul celorlalte persoane, dar acestea s-au terminat prin împăcarea exuberantă a celor doi soți. Pe măsura trecerii timpului, starea de spirit a oamenilor aflați în ascunzătoare a devenit tot mai pesimistă și Auguste van Pels a trecut printr-o disperare în creștere, a avut accese de isterie și a amenințat "cu voce tare că se va sinucide – odată prin spânzurare, altădată printr-un glonț în cap". Problemele financiare acute au determinat-o pe Auguste van Pels în octombrie 1943 să accepte, cu multă părere de rău, să-și vândă haina de blană.

Pe 4 august 1944 cele opt persoane care se ascundeau au fost trădate și arestate. Auguste van Pels a fost deportată, ca și ceilalți șapte clandestini, din lagărul de tranzit Westerbork către lagărul de concentrare Auschwitz-Birkenau. Ea a fost una dintre cele 442 de femei din transport și una dintre cele 212 femei care au supraviețuit selecției din 6 septembrie 1944, alături de Edith, Margot și Anne Frank. În perioada octombrie-noiembrie 1944 Auguste van Pels a fost deportată probabil, împreună cu Anne și Margot Frank, în lagărul de concentrare Bergen-Belsen. Cele trei femei s-au aflat în contact una cu alta în lagăr. Van Pels a întâlnit în lagărul de concentrare la începutul lunii februarie 1945 pe o femeie pe care o cunoscuse înainte de deportare, care a fost contactată, la rândul ei, de Hannah Goslar . Femeia i-a spus lui Goslar că în lagăr se aflau și alte femei neerlandeze, inclusiv Anne Frank, colega ei de școală din timpul copilăriei. Ea a încercat să o contacteze pe Anne prin gardul de sârmă ghimpată. Ulterior, Pick-Goslar a scris în memoriile ei:

Anne Frank și Hannah Goslar s-au întâlnit de mai multe ori la gard și Goslar a reușit să-i arunce Annei peste gard un mic pachet cu alimente. Pe 6 februarie 1945 Auguste van Pels a fost deportată în lagărul Raguhn, o tabără exterioară a lagărului de concentrare Buchenwald. Ea a murit pe 9 aprilie 1945 în timpul unui transport către lagărul de concentrare Theresienstadt.

În data de 15 noiembrie 2007 în fața clădirii din Osnabrück în care a locuit familia van Pels a fost amplasată în pavimentul străzii trei pietre memoriale (Stolpersteine) pentru cei trei membri ai familiei.

Jurnalul Annei Frank
Jurnalul, pe care Anne Frank l-a scris în special în perioada cât a trăit ascunsă, a fost publicat pentru prima dată în 1947 de către tatăl ei, Otto Frank. Când și-a rescris jurnalul, probabil în mai 1944, Anne Frank a ascuns toate cele opt nume prin pseudonime. Auguste van Pels a devenit astfel "Petronella van Daan". Cu toate acestea, Anne Frank o numește adesea în jurnal cu apelativul peiorativ "Madame".

Anne Frank nota pe 11 iulie 1942, în jurnalul ei, următoarele impresii cu privire la sosirea anticipată a familiei van Pels: "mă bucură mult sosirea familiei Van Daan, stabilită pentru marți; atmosfera va fi mult mai plăcută și va fi și mai puțină liniște." Sosirea Augustei van Pels i-a provocat fetei o stare de ilaritate: "Ne-am amuzat teribil când am văzut că doamna Van Daan a adus în cutia ei de pălării o oală de noapte. "Fără oală de noapte nu mă simt nicăieri acasă", a spus ea, și oala a fost primul obiect care și-a găsit un loc permanent sub canapea."

Pe 2 septembrie 1942, Anne Frank raporta deja apariția primele conflicte între Auguste și Hermann van Pels ("Domnul și doamna Van Daan s-au certat groaznic. Așa ceva n-am mai văzut niciodată, fiindcă tatei și mamei nu le-ar trece prin cap să strige așa unul la altul. Motivul a fost atât de neînsemnat, încât nici măcar nu merită pomenit."), precum și relația proastă între Edith Frank-Holländer și Auguste van Pels. Primele plângeri cu privire la doamna van Pels apar pe 21 septembrie 1942: "Doamna Van Daan este insuportabilă. Cei de sus mă tot dojenesc pentru că pălăvrăgesc fără încetare. Puțin îmi pasă mie de ce spun ei!" În continuare sunt prezente, aproape zilnic, plângerile cu privire la doamna van Pels, iar Anne folosește cuvinte extrem de dure la adresa ei: "o mahalagioaică roșie și grasă" și "muierușca asta proastă și țicnită". Pe Anne o iritau permanent, în special, "încercările ei de a flirta cu tata [Otto Frank] (...) Îl mângâie pe obraz și pe păr, își ridică fusta foarte sus, spune lucruri care ei i se par pline de spirit și încearcă astfel să-i atragă atenția lui Pim." Atunci când van Pels își sucește o coastă superioară în timpul unor exerciții de gimnastică, Anne comentează aceasta cu dispreț ("asta li se întâmplă doamnelor mai bătrâne (!) când se-apucă să facă exerciții de gimnastică dintre cele mai idioate ca să scape de fundul lor gras!"), la fel cum face atunci când descrie durerile ei dentare tratate de cel de-al optulea refugiat, dentistul Fritz Pfeffer.

Numai rareori – mai ales în perioadele în care conflictele cu mama ei și cu Fritz Pfeffer erau în creștere – Anne Frank o privește pozitiv pe doamna van Pels, scriind lucruri bune despre ea, ca de exemplu în decembrie 1942: "[...] un lucru trebuie spus: este extrem de harnică și ordonată și, câtă vreme starea ei fizică și psihică e bună, este și veselă."

Auguste van Pels în film
Jurnalul Annei Frank a fost ecranizat de mai multe ori. Următoarele actrițe au jucat rolul Augustei van Pels în adaptările cinematografice:
 1959: Jurnalul Annei Frank (The Diary of Anne Frank) – Shelley Winters (a câștigat un Oscar pentru rolul ei)
 1980: Jurnalul Annei Frank (The Diary of Anne Frank) – Doris Roberts
 1985: Het dagboek van Anne Frank – Nelly Frijda
 1987: Jurnalul Annei Frank (The Diary of Anne Frank) – Susan Tracy
 1988: Viața mea cu Anne Frank (The Attic: The Hiding of Anne Frank) – Frances Cuka
 1995 Anne no nikki – Tetsuko Kuroyanagi
 1996: El diari d'Anna Frank – Imma Colomer
 2001: Anne Frank (Anne Frank: The Whole Story) – Brenda Blethyn
 2009: Jurnalul Annei Frank – Lesley Sharp
 2014: Meine Tochter Anne Frank – Hannah Schröder

Note

Legături externe
 Porträt von Auguste van Pels auf annefrank.org
 Auguste van Pels in der Central Database of Shoah Victims' Names

Nașteri în 1900
Decese în 1945
Pieriți în Holocaust
Persoane asociate cu Anne Frank

Auguste van Pels


Aquarius ya da Kova takımyıldızı (sembolü: ), zodyak kuşağı takımyıldızlarından biridir.

Ayrıca bakınız

Aquarius (takımyıldız)


Altarul de la Mediaș a fost realizat în jurul anului 1485 și se păstrează în Biserica Sfânta Margareta din Mediaș. Altarul este una din cele mai importante lucrări ale goticului târziu din Transilvania. Împreună cu altarul din Biertan și altarul Bisericii fortificate din Proștea Mare este atribuit grupului de retabluri (altare poliptice) transilvănene aflate sub influența altarului din Schottenstift din Viena.

Datare
Arhitectul Hermann Fabini a datat execuția altarului în jurul anului 1485.

Structura
Altarul central măsoară 303 x 220 x 50 cm (înălțime x lățime x adâncime), panourile individuale de pictură ale aripilor altarului măsoară 153 x 110 cm (înălțime x lățime). Predela are 146 cm înălțime, 515 cm lățime, altarul mijlociu are o lungime de 303,5 cm și o adâncime de 30 cm. În interiorul vechii predele a fost instalată o piesă mai târzie. Altarul fost restaurat în anii 1972/73.

Retablul
Decorația sculptată a altarului este în parte pierdută, doar picturile sunt păstrate. Ele decorează cele opt panouri cu scene ilustrând patimile lui Isus: Prinderea, Flagelarea, Încoronarea cu spini, Ecce homo!, Purtarea crucii, Odihna lui Cristos, Răstignirea și Învierea.

Note

Bibliografie
Otto Folberth, Der Meister des mediascher Altars und seine Zeit (Maestrul altarului de la Mediaș și epoca sa), München 1973.

Vezi și
Altarul de la Biertan

Mediaș
Arhitectură creștină medievală
Biserici din județul Sibiu
Biserica Evanghelică de Confesiune Augustană din România
Gotic
Mediaș
Turismul în Transilvania

Altarul de la Mediaș


Muhammet Özdin (* 10. September 1978 in Vakfıkebir, Trabzon) ist ein türkischer ehemaliger Fußballspieler.

Karriere
Muhammet Özdin begann mit dem Vereinsfußball in der Jugend des türkischen Traditionsklubs Trabzonspor. Im Sommer 1996 wurde er im Kader des Reserveteams aufgenommen und spielte hier durchgängig eine Saison lang. Zur Saison 1997/98 erhielt er einen Profivertrag, blieb aber weitere Spielzeiten lang in der Reservemannschaft. In diesen zwei Jahren war er Teil des Profi-Kaders, kam aber nicht zum Einsatz.

Zur Saison 1999/00 wechselte er zum Zweitligisten Sakaryaspor. Hier wurde er bereits nach zwei Monaten per Ausleihe an Çorluspor weitergegeben.

Im Sommer 2000 verließ er Sakaryaspor und wechselte zu Altay İzmir. Hier blieb er eine halbe Saison und wurde nur einmal eingesetzt. Anschließend wechselte zur Winterpause zum Erstligisten Akçaabat Sebatspor.

Anschließend spielte er der Reihe nach für eine Spielzeit bei Siirtspor und Erzurumspor.

Zur Winterpause wechselte er in die Süper Lig zu Akçaabat Sebatspor, für die er zuvor schon mal gespielt hatte. Bis zum Abstieg seiner Mannschaft am Ende der Saison 2004/05 blieb er hier und kam besonders in seiner zweiten Spielzeit regelmäßig zum Einsatz. Zur nächsten Saison wechselte er zum Zweitligisten Kocaelispor. Hier gelang in der Saison 2007/08 die Meisterschaft der TFF 1. Lig und damit der Aufstieg in die Süper Lig. Nachdem sein Verein zum Saisonende den Klassenerhalt in der Süper Lig nicht schaffte, verließ Özdin den Klub.

Zur anstehenden Saison 2009/10 löste er seinen Vertrag mit Kocaelispor auf und wechselte zum Zweitligisten Karabükspor. Mit Karabükspor gelang die Meisterschaft der TFF 1. Lig und damit der Aufstieg in die Süper Lig. Obwohl er seither kein Stammspieler ist, wird er regelmäßig eingesetzt.

Nach dreieinhalbjähriger Tätigkeit für Karabükspor verließ er diesen zur Winterpause 2012/13 und wechselte zum Zweitligisten Boluspor.

Zum Sommer 2013 wechselte er innerhalb der Liga zum Süper-Lig-Absteiger Orduspor. Noch in der Sommertransferperiode 2013 wurde sein Vertrag wieder aufgelöst. Özdin heuerte anschließend beim Zweitligisten Karşıyaka SK an. Nach einem Engagement bei Arsinspor beendete er seine Karriere.

Zur Saison 2014/15 wechselte er zu Arsinspor.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (Akçaabat Sebatspor)
Fußballspieler (Altay Izmir)
Fußballspieler (Arsinspor)
Fußballspieler (Boluspor)
Fußballspieler (Çorluspor)
Fußballspieler (Erzurumspor)
Fußballspieler (Kardemir Karabükspor)
Fußballspieler (Karşıyaka SK)
Fußballspieler (Kocaelispor)
Fußballspieler (Sakaryaspor)
Fußballspieler (Siirtspor)
Fußballspieler (Trabzonspor)
Geboren 1978
Türke
Mann

Muhammet Özdin


Biskay Körfezi (Fransızca: Golfe de Gascogne, İspanyolca: Golfo de Vizcaya, Baskça: Bizkaiko Golkoa), Avrupa'da Fransa ile İspanya arasına sokulmuş, Atlas Okyanusu'nun bir koludur. 225 000 km²'lik yüzölçümü ve en derin noktası 4 735 metre ile körfez oldukça büyük bir su kütlesidir.

Coğrafya
Körfezin güney kıyıları, İspanya'nın Kantabria şehrinden dolayı İspanyolca'da "Mar Cantábrico" (Kantabro Denizi) şeklinde anılır. Sık sık büyük fırtınalar meydana gelir. Ortalama derinliği 1744 metre ve en derin noktası 4735 metredir.

Körfeze dökülen önemli akarsular

Fransa
 Loire
 Garonne
 Dordogne
 Adour

İspanya
 Bidasoa
 Oria
 Urola
 Nervión
 Nalón
 Pas

Kıyısındaki önemli şehirler
 Fransa: Brest, La Rochelle laroşel diye okunur, Bordeaux, Bayonne.
 İspanya: San Sebastian, Bilbao, Santander, Gijón.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki körfezler listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Biskay Körfezi


Léon und Louise ist ein im Februar 2011 erschienener Roman des Schweizer Schriftstellers Alex Capus.

Inhalt
Zu Beginn des Romans im Jahr 1986 liegt Léon le Gall, der Großvater des Ich-Erzählers, aufgebahrt in der Kathedrale Notre-Dame de Paris, die Familie hat in den Kirchenbänken Platz genommen. Da erscheint eine zierliche alte Dame, beugt sich über den Sarg, küsst den Toten auf die Stirn und legt ihre Wange an seine, wobei ihre Lippen sich zu einem lautlosen Lachen öffnen. Dann entnimmt sie ihrer Handtasche eine Fahrradklingel, lässt sie zweimal schellen und legt sie in den Sarg. Schließlich schenkt sie der erstaunten Familie ein sieghaftes Lächeln und verschwindet. Diese Frau ist Louise, jahrzehntelang die Geliebte und die große Liebe Léons.

Der Roman springt nun zum Beginn ihrer Beziehung zurück. Beide, Léon und Louise, werden 1918 durch die die Wirren des Ersten Weltkriegs in das beschauliche Normandie-Städtchen St.-Luc-sur-Marne verschlagen, Léon als Morseassistent des Bahnhofsvorstehers und Louise als Gehilfin des Bürgermeisters. Dort lernen sich die beiden siebzehnjährigen Protagonisten kennen und verlieben sich ineinander. Der liebenswert-phlegmatische Léon und die selbstbewusste Louise verleben ein gemeinsames Wochenende am Strand der Hafenstadt Le Tréport, das ihr Leben fortan in die Zeit vor und nach Le Tréport unterteilt (S. 79). Auf dem Rückweg geraten sie nämlich in einen Fliegerangriff. Sie werden schwer verletzt voneinander getrennt, und beide halten den jeweils andern für tot. Erst zehn Jahre später treffen sie sich zufällig in Paris wieder. Sie sehen sich durch die Fenster zweier Metrobahnen, die in entgegengesetzte Richtungen davonfahren. Léon, der in den vergangenen zehn Jahren jeden Tag an Louise gedacht hat, ist inzwischen mit Yvonne verheiratet und hat einen Sohn. Es gelingt ihm, Louise zu finden, und die beiden verbringen eine weitere leidenschaftliche Nacht miteinander, vereinbaren jedoch, sich in Zukunft nicht wiederzusehen.

Darüber beginnt der Zweite Weltkrieg und die deutschen Soldaten marschieren in Paris ein. Das Gold der Banque de France wird nach Afrika in Sicherheit gebracht, Louise begleitet diesen Transport als Sekretärin und verbringt die Kriegsjahre im Senegal. Léon und seine Familie erleben die deutsche Besatzung in Paris. Léon geht weiter seiner Tätigkeit als Polizeichemiker nach, wird jedoch vom deutschen Chef der Sicherheitspolizei, SS-Hauptsturmführer Knochen, drangsaliert. Durch kleine Sabotageakte versucht er vergebens, Widerstand zu leisten.

Die große Distanz zwischen ihnen ermutigt Louise, sich mit Léon in Verbindung zu setzen. Aus Afrika schreibt sie ihm drei lange Briefe. Nach Kriegsende und ihrer Rückkehr nach Paris treffen sich Léon und Louise wieder. Auf einem Boot, das Léon gehört, können sie sich, geduldet von Yvonne, regelmäßig sehen. Doch das Boot bleibt immer fest vertäut an seinem Liegeplatz. Im Verlauf der Geschichte bekommen Yvonne und Léon vier weitere Kinder. Erst nach Yvonnes Tod fahren Léon und Louise, nun beide 62 Jahre alt, gemeinsam aufs Meer hinaus.

Bemerkungen
Alex Capus verbindet in seinen Romanen und Erzählungen penibel recherchierte historische Fakten mit fiktiven Erzählsträngen. Bei der Konzeption des Romans Léon und Louise hat er sich u. a. an der Lebensgeschichte seines Großvaters orientiert, bei dem er die ersten fünf Jahre seines Lebens verbracht hat. Dieser war Polizeichemiker am Pariser Quai des Orfèvres und wohnte wie Léon in der Rue des Ecoles. Zudem basiert auch die Geliebte und die Anfangsszene, in der die Familie die Geliebte zum ersten Mal sieht, auf dem Leben von Alex Capus' Großvater.

Die Liebesgeschichte ist jedoch die Erfindung des Autors. Ihm war es wichtig, die Schilderung dieser Beziehung in einen größeren Zusammenhang und historische Ereignisse einzuordnen, da Liebe aus seiner Sicht eine Tätigkeit ist, "die man ausübt in aktiver Auseinandersetzung mit seiner Umwelt, mit der Gesellschaft, in der man lebt, mit Mensch und Tier, und Justiz und Polizei, und Militär, und Krieg und Frieden". Dabei beschreibt er die historischen Ereignisse nicht aus der Vogelperspektive des allwissenden Erzählers, sondern aus dem Erleben der im Roman handelnden Personen heraus, aus der Froschperspektive.

Kritik
Der Roman wurde von der Kritik einhellig positiv aufgenommen. Rose-Maria Gropp von der FAZ beschreibt ihn als "eine wunderschöne Geschichte, deren Kraft in ihrer Sprache liegt, zugleich jedoch in all den Dingen, die nicht in die Sprache gezerrt sind". Die NZZ lobt die "fabelhaften Charakterzeichnungen" bei der Schilderung der "ebenso tragischen wie komischen Begebenheiten" und die Süddeutsche Zeitung schreibt, der Roman wirke "über weite Strecken wie eine Aneinanderreihung von Genreszenen. Dass dabei unter weiträumiger Umschiffung von Kitschklippen lauter heiter-melancholische Déja-vus erzeugt werden, dass die Kombination von Krieg, Liebe und Familienchronik hier weder abgedroschen noch sentimental anmutet, nimmt sehr für den Autor ein."

Léon und Louise wurde für den Deutschen Buchpreis 2011 nominiert.

Interpretationsansätze
Es gibt verschiedene Interpretationsansätze zu diesem Buch, wovon auch einige auf Zitaten von Alex Capus basieren. Ein zentraler Gesichtspunkt ist die Wichtigkeit der Beziehung zwischen Léon und Yvonne aus dem einfachen Grund, dass sie schon so lange verheiratet sind. Zudem zeigt das Buch  in mehreren Szenen, dass man seiner Vergangenheit nicht entkommen kann. Vor allem das Wiedersehen von Louise in der Pariser Métro unterstützt diesen Interpretationsansatz. Überdies gibt es Leser, die Yvonne, durch ihre enormen charakterlichen Unterschiede, als Gegenentwurf zu Louise sehen. Sie zu heiraten könnte eine Reaktion von Léon gewesen sein, um den Schmerz um Louises Verlust zu kompensieren.

Ausgaben
 Gebundene Ausgabe, 2011, Carl Hanser Verlag GmbH & Co. KG, 320 Seiten, ISBN 978-3446236301
 Hörbuch, 2011, der Hörverlag, 6 CDs, (gekürzte Lesung), gelesen von Ulrich Noethen, ISBN 978-3867176989
 Kindle E-Book, 2011, Carl Hanser Verlag GmbH & Co. KG; 422 KB
 Taschenbuch, dtv, 2011 etc., ISBN 978-3423141284
 Hörspiel, 2014, SRF, Bearbeitung: Margret Nonhoff und Lukas Holliger, Musik: Martin Bezzola, Regie: Margret Nonhoff

Einzelnachweise

Sekundärliteratur
Annette Derksen: Mit Léon und Louise durch die Normandie nach Paris – Ein Literaturreisebegleiter – Auf den Spuren von Alex Capus' Bestseller 2014

Literarisches Werk
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Literatur (Schweiz)
Roman, Epik
Alex Capus

Léon und Louise


El Grosseto Baseball es un equipo italiano de béisbol profesional, con sede en el estadio "Roberto Jannella" de la ciudad de Grosseto y que participa en la temporada regular de la Italian Baseball League. Fue fundado en 1952 al organizar un equipo aficionado que habían dejado las fuerzas de ocupación estadounidenses en los alrededores de la ciudad. Fue promovido a la Serie A por primera vez en 1967, aunque la inestable situación económica del club obligó al equipo a descender y ascender en varias ocasiones. Actualmente se encuentra patrocinado por el Banco Monte dei Paschi di Siena, el más antiguo del mundo.

Palmarés

Scudetti (Títulos de Liga)
4 Títulos:

Copas Italia
2 Títulos:

Copa Campeones de Europa
1 Título:

Roster Temporada 2011

Receptores

Lanzadores

Infielders

Outfielders

Enlaces externos
 Sitio oficial del club

Equipos de béisbol de Italia
Deporte en Grosseto

Grosseto Baseball


العضلات الملساء  هي تلك العضلات التي لا يتحكم بها الإنسان ولا تخضع له في حركتها ويُطلق عليها اسم العضلات الملساء لأنها لا تبدي أية خطوط ليفية تحت المجهر الضوئي. توجد العضلات الملساء في الأعضاء التجويفية التي تتقلص آلياً مثل المعدة، الأمعاء، الأوعية الدموية، الرحم، والجهاز البولي.

تُوجد هذه العضلات في مختلف أعضاء الجسم. فهي توجد على سبيل المثال في جدران المعدة والأمعاء والأوعية الدموية والمثانة. وألياف العضلات الملساء غير مخططة مثل العضلات الهيكلية. وتكون أيضًا أصغر من ألياف العضلات الهيكلية وتحتوي كل عضلة على نواة واحدة فقط.

تعمل العضلات الملساء ببطء وتلقائية بنظام انقباض إيقاعي طبيعي يتبعه ارتخاء. وبهذه الطريقة تحرك عمليات الجسم المختلفة. فالفعل الثابت للعضلات الملساء في المعدة والأمعاء على سبيل المثال يُحرك الطعام إلى الأمام للهضم. وتُعرف العضلات الملساء أيضًا بالعضلات اللاإرادية لأنها ليست تحت التحكم الواعي للدماغ.

تتنبّه العضلات الملساء بمجموعة خاصة من الأعصاب التي تنتمي إلى الجهاز العصبي التلقائي، وبوساطة مواد الجسم الكيميائية. يعمل الجهاز العصبي المستقل على تغيير سرعة وقوة انقباض العضلة الملساء في ظروف معينة، مثل إبطاء نَظْم انقباض الأمعاء عندما يشعر شخص بالخوف أو القلق. ويستطيع حتى إيقاف انقباضات الأمعاء إذا أصبحت هذه الأحاسيس شديدة. ولهذا السبب فإن الناس الذين يقعون تحت ضغط انفعالي غالبًا ما يجدون صعوبة في هضم الطعام.

البنية

التشريح الوصفي
تعد معظم العضلات الملساء من النوع أحادي الوحدة، بمعنى أن العضلات تتقبض كاملة أو ترتخي كاملةً، ولكن تتواجد أيضًا عضلات ملساء متعددة الوحدات في القصبات الهوائية والشرايين المرنة الكبيرة وقزحية العين. مع ذلك، تعد العضلات الملساء أحادية الوحدة الأكثر شيوعًا وهي تبطن جدران الأوعية الدموية (باستثناء الشرايين المرنة الكبيرة) والمسالك البولية والجهاز الهضمي.

يمثل مصطلحا العضلات الملساء أحادية الوحدة ومتعددة الوحدات تبسيطًا مفرطًا. يعود ذلك إلى حقيقة أن العضلات الملساء في معظمها تخضع لمجموعة من العناصر العصبية المختلفة وتتأثر بها. بالإضافة إلى ذلك، لوحظ وجود بعض الاتصالات بين خلية وأخرى في معظم الأوقات وإنتاج المنشطات والمثبطات موضعيًا. يؤدي هذا الأمر إلى استجابة منسقة إلى حد ما حتى في العضلات الملساء متعددة الوحدات.

تختلف العضلات الملساء عن العضلات الهيكلية وعضلة القلب من ناحية البنية والوظيفة وتنظيم التقلص والاقتران الانقباضي. مع ذلك، تميل الأنسجة العضلية الملساء إلى إظهار مرونة أكبر ووظيفة أكبر بمنحنى طول وتوتر أكبر مقارنة بالعضلات المخططة. تعد هذه القدرة على التمدد والحفاظ على الانقباض مهمة في أعضاء مثل الأمعاء والمثانة البولية. تتنشط العضلات الملساء في الجهاز الهضمي بواسطة مجموعة من ثلاثة أنواع من الخلايا تشمل الخلايا العضلية الملساء (إس إم سي) وخلايا كاجال الخلالية (آي سي سي) ومستقبلات عامل النمو المشتق من الصفيحات الدموية ألفا (بّي دي جي إف آر ألفا) التي تقترن كهربائيًا وتعمل معًا بصفتها مدمجًا خلويًا وظيفيًا (إس آي بّي).

مراجع

انظر أيضًا
 قائمة مصطلحات تشريح العضلات
 مستقبلات ألفا-1 الأدرينالية
 ساركومة عضلية ملساء

جهاز عضلي
نسيج عضلي

عضلات ملساء


Maitham Jabbar, né le  à Kumayt, est un footballeur international irakien. Il joue au poste de défenseur central avec Al-Qowa Al-Jawiya.

Biographie

En club

En sélection
Avec les moins de 17 ans, il participe à la Coupe du monde des moins de 17 ans en 2017. Lors du mondial junior organisé en Inde, il joue quatre matchs. L'Irak s'incline en huitièmes de finale face au Mali.

Il fait ses débuts internationaux avec l'Irak le 20 mars 2019, contre la Syrie, lors d'une rencontre amicale (victoire 1-0).

Il participe ensuite à la Coupe du Golfe des nations 2019, organisée au Qatar. Lors de cette compétition, il joue quatre matchs. L'Irak s'incline en demi-finale face au Bahreïn après une séance de tirs au but.

Il dispute ensuite la Coupe arabe de la FIFA 2021 qui se déroule au Qatar. Lors de ce tournoi, il ne joue qu'une seule rencontre. Avec un bilan de deux nuls et une défaite, l'Irak est éliminée dès le premier tour.

Palmarès
 Champion d'Irak en 2021 avec l'Al-Qowa Al-Jawiya
 Vainqueur de la Coupe d'Irak en 2021 avec l'Al-Qowa Al-Jawiya

Notes et références

Liens externes

Footballeur international irakien
Naissance en novembre 2000
Naissance en Irak

Maitham Jabbar


Hideyuki Akai (født 2. maj 1985) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Tochigi SC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Hideyuki Akai


Zavidovići (eskiden Türkçe Yenişehir), Orta Bosna-Hersek'te, Zenica-Doboj Kantonu içinde yer alan bir belde. Yüzölçümü 590 kilometrekare olan ilde (1991 yılı nüfus sayımına göre) yaşayan 57,159 kişinin milletlerine göre dağılımı şöyledir;

 34,347 Müsliman (61%),
 11,637 Sırp (20%),
 7,519 Hırvat (13%),
 2,703 Yugoslav (%4,6),
 953 Diğerleri (%1,4).

Dış bağlantılar
 Resmî site
 zavidovici.com
 zavidovici.info

Bosna-Hersek'teki şehirler
Zenica-Doboj Kantonu

Zavidovići


Heggedal Station (Heggedal stasjon) er en jernbanestation, der ligger ved byområdet Heggedal i Asker kommune på Spikkestadlinjen i Norge. Stationen består af to spor med hver sin sideliggende perron, en overdækket gangbro og en stationsbygning i gulmalet træ opført efter tegninger af Georg Andreas Bull. Ved siden af stationen ligger der en parkeringsplads, ligesom der er stoppested for en buslinje til Asker via Dikemark.

Stationen blev åbnet 1. maj 1874 som en del af Drammenbanen. Da Lieråsen tunnel blev åbnet i 1973, blev den gamle strækning fra Spikkestad til Asker, hvor Heggedal ligger, kendt som Spikkestadlinjen. Stationen selv blev moderniseret og ombygget i 2012. I efteråret 2015 blev en niveauoverskæring med bomme nedlagt og fjernet i forbindelse med åbningen af en ny bro syd for stationen.

18. oktober 2002 fandt en dramatisk hændelse sted på stationen, da toget fra Spikkestad begyndte at køre ud, mens lokaltoget fra Asker var på vej ind. Der manglede kun få meter, før det var endt i en ulykke.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Spikkestadlinjen
Etableret i 1874
Jernbanestationer i Asker

Heggedal Station


Toronto, Kanada'nın en büyük şehri ve ticaret merkezi, Ontario eyaletinin başkentidir.

Nüfusu yaklaşık 6 milyondur ve genelde İngilizce konuşulur. Nüfusunun %54'ünü göçmenler oluşturur; Chinatown, Greektown, Koreantown, Little Italy, Little Portugal gibi azınlık mahalleleri vardır.

Gelişmiş bir ulaşım ağına sahiptir; yeraltında alışveriş merkezleri ve metro istasyonları vardır. Son derece güvenli bir yerdir, suç oranları çok düşüktür. Niagara şelaleleri'ne, Ottawa, Montreal, ABD'ye oldukça yakındır.

En önemli simgesi "CN Tower"'dır. "Rogers Centre" (eski adıyla "Skydome") şehrin merkezindedir. Güneyinde Ontario Gölü vardır. Dünyanın en büyük hayvanat bahçelerinden biri olan "Toronto Zoo" doğusundadır.

Şehrin futbol ve basketbol takımları ABD'de görev yapar.Basketbol takımı NBA'de, futbol takımı ise NFL'de oynar. Aynı zamanda ülkenin de tek beyzbol takımı olan bluejays de oyunlarını burada oynamaktadır.

Şehirde gelişmiş bir kütüphane sistemi vardır. Her mahallede kütüphane bulunmaktadır ve özellikle soğuk havalarda insanlar vaktinin çoğunu kütüphanelerde gecirmektedir.

Toronto Şehir İçi Ulaşımı
TTC (Toronto Transit Commission) Toronto'daki şehir içi ulaşım sisteminden sorumlu oluşumdur. Kuzey–Güney ve Doğu-Batı yönlerinde 10 dakikalık aralıklarla aktif çalışan bir ağ yapısına sahip (gece saat 1:30'dan, 6:00'a kadar yarım saatte bire düşer). TTC'ye ilave olarak GoTransit de şehir içi ve şehir civarındaki yerleşim merkezlerine ulaşım hizmeti verir. Tüm araçları Shoppers Drug Mart ve metro istayonlarından temin edebileceğiniz Presto Card ile kullanabilirsiniz.

Kardeş şehirler

  (1990)

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Toronto resmi web sitesi
 Toronto Şehiriçi Ulaşım Komisyonu (TTC)
 TTC Türkçe sayfası
 Toronto fotoğrafları

Toronto


Nergizlik, Adana ilinin Karaisalı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı nergiz çiçeginin çok olmasindan dolayi bu adı almıştır.

Coğrafya
Adana iline 58 km, Karaisalı ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Karaisalı'nın mahalleleri

Nergizlik, Karaisalı


Rubroboletus satanas (Harald Othmar Lenz, 1831 ex Kuan Zhao & Zhu-Liang Yang, 2014), sin. Boletus satanas (Harald Othmar Lenz, 1831, din încrengătura Basidiomycota în familia Boletaceae și de genul Rubroboletus, cunoscut în popor sub numele buretele (hribul) dracului sau hrib (burete) țigănesc, este o specie de ciuperci otrăvitoare destul de răspândită. Acest burete coabitează, fiind un simbiont micoriza (formând micorize pe rădăcinile de arbori). El este răspândit de-a lungul zonei temperate în Europa, crește prin pășuni, tufișuri și în poienile din păduri de foioase, preferat pe soluri calcaroase. În România, Basarabia și Bucovina de Nord poate fi găsit adeseori în zonele mai călduroase ale Munții Carpaților din (mai) iunie până septembrie (octombrie).

Taxonomie

Numele binomial a fost determinat de micologul german Harald Othmar Lenz (1798-1870) în cartea sa Die nützlichen und schädlichen Schwämme din 1831, care a fost numele curent până în 2015, fiind și listat sub acest taxon în cele mai multe cărți micologice actuale.

După ce micologii chinezi K. Zhao &  Z.L.Yang au descris genul nou Rubroboletus în 2014, au transferat și această specie la acest gen sub păstrarea epitetului. Acest taxon este numele curent valabil (2020).

Toate celelalte încercări de redenumire sunt acceptate sinonim, dar nu sunt folosite.

Epitetul a fost creat de Lenz însuși. I-a dat numele sinistru al lui Satan, derivat din cuvântul grec (=dracul, satana), după ce a dormit în cameră împreună cu câțiva bureți ai speciei, simțindu-se rău în dimineața următoare și crezând, că emanațiile ciupercilor ar fi fost de vină.

Descriere

 Pălăria: este compactă și poate avea o lățime de până la 25 cm. La început semisferică, ea se întinde apoi în formă de pernă, cu timpul devine neregulat îndoită. În tinerețe pălăria este alb-cenușie, la maturitate tinde mai mult spre ocru, adeseori și spre culoarea pielei cu note verzui. Cuticula este inițial acoperită fin fetru-păroasă, mai târziu netedă și în sfârșit adesea ușor unsuros-lipicioasă.
 Tuburile și porii: sporiferele au la început un colorit galben-pal, pentru a-și schimba culoarea în cele din urmă spre galben-verzui respectiv slab albastru-verde. Porii de la capătul tubulețelor sunt doar în tinerețe de culoare gălbuie, preluând foarte curând o nuanță din ce în ce mai roșiatică, devenind la maturitate deplină roșu puternic.
 Piciorul: are o lungime de 5 până la 12 cm  și o grosime de 4 până la 10 cm. El este deseori foarte bulbos și de obicei mai larg decât lung, tânăr aproape sferic, acoperit cu o grilă strânsă și hexagonală evident roșie pe fond galben.
 Carnea: este albicioasă, cu tonuri gălbuie până la ocru pal, decolorându-se tăiată sau după o leziune doar moderat verde-albăstrui, nu rar și roșiatic. Mirosul este în tinerețe slab, dar la maturitate sau după o depozitare prelungită, ca de carne stricată, gustul fiind plăcut.
 Caracteristici microscopice: sporii de culoarea lutului sunt netezi, ovoidal alungiți, neamilozi (nu se decolorează cu reactivi de iod), având o mărime de 11-15 x 5-7 microni. Pulberea lor este brun-măslinie. Basidiile clavate cu 4 sterigme fiecare măsoară 35-45 x 10-12 microni. Prezintă cistide (elemente sterile situate în stratul himenal sau printre celulele din pielița pălăriei și a piciorului, probabil cu rol de excreție) fusiforme și apiculate în vârf de 40-60 x 7-15 microni.
 Reacții chimice: Buretele se decolorează cu acid sulfuric ocru-gălbui, cu anilină încet brun-roșiatic, cu Hidroxid de amoniu galben-verzui, cu Hidroxid de potasiu pal roșiatic și cu sulfat de fier gri.

Toxicitate

O componentă toxică a fost descoperită deja de mult (1867): muscarina. Dar cantitățile au fost considerate a fi mult prea mici pentru mulțimea efectelor toxice ale ciupercii. Între timp (1990) a fost izolată o altă componentă mult mai eficientă. Este vorba de glicoproteina bolesatine.

Buretele dracului este foarte otrăvitor, nu numai atunci când este consumat crud, ci de asemenea fiert. Simptomele predominante sunt de natură gastrointestinală care includ greață severă, vărsături violente care pot dura până la șase ore precum și diaree sângeroasă gravă. Din cauza împovărării puternice a organismului, otrăvirea poate să se termine letal pentru copii mici, oameni în vârstă și bolnavi. Un medic ar trebui să fie convocat imediat la primele semne suspecte ale unei astfel de intoxicații.

Bureți similari
Există mai multe ciuperci asemănătoare cu hribul dracului. Unele sunt de asemenea otrăvitoare sau necomestibile, altele sunt savuroase. Câteva exemple:
 Bureți otrăvitori sau de valoare necunoscută: Boletus luteocupreus sin. Imperator luteocupreus, Boletus splendidus ssp. moseri, Rubroboletus eastwoodiae (otrăvitor, asemănător în aspect cu buretele dracului, încă nu găsit în Europa),, Rubroboletus legaliae sin. Boletus legaliae, Boletus satanoides, ( foarte similar, suspect, crud mereu foarte toxic), Rubroboletus lupinus (otrăvitor), Rubroboletus purpureus (otrăvitor, gust tare neplăcut), Rubroboletus rhodoxanthus (crud foarte toxic, bine fiert probabil comestibil, de calitate mediocră, ușor de confundat cu buretele dracului, comestibilitatea fiind discutată, de aceea indicat aici necomestibil), Rubroboletus rubrosanguineus (poate otrăvitor).
 Bureți necomestibili: Boletus calopus (foarte amar), Boletus permagnificus.
 Bureți comestibili: Boletus erythropus sin. Boletus luridiformis (foarte gustos), Boletus luridus (foarte gustos), Boletus pulverulentus (de calitate mediocră), Rubroboletus dupainii (comestibil).

Imagini de bureți similari

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012,  ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, volumele 1-4, vezi note
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "Pilze", Editura Silva, Zürich 1986
 Ernst Gäumann: "Vergleichende Morphologie der Pilze", Editura Gustav Fischer, Jena 1926
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Csaba Locsmándi, Gizella Vasas: "Ghidul culegătorului de ciuperci", Editura Casa, Cluj-Napoca 2013, ISBN 9786068527147, 192 p.
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983
 Rolf Singer: "Die Pilze Mitteleuropas", vol. 5 și 6: "Die Röhrlinge, pârțile 1 și 2", Editura Justus Klinkhardt, Bad Heilbrunn 1965-1967

Legături externe

 Boletus satanas, film

Rubroboletus
Micoriză
Ciuperci otrăvitoare
1831 în știință

Rubroboletus satanas


Freya aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Freyja, İskandinav mitolojisinde deniz tanrısı Njord'un kızı ve Freyr'in kız kardeşi
 Freya (hayvan), Salticidae familyasına bağlı bir örümcek cinsi
 Freya (bitki), Asteraceae familyasına bağlı bir cins

Freya


USS Perch (SS-176) - a Porpoise-class submarine, was the first ship of the United States Navy to be named for the perch.

Construction and commissioning
Perch′s keel was laid down on 25 February 1935 by the Electric Boat Company, in Groton, Connecticut. She was launched on 9 May 1936, sponsored by Mrs. Helen Lorena Withers (née LaBar), wife of Captain (later Admiral) Thomas Withers, Jr., then assigned to Naval Submarine Base New London at Groton, She was commissioned on 19 November 1936.

Service history

Inter-war period
After shakedown in the North Atlantic Ocean, Perch became a unit of the United States Pacific Fleet when she joined Submarine Squadron 6 (SubRon 6) in November 1937. The following spring she was engaged in the annual fleet problem and did some work on a survey of the Aleutian Islands, entering the Bering Sea on 28 February. In the spring of 1939, Perch operated with the fleet on its cruise to the United States East Coast.

In October 1939, Perch departed San Diego, California, for Manila where she became a division flagship and made a summer cruise in 1940 to Tsingtao and Shanghai. She spent the year preceding World War II in operations around the Philippines. A week before Japan's attack on Pearl Harbor, Perch rendezvoused with two transports off Shanghai and escorted the 4th Marine Regiment from China to the Philippines.

World War II
At the outbreak of hostilities on 8 December 1941 (which was 7 December 1941 on the other side of the International Date Line in Hawaii where the war began with the Pearl Harbor attack), Perch, commanded by David A. Hurt, was in Cavite Navy Yard. She took part in the rush to clear the navy yard on 10 December and watched, at close range, the destruction of Cavite by Japanese bombers. That night, Perch slipped through the Corregidor minefields and scouted between Luzon and Formosa (now Taiwan) in search of targets. Failing to detect any, she shifted to an area off Hong Kong, and on the evening of 25 December 1941 launched four torpedoes at a large merchant ship, all missing. A few days later, she torpedoed a merchant ship, probably . Japanese escorts prevented Perch from observing the kill.

Perch proceeded south to Darwin, Australia, to repair damage, making several unsuccessful attacks en route. She next made a patrol to Kendari, Celebes (now Sulawesi), where she scouted the harbor and made several attempts to get through the narrow entrance to an attack position.

After a week of close contact with the Japanese while obtaining information, Perch headed south, searching for targets. In a night attack on a large merchant ship off the eastern coast of Celebes, Perch was hit in the superstructure, forward of the pressure hull of the conning tower, by a high-explosive round which blew away the bridge deck, punctured the antenna trunk and temporarily put her radio out of commission. Her crew made repairs on deck at night in waters heavily patrolled by the Japanese, and Perch headed for the Java Sea.

On the evening of 1 March 1942, Perch surfaced  northwest of Surabaya, Java, and started in for an attack on a Japanese convoy landing troops to the west of Surabaya. Two Japanese destroyers,  and , attacked and drove her down with a string of depth charges which caused her to bottom at . Several more depth-charge attacks caused extensive damage, putting the starboard motors out of commission and causing extensive flooding throughout the boat. After repairs, Perch surfaced at 02:00 on 2 March, only to be again driven down by destroyers. Her loss of oil, as well as air from her damaged ballast tanks, convinced the Japanese that Perch was breaking up and they went on to look for other kills, allowing her to escape.

With Perch′s decks awash and only one diesel engine in commission, the crew made all possible repairs. During the early morning of 3 March, Perch made a test dive with almost fatal results. Expert handling and good luck enabled her to surface, and she began making further repairs. Then two Imperial Japanese Navy cruisers and three destroyers hove into view and began firing at Perch. As shells straddled Perch, her commanding officer ordered "Abandon ship, scuttle the boat." With all hull openings open, Perch made her last dive. She was stricken from the Naval Vessel Register on 24 June 1942.

The Japanese destroyer  captured Perch′s entire crew. Of Perch′s 54 enlisted men and five officers, all but five — who died of malnutrition in Japanese prisoner-of-war camps — were able to return to the United States after V-J Day in August 1945.

Wreck
On 23 November 2006, Thanksgiving Day in the United States, the wreck of Perch was unexpectedly located by an international team of divers aboard MV Empress while searching for the wreck of the British heavy cruiser  northwest of Bawean Island in the Java Sea. The expedition had hoped to locate and photograph the wreck of  Exeter, sunk in the same area on 1 March 1942.  The wreck of Perch was illegally salvaged sometime between 2006 and 2016 and no longer exists. Unlike the Dutch and British ships near her, which also were scavenged illegally, Perch was not a war grave, as she had been abandoned by her crew without fatalities.

Awards
 Asiatic-Pacific Campaign Medal with one battle star for World War II service

Lieutenant Kenneth G. Schacht was awarded a Navy Cross for assisting in the scuttling of Perch and therefore preventing the Japanese from capturing classified code books, materials, and equipment.

In media
Perch is the subject of an episode of the syndicated television anthology series The Silent Service, which aired in the United States during the 1957–1958 television season.

References

Further reading

External links
On Eternal Patrol: USS Perch

United States Porpoise-class submarines
World War II submarines of the United States
Lost submarines of the United States
Ships built in Groton, Connecticut
World War II shipwrecks in the Java Sea
1936 ships
Maritime incidents in March 1942
Submarines sunk by Japanese warships

USS Perch (SS-176)


Petre Mitu (n. 22 martie 1977, București) este un fost jucător de rugby în XV profesionist român.

Carieră
S-a crescut într-o familie iubitoare de rugby: tatăl și unchiul său erau jucători de rugby amatori. El a început să joace la vârsta de șase ani la Gloria București, un club de formare, unde fratele său mai mare se antrena și unde el însuși a fost descoperit de Dumitru Sterian "Cioc".

La seniori s-a legitimat la CSA Steaua (1996–1999), cu care a fost campion național în 1999, înainte de a pleca la clubul francez Stade Aurillacois (1998-2001), unde s-a alăturat lui Florin Corodeanu și lui Romeo Gontineac. Apoi a activat la cluburile franceze FC Grenoble, Stade Poitevin, Tarbes Pyrénées și US Montauban. A fost jucător-antrenor la CAC Rugby Castelsarrasin și la Rugby athlétic club angérien.

A fost component al echipei care a câștigat medalia de bronz la Campionatul Mondial de juniori din 1996. A fost selecționat pentru prima dată la echipa națională a României pentru un meci împotriva Țării Galilor în 1997. Doi ani mai târziu a participat la Cupa Mondială de Rugby din 1999, fiind titular în toate cele trei meciuri disputate de România. A fost numit căpitan în 2001 și în 2002. Nu a fost selecționat pentru Cupa Mondială de Rugby din 2003, fiind accidentat la picior. A fost exclus de echipa pentru ediția din 2007 după ce a refuzat la începutul acestui an să joace cu Georgiei – din motive financiare, conform Federației Române de Rugby, pentru că clubul său avea un meci important cu Stade Français, conform altor surse. S-a retras din naționala în 2009. De-a lungul carierei a strâns 41 de selecții pentru "Stejarii" și a marcat 339 puncte, înscriind 14 eseuri.

În 2014 a fost diagnosticat cu scleroză laterală amiotrofică sau boală lui Charcot (ALS), o boală neurologică incurabilă.

Referințe

Legături externe
  Statistice internaționale pe ESPN Scrum

Rugbiști români
Bucureșteni
Sportivi români în viață

Petre Mitu


Vasile Nicolescu (n. 1 noiembrie 1929, Podenii Vechi, jud. Prahova – d. 31 mai 1990, București) a fost un poet, eseist și traducător român.

Biografie
S-a născut în 1929 ca fiu al agricultorului și factorului poștal Ioan I. Nicolescu și al soției sale, Florica (n. Mihăilescu). A urmat studii la liceul "Spiru Haret" din Ploiești (absolvite în 1949) și la Facultatea de Filosofie a Universității din București (absolvite în 1953). A obținut licența abia în 1961. A obținut ulterior o bursă de specializare editorială la Paris (1966-1967) și a urmat un stagiu de cercetare la Universitatea din Poitiers și la Institutul de studii franceze din La Rochelle (1968).

După absolvirea facultății a lucrat ca lector la Direcția Generală a Presei și Tipăriturilor (1953-1961), redactor responsabil al secției de poezie, critică, istorie literară și teatru la Editura pentru Literatură (1961-1968); director al Editurii pentru Literatură Universală (1968-1969), redactor la Cahiers roumains d'études littéraires, apoi director al Direcției literaturii și publicațiilor literare din Consiliul Culturii și Educației Socialiste (1969-1983). S-a pensionat în 1983 pe motiv de boală.

Funcțiile deținute i-au oferit puterea de a cenzura publicarea unor cărți, care nu se încadrau în ideologia culturală a regimului comunist.

Vasile Nicolescu a fost considerat de contemporani un om duplicitar și aservit regimului comunist, care a susținut protocronismul și i-a criticat pe cei care încercau să demonstreze incompatibilitatea dintre comunism și cultură. L-a acuzat pe poetul Ștefan Augustin Doinaș cu prilejul Colocviului Național de Poezie de la Iași (18-20 octombrie 1978) că a trecut deliberat sub tăcere "libertatea reală a poeziei noastre, [...] lărgirea orizontului filosofic, [...] profunzimile și adevărurile poeziei de azi, expresie a adevărurilor lumii noastre" și că susținea aceleași teze antipatriotice precum Monica Lovinescu și Virgil Ierunca, învinuindu-l indirect de cosmopolitism și de trădare de țară pentru că respingea tendințele protocroniste și patriotarde din cultura română. Scena este istorisită pe 10 august 1979 de Monica Lovinescu astfel: "Cert este că, la Colocviul de Poezie de la Iași de anul trecut, Vasile Nicolescu a acuzat pe Ștefan Augustin Doinaș de a susține aceleași teze împotriva poeziei patriotarde ca un domn și o doamnă de la «Europa Liberă»". Atitudinea protocronistă și duplicitară a lui Vasile Nicolescu a fost criticată în emisiunea postului de radio Europa Liberă din 13 ianuarie 1981.

Au existat și opinii diferite cu privire la activitatea lui Vasile Nicolescu. Traducătoarea Antoaneta Ralian îl considera un om "sensibil, cultivat, manierat", care ar fi "apărat mulți scriitori de biciul cenzurii și al urmăririi politice".

Activitatea literară
Vasile Nicolescu face parte din aceeași generația poetică cu Alexandru Andrițoiu, Ion Horea, Ion Brad, Aurel Gurghianu și Aurel Rău. A debutat ca poet în anul 1946, publicând versuri în ziarul Națiunea, condus de George Călinescu, apoi în revistele Contemporanul, România literară, Luceafărul, Secolul 20 etc. Poezia lui Vasile Nicolescu exprimă sentimente esențiale în forme intelectualizate, considera criticul Emil Manu.

Volumul său de debut, Liturghii negre (1946), conține poeme de atmosferă bacoviană care, în opinia lui Eugen Simion, "evocă "poeții descompuși de suferință", delirul stihiilor, plînsul clopotelor și clavirul". Poeziile din volumele de tinerețe Enescu. Suită lirică (1958), Poeme (1963) și Parabola focului (1967) sunt o sărbătoare a focului, o expresie unui temperament romantic, care cutreieră spațiul și timpul în căutarea înțelesurilor universale. Poetul este călăuzit de virtuțile umanistice ale miturilor, redând dramatismul interior în zborul renascentist către absolut. Volumele Secțiunea de aur (1973), Lumea diafană (1977) și Întâlnire în oglindă (1978) marchează o maturizare stilistică a poetului, interesat de obținerea unei perfecțiuni formale. Ultimele volume (O grădină pentru Orfeu, 1982; Semnătura fulgerului, 1983; Fugato, 1987) se caracterizează printr-o estetizare a materialului poetic, ce se realizează potrivit criticului Dumitru Micu "prin fuzionarea modurilor clasic și romantic sub semnul barocului".

În afară de activitatea poetică, Vasile Nicolescu s-a remarcat ca un comentator avizat al operei unor artiști plastici universali precum Joseph Mallord William Turner, Claude Monet, John Constable, James Abbott McNeill Whistler, Caravaggio sau Johannes Vermeer. A mai alcătuit două antologii tematice de poezie: Din lirica mării (1964) și Cântecul iubirii (1966) și a publicat volumul de eseuri Starea lirică (1975) despre scriitori români și străini. De asemenea, a tradus din scrierile lui Robert Desnos (1969), Henri Michaux (1970), Max Jacob (1974), Ezra Pound (1975), Ted Hughes (1977), Sylvia Plath (1980). Traducerea volumului Din cântecele lui Kra de Ted Hughes a fost realizată într-o formă brută de Antoaneta Ralian, iar poetul Vasile Nicolescu i-a imprimat ritmul și forma poetică; această colaborare i-a facilitat Antoanetei Ralian o excursie de două săptămâni în Anglia. Traducerile realizate de Vasile Nicolescu din poezia franceză contemporană nu urmăresc reproducerea textului original, ci redarea esenței poetice a ideilor.

Premii și distincții
Vasile Nicolescu a obținut Premiul Uniunii Scriitorilor (1970, 1971), Premiul Asociației Scriitorilor din București (1978) și Premiul Academiei Române (1985).

A fost distins cu Ordinul Meritul Cultural clasa a IV-a (1971) "pentru merite deosebite în opera de construire a socialismului, cu prilejul aniversării a 50 de ani de la constituirea Partidului Comunist Român".

Scrieri
 Liturghii negre, versuri, Ploiești, 1946;
 Enescu. Suită lirică, ESPLA, București, 1958;
 Poeme, Editura pentru Literatură, București, 1963;
 Parabola focului, versuri, Editura pentru Literatură, București, 1967;
 Clopotul nins, versuri, Editura Eminescu, București, 1971;
 Secțiunea de aur - Nopțile albionului, versuri, Editura Eminescu, București, 1973;
 Turner, album de artă, București, 1974 (ed. a II-a, 1976; ed. a III-a, 1979);
 Poeme, pref. de P. Georgescu, Colecția Cele mai frumoase poezii, Editura Albatros, București, 1974;
 Starea lirică, vol. I-II, Editura Eminescu, București, 1975-1984;
 Transfigurare – Remise en ręve, Editura Eminescu, București, 1976 (traducere în franceză de Sorina Bercescu);
 Monet, album de artă, București, 1976;
 Lumea diafană, versuri, Editura Eminescu, București, 1977;
 Constable, album de artă, Editura Meridiane, București, 1977;
 Întâlnire în oglindă, versuri, Editura Eminescu, București, 1978;
 Salonul olandez, versuri, Editura Cartea Românească, București, 1979;
 Whistler, album de artă, Editura Meridiane, București, 1981;
 Corabia de sunete, versuri, Colecția "Poeți români contemporani", Editura Eminescu, București, 1981;
 O grădină pentru Orfeu, versuri, Editura Eminescu, București, 1982;
 Semnătura fulgerului, versuri, Editura Eminescu, București, 1983;
 Caravaggio, București, 1983;
 Vermeer din Delft, București, 1985;
 Magnolii și fum, pref. de Eugen Simion, Editura Minerva, București, 1986;
 Fugato, versuri, Editura Eminescu, București, 1987.

Traduceri
 Robert Desnos, Noaptea nopților fară iubire, București, 1969 (în colab. cu T. Gheorghiu);
 Henri Michaux, Spațiul dinlăuntru, București, 1970;
 Max Jacob, Cornetul de zaruri, București, 1974;
 Ted Hughes, Din cântecele lui Kra, București, 1977;
 Antologia poeziei americane, în colab., București, 1979;
 Sylvia Plath, Ariel și alte poeme, București, 1980;
 Lirică universală, București, 1996.

Note

Legături externe
 Aurel Sasu, Dicționar biografic al literaturii române M-Z, vol. II, Ed. Paralela 45, București, 2004, pp. 224–225. ISBN 973-697-758-7

Nașteri în 1929
Decese în 1990
Poeți români din secolul al XX-lea
Traducători români
Oameni din județul Prahova
Decorați cu Ordinul Meritul Cultural

Vasile Nicolescu


Kozelník este o comună slovacă, aflată în districtul Banská Štiavnica din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 166 de locuitori.

Istoric
Localitatea Kozelník este atestată documentar din 1518.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Kozelník


Vagtskifte er en militær ceremoni, der finder sted når vagten skal udskiftes. Den finder ofte sted på kongelige slotte, men finder også sted andre steder.

Vagtskiftet kan, afhængigt af omstændighederne, være mere eller mindre spektakulært, men det indebærer altid en vis form for ceremoniel, idet den tiltrædende vagt officielt skal afløse den aftrædende vagt.

Danmark

I Danmark foregår der dagligt et vagtskifte på Amalienborg, udført af Den Kongelige Livgarde.

På slottet er der forskellige former for vagter, afhængig af hvem der bebor slottet. De forskellige vagter udløser derved også forskellige vagtskifter.

Det mest spektakulære vagtskifte foregår ved skift af en kongevagt, hvor majestæten er tilstede på slottet, heri indgår faneceremoniellet, hvor aftrædende vagts fane udskiftes med tiltrædende vagts.

Ved en løjtnantsvagt er styrken dels lidt mindre, dels indgår faneceremoniellet ikke, men der er dog stadig musikkorps og tambourkorps, i modsætning til en palævagt, hvor vagtstyrken kun består af atten mand og en sergent.

Mindre vagtskifter finder sted på andre slotte, hvor majestæten opholder sig: Fredensborg slot, Marselisborg og Gråsten slot.

Derudover foregår der et dagligt vagtskifte på Rosenborg slot, samt i særlige tilfælde ved Christiansborg slot.

Der foregår endvidere også et dagligt vagtskifte på Kastellet.

Andre lande

Grækenland
I Athen udfører Evzones hver time et vagtskifte ved den ukendte soldats grav på Syntagmapladsen.

Norge
Ved Det Kongelige Slott i Oslo, udfører Kongens Garde et dagligt vagtskifte.

Storbritannien
I London skifter vagten foran Buckingham Palace dagligt om sommeren, hver anden dag om vinteren.

Sverige
Hver dag skiftes vagten, opstillet af Högvakten, ved Stockholms Slot

Eksterne henvisninger

Militær kultur

Vagtskifte


SummerSlam 2019 a fost cea de-a 32-a ediție a pay-per-view-ului anual SummerSlam organizat de WWE. Evenimentul a avut loc pe 11 august 2019, evenimentul fiind găzduit deScotiabank Arena în Toronto, Canada. Melodia oficială a fost "Go" interpretată de cei de la The Black Keys.

Rezultate
 Kick-Off: Drew Gulak l-a învins pe Oney Lorcan păstrându-și campionatul WWE Cruiserweight Championship (8:45)
 Gulak l-a numărat pe Lorcan după un «Cyclone Clash».
 Kick-Off: Buddy Murphy l-a învins pe Apollo Crews prin descalificare (4:20)
 Crews a fost descalificat după ce Rowan l-a atacat pe Murphy.
 Kick-Off: Alexa Bliss și Nikki Cross (c) le-a învins pe The IIconics (Billie Kay & Peyton Royce) păstrându-și campionatele WWE Women's Tag Team Championship (6:15)
 Bliss a numărat-o pe Royce după un «Twisted Bliss».
  Becky Lynch (c) a învins-o pe Natalya într-un Submission match păstrându-și campionatul WWE Raw Women's Championship (12:35)
 Lynch a făcut-o pe Natalya să cedeze cu un «Dis-Arm-Her».
 Goldberg l-a învins pe Dolph Ziggler (1:50)
 Goldberg l-a numărat pe Ziggler după un «Spear» și un «Jackhammer».
 AJ Styles (c) (însoțit de Luke Gallows și Karl Anderson) l-a învins pe Ricochet păstrându-și campionatul WWE United States Championship (13:00)
 Styles l-a numărat pe Ricochet după un «Styles Clash».
 În timpul luptei, Gallows și Anderson au intervenit în favoarea lui Styles iar după meci, l-au atacat pe Ricochet.
 Bayley (c) a învins-o pe Ember Moon păstrându-și campionatul WWE SmackDown Women's Championship (10:00)
 Bayley a numărat-o pe Moon după un «Bayley-to-Belly» de pe a treia coardă.
 Kevin Owens l-a învins pe Shane McMahon (însoțit de Elias) (9:20)
 Owens l-a numărat pe McMahon după un «Low Blow» și un «Stunner».
 În timpul luptei, Elias a intervenit în favoarea lui McMahon.
 Dacă Owens pierdea lupta, trebuia să plece din WWE.
 Charlotte Flair a învins-o pe Trish Stratus (17:20)
 Charlotte a făcut-o pe Stratus să cedeze cu un «Figure Eight».
 Aceasta a fost lupta de retragere pentru Stratus.
 Campionul WWE Kofi Kingston (c) împotriva lui Randy Orton s-a terminat fără rezultat (16:45)
 Ambii au fost numărați până la 10 în afara ringului.
 După luptă, Kingston l-a atacat pe Orton.
 "The Fiend" Bray Wyatt l-a învins pe Finn Bálor (3:25)
 Wyatt l-a numărat pe Bálor după un «Mandible Claw».
 Seth Rollins l-a învins pe Brock Lesnar (c) (însoțit de Paul Heyman) câștigând campionatul WWE Universal Championship (13:25)
 Rollins l-a numărat pe Lesnar după un «Curb Stomp».

Referințe
SummerSlam

SummerSlam (2019)


Klokkeblomst er en computeranimationsfilm og den første af flere i Disney-feernes univers, produceret af DisneyToon Studios. Det drejer sig om feen Klokkeblomst, karakteriseret og instrueret instrueret af J.M. Barrie i sit eventyret Peter og Wendy, og fremhævet i 1953 i animationsfilm, Peter Pan og dens efterfølger fra 2002 Peter Pan - Tilbage til Ønskeøen.

I modsætning til Disneys to originale Peter Pan film med karakteren Klokkeblomst, som var produceret primært ved hjælp af traditionel animation, bliver de nye Klokkeblomst film fremstillet ved anvendelse af digital 3d modellering.
Den første film om Klokkeblomst blev udgivet på DVD og Blu-ray af Walt Disney Home Video september 11, 2008.

Klokkeblomst er den første Disney film i universet om Klokkeblomst og feerne på Ønskeøen. Skuespillerinde Brittany Murphy blev oprindeligt valgt til at lægge stemme til Klokkeblomst, før rollen endelig gik til Mae Whitman.

Klokkeblomst engelske navn "Tinkerbell" er en sammentrækning af ordene "Tinker", der frit oversat betyder "Alt-mulig-mand" og Bell der betyder klokke.
Den direkte oversættelse af Klokkeblomst's navn burde derfor være Altmuligklokke.

Medvirkende
Danske stemmer
 Özlem Saglanmak / Klokkeblomst
 Cecilie Stenspil / Rosetta
 Maria Lucia Rosenberg / Iridessa
 Louise Mieritz / Silvia
 Julie Ølgaard / Faunia
 Helle Charlotte Dolleris / Feen Maria
 Mads Sætter Lassen / Tristan
 Timm Vladimir / Klang
 Gordon Kennedy / Bobble
 Maria Rich / Vidia
 Solbjørg Højfeldt / Dronning Clarissa

Øvrige medvirkende
Lars Mikkelsen, Vibeke Hastrup, Jens Jørgen Spottag, Sonja Oppenhagen, Mads Knarreborg, Puk Scharbau, Sonny Lahey, Andreas Nicolet, Sara Poulsen, Annevig Schelde Ebbe & Asta Dueholm

Sange
Man mærker de er her
Gudrun Solja Jacobsen

Husk hvem du virkelig er
Gudrun Solja Jacobsen, Frederikke Palmhøj Hobel, Stephanie Rask, Sarah Greve-Krommes

Gå hjertets vej
Gudrun Solja Jacobsen, Trine Dansgaard, Ulla Holger

Dansk version
 Dialoginstruktør Vibeke Dueholm
 Oversætter Hans Kristian Bang/Mediaplant
 Sanginstruktør Vibeke Dueholm
 Sangoversætter Trine Dansgaard/Mediaplant
 Indspilningsstudie Sun Studio Denmark A/S
 Indspilningsteknikere Jonas Jensen, Morten Folmer, Jørn Jespersen
 Produktionskoordinator Jens Nørkjær, Sofie Moltke Brøchner
 Mixstudie Shepperton International
 Kreativ Supervisor Kirsten Saabye

Eksterne henvisninger

Animationsfilm fra USA

Klokkeblomst (film)


أسامة حسن لاعب كرة القدم مصري، ولاعب سابق لنادي الزمالك وانتقل إليه من نادي إنبي، معروف بالضربات الثابتة عن طريق القدم اليسرى ، والمعروف عنه أيضًا أنه خريج أكاديمية الأهلي للشباب المنافس التقليدي لنادي الزمالك. ثم انتقل أسامة حسن إلى نادي الاتحاد السكندري على سبيل الإعارة.

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مصريون
أجنحة كرة قدم
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الاتحاد السكندري
لاعبو الدوري المصري الممتاز
لاعبو كرة قدم مصريون
لاعبو منتخب مصر لكرة القدم
لاعبو نادي أسوان
لاعبو نادي الزمالك
لاعبو نادي إنبي
مواليد 1399 هـ
مواليد 1979
مواليد في مصر

أسامة حسن (لاعب كرة قدم)


Dúbrava este o comună slovacă, aflată în districtul Levoča din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 327 de locuitori.

Istoric
Localitatea Dúbrava este atestată documentar din 1293.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Dúbrava, Levoča


LEDA/PGC 4181 ist eine  linsenförmige Galaxie vom Hubble-Typ S0/a im Sternbild Phönix, die etwa 296 Millionen Lichtjahre von der Milchstraße entfernt. Im selben Himmelsareal befinden sich u. a. die Galaxien IC 1627 und IC 1633.

Weblinks
 SIMBAD Astronomical Database
 Aladin Lite

Einzelnachweise

Linsenförmige Galaxie

PGC 4181


Circuitul Internațional Bahrain este un circuit de curse auto din Sakhir, Bahrain.

Circuitul Internațional Bahrain (cunoscut ca și "Sakhir") a fost proiectat de Hermann Tilke și a fost construit în doar 16 luni la un cost estimativ de $150m de dolari. Prima cursă s-a desfășurat în 2004, și a fost câștigată de Michael Schumacher.

Referințe

Bahrain
Formula 1 în Bahrain

Circuitul Internațional Bahrain


The Counter-Enlightenment refers to a loose collection of intellectual stances that arose during the European Enlightenment in opposition to its mainstream attitudes and ideals. The Counter-Enlightenment is generally seen to have continued from the 18th century into the early 19th century, especially with the rise of Romanticism. Its thinkers did not necessarily agree to a set of counter-doctrines but instead each challenged specific elements of Enlightenment thinking, such as the belief in progress, the rationality of all humans, liberal democracy, and the increasing secularisation of society.

Historical analyses differ on who is to be included among the pioneering figures of the Counter-Enlightenment. In Italy, Giambattista Vico criticised the spread of reductionism and the Cartesian method which he saw as castrating the arts and humanities of the Renaissance. Decades later, Joseph de Maistre in Sardinia and Edmund Burke in Britain both criticised Enlightenment ideals for leading to the bloodshed and tyranny of the French Revolution. Jean-Jacques Rousseau and Johann Georg Hamann were also significant to the rise of the Counter-Enlightenment as forefathers of French and German Romanticism respectively.

In the late 20th century, the concept of the Counter-Enlightenment was popularised by pro-Enlightenment historian Isaiah Berlin as a tradition of relativist, anti-rationalist, vitalist, and organic thinkers stemming largely from Hamann and subsequent German Romantics. While Berlin is largely credited with having refined and promoted the concept, the first known use of the term in English occurred in 1949 and there were several earlier uses of it across other European languages, including by German philosopher Friedrich Nietzsche.

Term usage

Early usage
Despite criticism of the Enlightenment being a widely discussed topic in twentieth-century thought, the term 'Counter-Enlightenment' was underdeveloped. It was first mentioned briefly in English in William Barrett's 1949 article "Art, Aristocracy and Reason" in Partisan Review. He used the term again in his 1958 book on existentialism, Irrational Man; however, his comment on Enlightenment criticism was very limited. In Germany, the expression "Gegen-Aufklärung" has a longer history. It was probably coined by Friedrich Nietzsche in "Nachgelassene Fragmente" in 1877.

Lewis White Beck used this term in his Early German Philosophy (1969), a book about Counter-Enlightenment in Germany. Beck claims that there is a counter-movement arising in Germany in reaction to Frederick II's secular authoritarian state. On the other hand, Johann Georg Hamann and his fellow philosophers believe that a more organic conception of social and political life, a more vitalistic view of nature, and an appreciation for beauty and the spiritual life of man have been neglected by the eighteenth century.

Isaiah Berlin
Isaiah Berlin established this term's place in the history of ideas. He used it to refer to a movement that arose primarily in late 18th- and early 19th-century Germany against the rationalism, universalism and empiricism that are commonly associated with the Enlightenment. Berlin's essay "The Counter-Enlightenment" was first published in 1973, and later reprinted in a collection of his works, Against the Current, in 1981. The term has been more widely used since.

Berlin argues that, while there were opponents of the Enlightenment outside of Germany (e.g. Joseph de Maistre) and before the 1770s (e.g. Giambattista Vico), Counter-Enlightenment thought did not take hold until the Germans 'rebelled against the dead hand of France in the realms of culture, art and philosophy, and avenged themselves by launching the great counter-attack against the Enlightenment.' This German reaction to the imperialistic universalism of the French Enlightenment and Revolution, which had been forced on them first by the francophile Frederick II of Prussia, then by the armies of Revolutionary France and finally by Napoleon, was crucial to the shift of consciousness that occurred in Europe at this time, leading eventually to Romanticism. The consequence of this revolt against the Enlightenment was pluralism. The opponents to the Enlightenment played a more crucial role than its proponents, some of whom were monists, whose political, intellectual and ideological offspring have been terreur and totalitarianism.

Darrin McMahon
In his book Enemies of the Enlightenment (2001), historian Darrin McMahon extends the Counter-Enlightenment back to pre-Revolutionary France and down to the level of 'Grub Street,' thereby marking a major advance on Berlin's intellectual and Germanocentric view. McMahon focuses on the early opponents to the Enlightenment in France, unearthing a long-forgotten 'Grub Street' literature in the late 18th and early 19th centuries aimed at the philosophes. He delves into the obscure world of the 'low Counter-Enlightenment' that attacked the encyclopédistes and fought to prevent the dissemination of Enlightenment ideas in the second half of the century. Many people from earlier times attacked the Enlightenment for undermining religion and the social and political order. It later became a major theme of conservative criticism of the Enlightenment. After the French Revolution, it appeared to vindicate the warnings of the anti-philosophes in the decades prior to 1789.

Graeme Garrard

Cardiff University professor Graeme Garrard claims that historian William R. Everdell was the first to situate Rousseau as the "founder of the Counter-Enlightenment" in his 1971 dissertation and in his 1987 book, Christian Apologetics in France, 1730–1790: The Roots of Romantic Religion. In his 1996 article, "the Origin of the Counter-Enlightenment: Rousseau and the New Religion of Sincerity", in the American Political Science Review (Vol. 90, No. 2), Arthur M. Melzer corroborates Everdell's view in placing the origin of the Counter-Enlightenment in the religious writings of Jean-Jacques Rousseau, further showing Rousseau as the man who fired the first shot in the war between the Enlightenment and its opponents. Graeme Garrard follows Melzer in his "Rousseau's Counter-Enlightenment" (2003). This contradicts Berlin's depiction of Rousseau as a philosophe (albeit an erratic one) who shared the basic beliefs of his Enlightenment contemporaries. But similar to McMahon, Garrard traces the beginning of Counter-Enlightenment thought back to France and prior to the German Sturm und Drang movement of the 1770s. Garrard's book Counter-Enlightenments (2006) broadens the term even further, arguing against Berlin that there was no single 'movement' called 'The Counter-Enlightenment'. Rather, there have been many Counter-Enlightenments, from the middle of the 18th century to the 20th century among critical theorists, postmodernists and feminists. The Enlightenment has opponents on all points of its ideological compass, from the far left to the far right, and all points in between. Each of the Enlightenment's challengers depicted it as they saw it or wanted others to see it, resulting in a vast range of portraits, many of which are not only different but incompatible.

James Schmidt
The idea of Counter-Enlightenment has evolved in the following years. The historian James Schmidt questioned the idea of 'Enlightenment' and therefore of the existence of a movement opposing it. As the conception of 'Enlightenment' has become more complex and difficult to maintain, so has the idea of the 'Counter-Enlightenment'. Advances in Enlightenment scholarship in the last quarter-century have challenged the stereotypical view of the 18th century as an 'Age of Reason', leading Schmidt to speculate on whether the Enlightenment might not actually be a creation of its opponents, but the other way round. The fact that the term 'Enlightenment' was first used in 1894 in English to refer to a historical period supports the argument that it was a late construction projected back onto the 18th century.

The French Revolution

By the mid-1790s, the Reign of Terror during the French Revolution fueled a major reaction against the Enlightenment. Many leaders of the French Revolution and their supporters made Voltaire and Rousseau, as well as Marquis de Condorcet's ideas of reason, progress, anti-clericalism, and emancipation central themes to their movement. It led to an unavoidable backlash to the Enlightenment as there were people opposed to the revolution. Many counter-revolutionary writers, such as Edmund Burke, Joseph de Maistre and Augustin Barruel, asserted an intrinsic link between the Enlightenment and the Revolution. They blamed the Enlightenment for undermining traditional beliefs that sustained the ancien regime. As the Revolution became increasingly bloody, the idea of 'Enlightenment' was discredited, too. Hence, the French Revolution and its aftermath have contributed to the development of Counter-Enlightenment thought.

Edmund Burke was among the first of the Revolution's opponents to relate the philosophes to the instability in France in the 1790s. His Reflections on the Revolution in France (1790) identifies the Enlightenment as the principal cause of the French revolution. In Burke's opinion, the philosophes provided the revolutionary leaders with the theories on which their political schemes were based.

Augustin Barruel's Counter-Enlightenment ideas were well developed before the revolution. He worked as an editor for the anti-philosophes literary journal, L'Année Littéraire. Barruel argues in his Memoirs Illustrating the History of Jacobinism (1797) that the Revolution was the consequence of a conspiracy of philosophes and freemasons.

In Considerations on France (1797), Joseph de Maistre interprets the Revolution as divine punishment for the sins of the Enlightenment. According to him, "the revolutionary storm is an overwhelming force of nature unleashed on Europe by God that mocked human pretensions."

Romanticism
In the 1770s, the 'Sturm und Drang' movement started in Germany. It questioned some key assumptions and implications of the Aufklärung and the term 'Romanticism' was first coined. Many early Romantic writers such as Chateaubriand, Federich von Hardenberg (Novalis) and Samuel Taylor Coleridge inherited the Counter-Revolutionary antipathy towards the philosophes. All three directly blamed the philosophes in France and the Aufklärer in Germany for devaluing beauty, spirit and history in favour of a view of man as a soulless machine and a view of the universe as a meaningless, disenchanted void lacking richness and beauty. One particular concern to early Romantic writers was the allegedly anti-religious nature of the Enlightenment since the philosophes and Aufklarer were generally deists, opposed to revealed religion. Some historians, such as Hamann, nevertheless contend that this view of the Enlightenment as an age hostile to religion is common ground between these Romantic writers and many of their conservative Counter-Revolutionary predecessors. However, not many have commented on the Enlightenment, except for Chateaubriand, Novalis, and Coleridge, since the term itself did not exist at the time and most of their contemporaries ignored it.

The historian Jacques Barzun argues that Romanticism has its roots in the Enlightenment. It was not anti-rational, but rather balanced rationality against the competing claims of intuition and the sense of justice. This view is expressed in Goya's Sleep of Reason, in which the nightmarish owl offers the dozing social critic of Los Caprichos, a piece of drawing chalk. Even the rational critic is inspired by irrational dream-content under the gaze of the sharp-eyed lynx. Marshall Brown makes much the same argument as Barzun in Romanticism and Enlightenment, questioning the stark opposition between these two periods.

By the middle of the 19th century, the memory of the French Revolution was fading and so was the influence of Romanticism. In this optimistic age of science and industry, there were few critics of the Enlightenment, and few explicit defenders. Friedrich Nietzsche is a notable and highly influential exception. After an initial defence of the Enlightenment in his so-called 'middle period' (late-1870s to early 1880s), Nietzsche turned vehemently against it.

Totalitarianism
After World War II, the Enlightenment re-emerged as a key organizing concept in social and political thought and the history of ideas. The Counter-Enlightenment literature blaming the 18th-century trust in reason for 20th-century totalitarianism also resurged along with it. The locus classicus of this view is Max Horkheimer and Theodor Adorno's Dialectic of Enlightenment (1947), which traces the degeneration of the general concept of enlightenment from ancient Greece (epitomized by the cunning 'bourgeois' hero Odysseus) to 20th-century fascism.

The authors take 'enlightenment' as their target including its 18th-century form – which we now call 'The Enlightenment'. They claim it is epitomized by the Marquis de Sade. However, there were philosophers rejecting Adorno and Horkheimer's claim that Sade's moral skepticism is actually coherent, or that it reflects Enlightenment thought.

See also

Notes

Notes

References
 Barzun, Jacques. 1961. Classic, Romantic, and Modern. University of Chicago Press. .
 Berlin, Isaiah, "The Counter-Enlightenment" in The Proper Study of Mankind: An Anthology of Essays, .
 Berlin, Isaiah, Three Critics of the Enlightenment: Vico, Hamann, Herder. (Henry Hardy, editor). Princeton University Press, 2003
 Everdell, William R. Christian Apologetics in France, 1730–1790: The Roots of Romantic Religion. Lewiston: Edwin Mellen Press, 1987.
Everdell, William R. "Complots, Côteries, Conspirations: L'origine de la 'thèse Barruel' dans le roman apologétique" (7/6/89) in L'Image de la Révolution française: Communications présentées lors du Congrès Mondial..., vol III, Paris, 1989. Actes du Congrès mondial, "L'Image de la Révolution francaise!, 6-12 juillet, 1989, Pergamon press, p. 1881-1885
Everdell, William R. The Evangelical Counter-Enlightenment: From Ecstasy to Fundamentalism in Christianity, Judaism, and Islam in the 18th Century. New York: Springer, 2021.
 Garrard, Graeme, Rousseau's Counter-Enlightenment: A Republican Critique of the Philosophes (2003)
 Garrard, Graeme, Counter-Enlightenments: From the Eighteenth Century to the Present (2006)
 Garrard, Graeme, "Isaiah Berlin's Counter-Enlightenment" in Transactions of the American Philosophical Society, ed. Joseph Mali and Robert Wokler (2003),
 Garrard, Graeme, "The War Against the Enlightenment", European Journal of Political Theory, 10 (2011): 277–86.
 Garrard, Graeme, "Tilting at Counter-Enlightenment Windmills", Eighteenth-Century Studies, 49/ (2015): 77–82.
 Humbertclaude, Éric, Récréations de Hultazob. Paris: L'Harmattan 2010,  (sur Melech August Hultazob, médecin-charlatan des Lumières Allemandes assassiné en 1743)
 Israel, Jonathan, Enlightenment Contested, Oxford University Press, 2006. .
 Jung, Theo, "Multiple Counter-Enlightenments: The Genealogy of a Polemics from the Eighteenth Century to the Present", in: Martin L. Davies (ed.), Thinking about the Enlightenment: Modernity and Its Ramifications, Milton Park / New York 2016, 209-226 (PDF).
 Lehner, Ulrich L. The Catholic Enlightenment (2016)
 Lehner, Ulrich L. Women, Enlightenment and Catholicism (2017)
 Masseau, Didier, Les ennemis des philosophes:. l'antiphilosophie au temps des Lumières, Paris: Albin Michel, 2000.
 McMahon, Darrin M., Enemies of the Enlightenment: The French Counter-Enlightenment and the Making of Modernity details the reaction to Voltaire and the Enlightenment in European intellectual history from 1750 to 1830.
 Norton, Robert E. "The Myth of the Counter-Enlightenment," Journal of the History of Ideas, 68 (2007): 635–58.
 Schmidt, James, What Enlightenment Project?, Political Theory, 28/6 (2000), pp. 734–57.
 Schmidt, James, Inventing the Enlightenment: Anti-Jacobins, British Hegelians and the Oxford English Dictionary, Journal of the History of Ideas, 64/3 (2003), pp. 421–43.
 Wolin, Richard,  The Seduction of Unreason: The Intellectual Romance with Fascism from Nietzsche to Postmodernism (Princeton University Press) 2004, sets out to trace "the uncanny affinities between the Counter-Enlightenment and postmodernism."

External links
 Isaiah Berlin,"The Counter-Enlightenment", in Dictionary of the History of Ideas (1973)
 Darrin M. McMahon, "The counter-Enlightenment and the low-life of literature in pre-Revolutionary France," from Past & Present,'' May 1998

19th century in philosophy
Age of Enlightenment
Scientific revolution
Anti-intellectualism
Conservatism
Right-wing politics
Counter-revolutionaries
Criticism of rationalism

Counter-Enlightenment


An Dressleria helleri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dodson. An Dressleria helleri in nahilalakip ha genus nga Dressleria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dressleria

Dressleria helleri


Haşere, pek çok hayvan ve insan hastalığının nedeni, böcekler ve kemirgenler tarafından taşınan mikroorganizmalardır.

Haşere mücadelesinin önemini, tarih boyunca sıtma, veba gibi haşerelerin taşıdıkları hastalıklardan dolayı, hayatını kaybeden milyonlarca insan ve kaybolan medeniyetler yeterince açıklamaktadır.

Dolayısıyla haşere mücadelesi, 6 milyarı aşan dünya nüfusunun beslenmesi, giyimi ve korunması için kaçınılmazdır.

Yerel yönetimlerin üzerinde durdukları; uçan ve yürüyen haşereler, sıklıkla karşılaşılan fare türleri ile mücadeledir söz konusu bu vektörlerle mücadele de, Türkiye'de bilinçli veya bilinçsiz olarak kullanılan çeşitli mücadele yöntemleri mevcuttur,
Oysa, bu vektörler ile mücadele, halkın sağlığını doğrudan ilgilendiren son derece ciddi bir iştir. Halk sağlığının korunması kapsamında mücadele edilen zararlılardan hamam böceği, sinek, bit, pire, tahtakurusu, örümcek, kırkayak, akrep, karınca, yılan gibi insanlarla ortak yaşam alanı paylaşan canlılardır.

Haşerelerin en büyük ortak özellikleri hızlı bir şekilde çoğalmalarıdır. Her ortama ayak uyduran bu canlıların verdikleri zarardan kurtulmak için haşerelerle iyi bir şekilde mücadele edilmelidir. Haşereleri Yürüyen Haşere, Kemirgenler, Uçan Haşere gibi sınıflara ayırdığımızda onlarla mücadele etmek biraz kolaylaşmaktadır.

Adlandırma

Türkçede kullanılan haşere sözü Arapça حشرة (böcek) kelimesinden gelir.

Haşere


Douglas er höfuðborg og stærsti bær eyjunnar Mön. Íbúar eru um 28 þúsund talsins. Hún stendur við árósa Douglas-ár sem rennur út í Douglas-vík. Nafnið er dregið af fornkeltneska orðinu Duboglassio sem merkir "Svartá".

Mön

Douglas


Sadiye Hanım, Türk siyasetçi.

1930 yılında, bugün Artvin ili Yusufeli ilçesine bağlı Kılıçkaya (eski adıyla Ersis) beldesinde Belediye Başkanı seçildi ve iki yıl bu görevi yürüttü.

1950 yılında Mersin'de Belediye Başkanı seçilen ve kendisinden sıklıkla "Türkiye'nin ilk kadın belediye başkanı" olarak bahsedilen Müfide İlhan
Türkiye'nin "ilk kadın il belediye başkanı"dır; ondan çok daha önce Kılıçkaya beldesinde belediye başkanlığı yapan Sadiye Hanım Türkiye'deki "ilk kadın belde belediye başkanı"dır.

Yaşamı
Doğum ve ölüm tarihi bilinmeyen Sadiye Hanım, İstanbul'da yetişti. Babası, Çıldır Kaymakamı iken Ermeniler tarafından şehit edilen Ersisli Arslan Bey'dir.  Sadiye Hanım, Ardahanlı malül gazi Binbaşı Atabey ile evlendi. Bu evlilikten oğlu Ali Babür Ata Ardahan dünyaya geldi.

1930 yılında çıkarılan Belediye Yasası ile kadınlara da belediye seçimlerinde seçme ve seçilme hakkı tanınması ile Sadiye Hanım aynı yıl belediye seçimlerine aday oldu, Kılıçkaya kasabasında belediye başkanı seçildi ve iki yıl görev yaptı.

Kaynakça

Türk kadın siyasetçiler
Kılıçkaya belediye başkanları

Sadiye Hanım


هو ملك طروادة أثناء فترة حرب طروادة ابناؤه الأمير هيكتور وهو ولي العهد وقائد الجيش ْ- الأمير بارس والأمير هيلينوس وتوأمه الأميرة كاساندرا والأمير ديفوبوس قتل على يد نيبتولاتوس ابن اخيل أثناء اجتياح طروادة عرف عنه اصغاؤه لنصائح العرافين أكثر من نصائح العقل

تزوج بريام عدة مرات وكان له خمسون ولدا ذكرا والعديد من البنات هيكتور هوولي عهده وابنه الأكبر من زوجته الثانية هيكوبا كذلك انجب منها بارس المتسبب بحرب طروادة ومنها انجب أيضا توأما هما هيليوس وكاساندرا.

مراجع

أساطير هرقل
حصان طروادة
شخصيات أسطورية إغريقية
شخصيات الإنيادة
شخصيات من الإلياذة
طرواديون
ملوك أسطوريون تروي (نيويورك)
ملوك في الأساطير الإغريقية

بريام