Alexander Oscar (født 5. august 1998) er en dansk sanger og sangskriver fra Skejby, der har hittet med "Number", der udkom i begyndelsen af 2018. Singlen var i A-rotation på P3 og har været et af de mest spillede på radio og streaming i Danmark. Alexander fik sin første pladekontrakt som 14 årig. Hans debutalbum, "Highs & Lows", udkom 18. januar 2019 hos det internationale pladeselskab Sony Music. 10 juni 2019 rundede han 70 millioner streams på tværs af platforme.

International bevågenhed

Efter sin koncert på Spot Festival i maj 2018 fik han stor ros og blev beskrevet som "et talent med kurs med den internationale scene".

Lokal Succes

"Number" lå nummer ét på den lokale Radio Airplay og har efterfølgende ligget i top 50 i 37 uger. I august gik "Number" guld i Danmark.Derudover lå den nummer ét på den danske Shazam liste i flere uger. Den efterfølgende single "Coffee Table" er også blevet taget godt imod og lå 17. oktober nummer fem på Radio Airplay-listen i Danmark.

"Bands Of Tomorrow" beskriver singlen som et "melodisk, ørehængende og gennemført popnummer".

I oktober 2018 indgik han en international publishing-aftale med Sony Atv i Stockholm.

Midem Festival 2019

Som en af 11 kunstnere blev Alexander Oscar blandt 900 ansøgere udvalgt til at optræde på dette års Midem Festival.

Debutalbummet: Highs & Lows

18. januar 2019 udkom Alexander Oscars debutalbum, der bød på singlen "Complicated" med den svenske sangerinde Svea.  15. juni 2019 var albummet streamet mere end 37,5 millioner gange (Spotify).

"Complicated" sluttede året som den 34# mest streamede sang i Danmark på total listen for 2019.

"Number" sluttede som Nr 57# på den samme liste for årets mest streamede sange i 2018.

Features

Music videos

Filmografi og TV

2021 Unteruns - RTL - Bad intentions + January

2021 Nytårsshowet TV2

2020 Juleshowet TV2

2020 God Morgen Danmark, Need To know w. Svea

2020 God Morgen Danmark, Bad Intentions + Number

2020 God Aften Danmark, Bad Intentions + Complicated

2019 Club Awards, Tv2 Zulu "Årets nye navn"

2019 Vild Med Dans, Someone Else

2019 God Morgen Danmark, Someone Else

2019 X Factor (TV2) with SVEA "Complicated"

2019 Rainbow Awards, Tv2 Zulu

2019 God Morgen Danmark, "Complicated"

2018 God Morgen Danmark, "Coffee Table"

2018 Danmark Har Talent (TV2) "Number"

2018 Live (DR1) "Number"

Awards and nominations

Kilder og henvisninger

Sangere fra Danmark

Alexander Oscar


Lubuntu este o distribuție GNU/Linux bazată pe Ubuntu. Este o variantă mai rapidă, mai ușoară și mai economică pentru PCuri, laptopuri sau notebookuri care au  hardware cu specificații reduse. Pentru aceasta, Lubuntu folosește mediul desktop LXDE (Lightweight X11 Desktop Environment). Lubuntu a devenit membru oficial al familiei Ubuntu la 13 octombrie 2011, odată cu lansarea versiunii 11.10.

Istoric
În martie 2009, Lubuntu apare pe site-ul web Launchpad având o primă versiune a logo-ului, de asemenea pe o pagină wiki Ubuntu în care sunt incluse liste de aplicații, și pachete de programe ale sistemului de operare.

În august 2009, a fost lansată versiunea 9.10b14, un Live CD de testare cu imaginea ISO, fără opțiune de instalare. Începând cu versiunea 14.04, este disponibil și în versiunea Long Term Support (LTS), cu suport pentru 3 ani.

Cerințe de sistem
Versiunile mai vechi ale Lubuntu pot fi instalate pe sisteme cu procesor Pentium II sau Pentium III  400-500 MHz, memorie RAM 256 MB - 384 MB. În cele mai recente versiuni, cerințele de sistem sunt ceva mai mari, 1 GB RAM (512 MB minim) și un procesor Pentium 4 sau  AMD K8.

Versiuni
8.10 Intrepid Ibex, 30 octombrie 2008
9.04 Jaunty Jackalope, 23 aprilie 2009
9.10b14 Karmic Koala, 1 septembrie 2009 - test Live CD fără instalare
9.10b23 Karmic Koala 08 septembrie 2009 - test Live CD, instalare prin terminal
9.10 Karmic Koala, 26 octombrie 2009
10.04 Lucid Lynx, 2 mai 2010 - versiune non-LTS
10.10 Maverick Meerkat, 10 octombrie 2010 - versiune beta stabilă
11.04 Natty Narwhal, 28 aprilie 201 -  versiune stabilă
11.10 Onereic Ocelot 13 octombrie 2011 -  lansare integrată în familia Ubuntu.
12.04 Precizie Pangolin, 29 aprilie 2012 -  versiune non-LTS.
12.10 Quetal Quetzal, 18 octombrie 2012
13.04 Ringer Ringtail 25 aprilie 2013
13.10 Saucy Salamander, 17 octombrie 2013
14.04 Trusty Tahr, 17 aprilie 2014 - versiune LTS 3 ani
14.10 Utopic Unicorn, 23 octombrie 2014
15.04 Vivid Vervet, 23 aprilie 2015
15.10 Werwolf, 22 octombrie 2015
16.04 Xenial Xerus, 21 aprilie 2016 - versiune LTS de 3 ani
16.10 Yakkety Yak, 13 octombrie 2016
17.04 Zesty Zapus, 13 aprilie 2017
17.10 Artful Aardvark, 19 octombrie 2017
18.04 Bionic Beaver, 26 aprilie 2018 - versiune precedentă LTS de 3 ani
18.10 Cosmic Cuttlefish, 20 octombrie 2018 - versiune cu mediul desktop LXQT implicit
19.04 Disco Dingo, 18 aprilie 2019
19.10 Eoan Ermine, 17 octombrie 2019
20.04 Focal Fossa, 23 aprilie 2020 - versiunea cu suport pe termen lung curentă (LTS)
20.10 Groovy Gorilla, 22 Octombrie 2020
21.04 Hirsute Hippo, 22 Aprilie 2021
21.10 Impish Indri, 14 octombrie 2021 - ultima versiune cu LXQt 0.17.0.

Pachete de programe

Software implicit
AbiWord
Audacious
Document Viewer
File-roller
Firefox
Galculator
GDebi
GNOME Software
Gnumeric
Guvcview
LightDM
Light-Locker
Leafpad
MPlayer
MTPaint
Pidgin
PulseAudio Volume Control
Scrot
Simple Scan
Sylpheed
Transmission
Update Manager
Wget
XChat
Xfburn
Xpad

Software din LXDE

GPicView
Leafpad
LXAppearance
LXDE Common
LXDM
LXLauncher
LXPanel
LXRandr
LXSession
LXSession Edit
LXShortCut
LXTask
LXTerminal
Menu-Cache
Openbox
PCManFM

Lubuntu are de asemenea acces la depozitele de software Ubuntu prin Centrul de software Lubuntu, managerul de pachete Synaptic și APT, permițând instalarea oricărei aplicații disponibile pentru Ubuntu.

Distribuții derivate
LXLE Linux
OSGeo-Live
Peppermint OS

Note

Vezi și
LXDE
Distribuții GNU/Linux bazate pe Ubuntu
Xubuntu

Legături externe

 Pagina web oficială

 Lubuntu Documentation

Derivate Ubuntu
Mini distribuții Linux

Lubuntu


Kvindernes 10 meter luftpistol under sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro fandt sted d. 7. august 2016 på National Shooting Center.

Referencer

10 meter luftpistol (damer)
Kvindesport under OL

Skydning under sommer-OL 2016 - 10 meter luftpistol (damer)


Ernie Krivda, cuyo nombre de nacimiento es Krvda Ernö (Cleveland, Ohio, 6 de febrero de 1945) es un saxofonista estadounidense de jazz.

Historial
Ernie Krivda comenzó su carrera profesional en 1963, en la big band de Jimmy Dorsey. Durante los años 1960, tocó en las bandas de dos leyendas de Cleveland, el organista Eddie Baccus y el guitarrista Bill DeArango. Después, a comienzos de la década de 1970, se convirtió en el líder de la banda estable del "Smiling Dog Saloon". En dicho local, compartió el escenario con músicos como Chick Corea, Elvin Jones, Herbie Hancock y muchos otros. Fue Cannonball Adderley quien, tras escucharlo, se lo recomendó a Quincy Jones. Después de girar y grabar con Jones, Krivda se trasladó a nueva York y firmó contrato con el sello discográfico Inner City Records. Los álbumes editados con Inner City recibieron una buena crítica.

Krivda ha grabado un total de dieciocho discos, y ha participado en numerosos certámenes, como el Kool Jazz Festival, el North Sea Jazz Festival y en las temporadas del Carnegie Hall. Ya en los años 1990, Krivda realizó nuevas grabaciones para Cadence, Koch International y C.I.M.P. Records. Fue durante este periodo cuando fundó The Fat Tuesday Big Band, en Northeast Ohio. Sus giras incluyeron conciertos en Los Ángeles, Chicago y Nueva York.

Permanece en activo como educador, como Director Artístico del "Programa de Estudios de Jazz" en el Cuyahoga Community College, en Cleveland, Ohio y realizando clinics para Yamaha. Entre sus actuaciones, destaca un homenaje a Stan Getz en el Severance Hall de Cleveland, hogar de la Cleveland Orchestra en donde Krivda interpretó el "Focus" de Eddie Sauter. Fue la primera interpretación de esta pieza desde que Getz la tocara en 1961. Krivda está considerado como uno de los representantes del nuevo tradicionalismo.

Referencias

Este artículo está tomado, en su versión inicial, de Wikipedia en inglés.

Enlaces externos

Saxofonistas de jazz de Estados Unidos
Músicos de bop

Ernie Krivda


Mors dreng er en børnefilm instrueret af Poul Erik Madsen efter manuskript af Jannik Tai Mosholt.

Handling
Filmen er en hjerteskærende historie om Rune, som er alene med sin mor efter faderens død. Rune prøver at udfylde tomrummet derhjemme og tager ofte over med det praktiske for at holde hverdagen kørende. Familien betegnes som dysfunktionel af kommunen, som overvejer at tvangsfjerne Rune. Han prøver til gengæld desperat at overbevise både sig selv og sin omverden om, at alt er i den skønneste orden.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2007

Børnefilm fra Danmark

Mors dreng


Le district historique de Central Marfa – ou Central Marfa Historic District en anglais – est un district historique de la ville américaine de Marfa, dans le comté de Presidio, au Texas. Centré autour de North Highland Avenue, il est inscrit au Registre national des lieux historiques depuis le .

Liens externes

Central Marfa
Registre national des lieux historiques en 2022
Comté de Presidio

District historique de Central Marfa


بوني إم فرقة بوب وديسكو تم إنشاؤها من قبل المنتج الألماني فرانك فاريان.

تألفت الفرقة من الأعضاء الأصليين: ليز ميتشيل، مارسيا باريت (من جامايكا)، مايزي وليامز (من مونتسرات)، بوبي فاريل (من أروبا) وريجي تيسبو

The Albums
Take the Heat Off Me

وأطلق سراح بوني M ألبوم الأول، خذ الحرارة قبالة لي، في عام 1976. يرد ذلك المسارات التي مارسيا باريت سجلت بالفعل مع Farian، بما في ذلك المسار عنوان و"Lovin' or Leavin'" "، وكلاهما لم تسجل سابقا في ألمانيا من قبل فعل آخر Farian، بينيتو بيليجريني. كما لا يعتبر صوت Maizie يليامز مناسبة لأغراض التسجيل عن طريق Farian، ومحاولة Farian التدريجي مع بوبي فاريل المنفذ "لا امرأة لا البكاء" لا العمل، قرر ألا يستخدموا سوى ليز ميتشل ومارسيا باريت جنبا إلى جنب مع بلده استوديو صوت محسنة لإنشاء الصوت M. بوني.

وادعى أن ليز ميتشل إلا أنها وFarian كان سونغ في التسجيلات ضرب، ولكن ذلك لم فاريل، ومع ذلك، يعيش في أداء بعض من التجسيد في وقت لاحق بجولة في مختلف 'M بوني" [1].

وكان أداء الألبوم التجارية فاترة في البداية. ومع ذلك، فإن المجموعة بجولة بصرامة المراقص والنوادي وحتى المعارض القطرية لكسب سمعة لأنفسهم. وجاء خروج الفريق كبيرة عندما، في نهاية صيف 1976، Leckebusch 'مايك' الألماني مايكل التلفزيون المنتج (راديو بريمن) وطلبت هذه المجموعة لMusikladen برنامجه. يبدو بوني M. على العرض الموسيقى الحية في 18 سبتمبر 1976، بعد 10 مساء وبزاتهم في المرحلة جرأة، حيث أدوا أغنية «بابا كول». الأغنية ذهبت بسرعة إلى NO.1 في ألمانيا، مع الألبوم بعد نجاح واحد. وقدم آخر واحد، «صني» (غطاء للأغنية 1966 هب بوبي) المجموعة إصابتهم NO.1 الثانية. وكان شعبية الحركة نمت أيضا في جميع أنحاء أوروبا، مع «بابا كول» التوصل NO.1 في سويسرا والسويد والنرويج والنمسا. وكانت كل من الفردي أيضا أعلى 10 يضرب في المملكة المتحدة التي من شأنها أن تصبح واحدة من أكبر أسواق بهم.

Love For Sale
في عام 1977، أصدرت بوني M. ألبومهم الثاني، Love for Sale ، التي تضمنت أغنية "Ma Baker" and "Belfast".وقد شرعت المجموعة في أول جولات موسيقية كبيرة مع فرقة موسيقية حية من الموسيقيين تسمى 'أسود السيرك الجميلة«ليعطى اسمهم بعدا 'أول فرقة» ويليامز Maizie جميلة الشعب السوداء '). على الرغم من أن تبدأ بطيئة، والحب للبيع أدلى الأعلى في المملكة المتحدة 20 وكانت معتمدة الذهب بعد عام من صدوره. وصلت على حد سواء في الفردي من الألبوم no.1 في ألمانيا والمملكة المتحدة أعلى 10. قبل هذا الوقت، كان أيضا زيادة مبيعات ببطء لألبومهم الأول الذي كان قد بلغ ذروته في no.40 فقط في المملكة المتحدة ولكن كانت معتمدة الآن الفضية.

أشهر الاغاني
 دادي كول الاب الهاديء (1976)
 سني (1976)
 ما بايكر (1977)
 ريفرس اوف بابيلون. أنهار بابل (1978)
 راسبوتين. جريجوري راسبوتين (1978)
 هوراي! هوراي! اتس اهولي هوليداي (1979)

روابط خارجية

مراجع

انحلالات سنة 1986 في ألمانيا الغربية
انحلالات سنة 2010 في ألمانيا
تأسيسات سنة 1975 في ألمانيا الغربية
فرق ديسكو ألماني
فرق موسيقى بوب
فرق موسيقى بوب ألمانية
فرق موسيقية انحلت في 1986
فرق موسيقية انحلت في 2010
فرق موسيقية أسست في 1975
فرق موسيقية جامايكية
فرق موسيقية رباعية
فرق موسيقية متعددة الجنسيات
فرق يوروديسكو
فنانو تسجيلات أتلانتك

بوني إم


Jacqueline West (* 29. Dezember 1979 in Red Wing, Minnesota) ist eine US-amerikanische Schriftstellerin.

Leben
Sie schloss die High School an der River Falls im Jahr 1998 ab, erhielt einen Abschluss an der University of Wisconsin-Eau Claire und studierte an der University of Wisconsin-Madison und an der Edgewood-Hochschule. Sie lebt zurzeit in ihrem Heimatort. West ist vor allem für die Jugendbuchserie The Books of Elsewhere bekannt. Außerdem veröffentlichte sie zahlreiche Erzählungen und Gedichte, die in diversen Journalen erschienen sind. Sie wurde zweimal für den Pushcart Prize nominiert.

Weblink
 Offizielle Homepage

Autor
US-Amerikaner
Geboren 1979
Frau

Jacqueline West (Schriftstellerin)


Andrea Gioannetti (Bolonha, 6 de janeiro de 1722 - Bolonha, 8 de abril de 1800) foi um cardeal italiano.

Nascimento
Nasceu em Bolonha em 6 de janeiro de 1722. De família nobre. Filho de Baldassarre Francesco Gioannetti e Pellegrina Zanoni. Seu sobrenome também está listado como Giovannetti e como Ioannettius.

Educação
Ainda jovem manifestou inclinação para o estado religioso e ingressou na Ordem de São Bento, Camaldulense, no mosteiro de S. Apollinare in Classe, perto de Ravena, em 1739; recebeu o hábito religioso e mudou seu nome de batismo Melchiorre Benedetto Lucidoro para Andrea em 29 de junho de 1739. Prosseguiu seus estudos em Betinoro e em Roma, onde estudou antiguidades e aprendeu grego; tornou-se também mestre em filosofia e em teologia.

Sacerdócio. Ordenado sacerdote em 19 de dezembro de 1744. Prosseguiu os estudos em Betinoro e em Roma. Voltou a Betinoro para ensinar e exercer o sacerdócio, distinguiu-se pela diligência na confissão, catequese e cuidado dos enfermos, pelo que se viu em risco de morte. Retornou ao mosteiro de Classe e tornou-se leitor de filosofia, em 19 de dezembro de 1748. Teólogo do arcebispo de Ravena, Ferdinando Romoaldo Guiccioli, de 15 de junho de 1753 a 1763; o arcebispo era abade do mosteiro de Classe quando padre Gioannetti entrou para a vida religiosa. Decano perpétuo de sua ordem em Romandiola, 29 de maio de 1759. Em 1763, tornou-se procurador e ecônomo do mosteiro de Classe; e pouco depois, seu abade até 1770; como abade, aumentou a biblioteca e o museu físico-numismático; continuou a remediação dos terrenos do mosteiro; e, com doações de grãos e dinheiro, ajudou as vítimas da fome dos anos 1764-1766; em reconhecimento, ele foi atribuído à nobreza de San Marino; mostrou abertura às tendências culturais do século e profundo zelo pastoral; era rigoroso quanto à disciplina religiosa e teologicamente agostiniano; ele liderou o mosteiro com mão firme. Três anos depois, em 1773, tornou-se leitor de teologia e abade do mosteiro de S. Gregorio al Monte Celio, em Roma. Assumiu uma posição intermediária nas disputas entre os jesuítas e as diversas frentes reformistas em que operavam os moderados inspirados pelos muratorianos e pelos jansenistas italianos, que atingiram o ápice com a supressão da Companhia de Jesus.commendatario de S. Gregorio al Monte Celio, que se tornou Papa Pio VI em fevereiro de 1775.

Episcopado
Eleito bispo titular de Emeria (Imeria) e nomeado administrador de Bolonha, 29 de janeiro de 1776; O cardeal Vincenzo Malvezzi, arcebispo de Bolonha, faleceu em 3 de dezembro de 1775. Consagrada, em 4 de fevereiro de 1776, a igreja de San Gregorio in Monte Celio, Roma, pelo cardeal Giovanni Francesco Albani, bispo de Ostia e Velletri, decano do Sacro Colégio de Cardeais, auxiliados por Giovanni Francesco Guidi di Bagno, arcebispo titular de Mira, e por Giovanni Francesco Gallarati, bispo titular de Paro. Chegou a Bolonha no dia 5 de março seguinte. Três meses depois iniciou uma cuidadosa visita pastoral, na qual pôs ênfase na compreensão da mensagem espiritual interior.

Cardinalado
Criado cardeal e reservado in pectoreno consistório de 23 de junho de 1777; publicado no consistório de 15 de dezembro de 1777; recebeu o chapéu vermelho em 18 de dezembro de 1777; e o título de S. Pudenziana, 30 de março de 1778. Promovido à sé metropolitana de Bolonha, 15 de dezembro de 1777. Atribuído ao SS.CC. do Santo Ofício, Índice, Disciplina Regular e Visita Apostólica. Protetora do mosteiro de S. Chiara della Terra di Arpino, diocese de Camerino. Recebeu o pálio em 30 de março de 1778. Em 1782, hospedou o Papa Pio VI em Bolonha durante sua viagem a Viena; e em seu retorno, ele acompanhou o pontífice a Imola para assistir à consagração da catedral. Em 1790, realizou outra visita pastoral. A revolução que eclodiu na França no final de 1792 gerou um fluxo de emigração para os Estados Pontifícios. A arquidiocese de Bolonha estava no meio do caminho que ligava o norte da Itália a Roma e a parte sul dos Estados Pontifícios, de modo que o cardeal Gioannetti teve que enfrentar os problemas associados ao afluxo de padres refratários. Os seus escritos pastorais e os dos padres emigrantes difundiram a imagem da Revolução como retribuição divina contra os fiéis indiferentes e como um novo calvário para a Igreja, que através da penitência e da dor reencontraria a sua antiga grandeza. Em 1794, publicou a tradução italiana da condenação do Sínodo de Pistoia na bula papal Os seus escritos pastorais e os dos padres emigrantes difundiram a imagem da Revolução como retribuição divina contra os fiéis indiferentes e como um novo calvário para a Igreja, que através da penitência e da dor reencontraria a sua antiga grandeza. Em 1794, publicou a tradução italiana da condenação do Sínodo de Pistoia na bula papal Os seus escritos pastorais e os dos padres emigrantes difundiram a imagem da Revolução como retribuição divina contra os fiéis indiferentes e como um novo calvário para a Igreja, que através da penitência e da dor reencontraria a sua antiga grandeza. Em 1794, publicou a tradução italiana da condenação do Sínodo de Pistoia na bula papalAuctorem Fidei , acompanhado de uma carta pastoral datada de 30 de outubro de 1794 e publicada em Bolonha em 1795 (1). A chegada das tropas francesas a Bolonha em junho de 1796 colocou o cardeal com problemas de relações com o Senado, que Napoleão Bonaparte havia devolvido ao poder após a saída do cardeal Giovanni Andrea Archetti, legado em Bolonha. As garantias dadas por Bonaparte fizeram com que o cardeal reconhecesse as novas autoridades. Logo, porém, a óbvia intenção do novo governo de não reconhecer na nova constituição o catolicismo como religião do Estado e as iniciativas contra os padres e regulares imigrantes minaram as relações entre o cardeal e o Senado. A princípio, o cardeal Gioannetti limitou-se a apenas enviar sinais nas cartas pastorais da necessidade da coexistência do Estado com a religião católica. Mas no início de 1797, medidas de expulsão e confisco dos bens dos regulares, e a abolição da imunidade eclesiástica e o confisco da maior parte dos bens da igreja levaram-no a romper a inércia e a contactar todos os cidadãos senadores de Bolonha com uma dura carta pastoral, datada de 9 de janeiro de 1797, que reivindicava a autoridade autônoma da Igreja recebido de Cristo, e sua autoridade para regular também as ações do homem na sociedade. O Senado, afirmou, não podia legislar sobre assuntos eclesiásticos, tendo apenas autoridade temporal sobre coisas políticas e seculares, não sagradas como a vida e os bens da Igreja, que estavam fora da jurisdição dos governos. O texto terminava com um apelo a Bonaparte, católico, que quisesse observar os mandamentos e regras da Igreja. A carta ao Senado encerrou essencialmente a longa série de documentos escritos ou inspirados pelo cardeal Gioannetti no exercício do ofício episcopal. A constituição Cispadana de março de 1797, por ordem de Bonaparte, declarou o catolicismo a religião do estado; mas a situação mudou depois de alguns meses com a união da Cispadana à Cisalpina, em julho de 1797, cuja constituição previa a liberdade de culto. O cardeal então se manteve em silêncio, ficando de fora do debate aberto em Bolonha sobre a relação entre Igreja e Estado no novo regime democrático. No ano seguinte, 1798, recebeu o Papa Pio VI, a caminho do exílio na França; o pontífice esteve por algum tempo hospedado em declarou o catolicismo a religião do estado; mas a situação mudou depois de alguns meses com a união da Cispadana à Cisalpina, em julho de 1797, cuja constituição previa a liberdade de culto. O cardeal então se manteve em silêncio, ficando de fora do debate aberto em Bolonha sobre a relação entre Igreja e Estado no novo regime democrático. No ano seguinte, 1798, recebeu o Papa Pio VI, a caminho do exílio na França; o pontífice esteve por algum tempo hospedado em declarou o catolicismo a religião do estado; mas a situação mudou depois de alguns meses com a união da Cispadana à Cisalpina, em julho de 1797, cuja constituição previa a liberdade de culto. O cardeal então se manteve em silêncio, ficando de fora do debate aberto em Bolonha sobre a relação entre Igreja e Estado no novo regime democrático. No ano seguinte, 1798, recebeu o Papa Pio VI, a caminho do exílio na França; o pontífice esteve por algum tempo hospedado em recebeu o Papa Pio VI, a caminho do exílio na França; o pontífice esteve por algum tempo hospedado em recebeu o Papa Pio VI, a caminho do exílio na França; o pontífice esteve por algum tempo hospedado emCollegio di Spagna , como foi feito em 1782, durante a viagem a Viena para se encontrar com o imperador Joseph II. Em março de 1799, Bolonha foi ocupada pelos austro-russos, e o cardeal Gioannetti assumiu o controle da impressão e publicação; puniu os padres pertinaci nell'errore e nello escândalo ; e tentou conter os excessos dos reacionários. Participou do conclave de 1799-1800 , que elegeu o Papa Pio VII. O cardeal voltou a Bolonha em 29 de março de 1800; uma semana depois, ele adoeceu e morreu pouco depois.

Morte
Morreu em Bolonha em 8 de abril de 1800. Exposto na catedral metropolitana de Bolonha, onde o funeral ocorreu no dia 17 de abril seguinte, celebrado pelo cardeal Alessandro Mattei, arcebispo de Ferrara, na presença dos bispos de Modena, Reggio, Carpi e Ippona in partibus infidelium ; e enterrado naquela catedral metropolitana. A sé de Bolonha permaneceu vaga por dois anos.

Cardeais nomeados pelo papa Pio VI

Andrea Gioannetti


The Messerschmitt Bf 108 Taifun (English: "Typhoon") was a German single-engine sport and touring aircraft, developed by Bayerische Flugzeugwerke in the 1930s. The Bf 108 was of all-metal construction.

Design and development
Originally designated the M 37, the aircraft was designed as a four-seat sports/recreation aircraft for competition in the 4th Challenge International de Tourisme (1934). The M 37 prototype flew first in spring 1934, powered by a 250 PS (247 hp, 184 kW) Hirth HM 8U 8.0 litre displacement, air-cooled inverted-V8 engine, which drove a three-blade propeller.

Although it was outperformed by several other aircraft in the competition, the M 37's overall performance marked it as a popular choice for record flights. Particular among these traits was its low fuel consumption rate, good handling, and superb takeoff and landing characteristics.

The Bf 108A first flew in 1934, followed by the Bf 108B in 1935. The Bf 108B used the substantially larger, 12.67 litre displacement Argus As 10 air-cooled inverted V8 engine. The nickname Taifun (German for "typhoon") was given to her own aircraft by Elly Beinhorn, a well-known German pilot, and was generally adopted.

Operational history
Soon after the first production aircraft began to roll off the assembly line in Augsburg, several Bf 108s had set endurance records.

The Bf 108 was adopted into Luftwaffe service during World War II, where it was primarily used as a personnel transport and liaison aircraft. The aircraft involved in the Mechelen Incident was a Bf 108, and a Bf 108 served with the small long-range bombing group Sonderkommando Blaich based in Africa.

Production of the Bf 108 was transferred to occupied France during World War II and production continued after the war as the Nord 1000 Pingouin.

Variants

Bf 108A
Initial version designed in 1934 for use in Challenge 1934. Six were built with the Hirth HM 8U, one other initially had a 220 PS (217 hp, 162 kW) Argus As 17B inline engine and later a 160 PS (158 hp, 118 kW) Siemens-Halske Sh 14 radial.
Bf 108B
Revised version, built from late 1935. The prototype had a Siemens-Halske Sh 14A radial, but production machines used the 240 PS (237 hp, 177 kW) Argus As 10C or the 270 PS (266 hp, 199 kW) Argus As 10E. A quadrant-shaped rather than rectangular rear window, tailwheel replacing skid, revision of shape of empennage and removal of tailplane upper bracing.
Bf 108CProposed high-speed version, powered by a 400 PS (395 hp, 294 kW) Hirth HM 512 engine. Probably not built.
Me 208
Improved and enlarged version with a retractable tricycle landing gear. Two prototypes were built by SNCAN (Nord) in France during the war. After 1945 Nord continued its production as the Nord Noralpha.
Nord 1000 Pingouin
Bf 108 built during and after the war by SNCAN in France; followed by the Nord 1001, that had only minor variations and the Nord 1002, which used a Renault engine.
Nord 1100 Noralpha
Bf 108 derivative built after the war by SNCAN in France with tricycle landing gear and a Renault engine.

Operators

Varig

Bulgarian Air Force Six aircraft purchased, used mainly for training.

Chinese Nationalist Air Force

Air Force of the Independent State of Croatia

Czechoslovak Air Force operated this type postwar under designation K-70.

Armée de l'Air operated captured Bf 108s and postwar-built Nord 1000 aircraft.

Luftwaffe

Royal Hungarian Air Force operated seven Bf 108s from 1937 to 1945

Regia Aeronautica

Imperial Japanese Army Air Service

Manchukuo National Airways

Royal Norwegian Air Force (Postwar)

Polish Air Force operated a few captured Bf 108s postwar.

Royal Romanian Air Force

Spanish Air Force

Swiss Air Force

Soviet Air Force operated several captured Bf 108s.

Royal Air Force  operated four Bf 108s, under the designation "Messerschmitt Aldon", which were impressed from private owners on the outbreak of the war. Reportedly they were the fastest light communications aircraft the RAF had, but they were also sometimes mistaken for Bf 109s although there is no record of any fatal encounters. Postwar, 15 more captured Bf 108s flew in RAF colours until the mid 1950s.

United States Army Air Corps - in early 1939, a single Bf 108B was purchased for $14,378 and designated XC-44. It was used only by the US air attaché in Berlin. In November 1941, the aircraft was assessed as unserviceable. The airframe was seized by the Nazi government, following the commencement of hostilities, in December.

Yugoslav Royal Air Force

Specifications (Bf 108B)

See also

References

Notes

Bibliography
 Craig, James F. The Messerschmitt Bf. 109. New York: Arco Publishing Company, 1968.
 Cross, Roy and Gerald Scarborough. Messerschmitt Bf 109 Versions B-E (Classic Aircraft No. 2, Their History and How to Model Them). London: Patrick Stevens, 1972. .
 Feist, Uwe. The Fighting Me 109. London: Arms and Armour Press, 1993. .
 Grey, C.G. "Messerschmitt Bf 108." Jane's All the World's Aircraft, 1938. London: David & Charles, 1972. .
 Hitchcock, Thomas H. Messerschmitt Bf 108 Taifun (Monogram Close-Up 5). Acton, Massachusetts: Monogram Aviation Publications, 1979. .

 Smith, J. Richard. Messerschmitt: An Aircraft Album. London: Ian Allan, 1971. .

External links

N.Z. Warbirds Association
Messerschmitt 108 to Nord 1002
Rare Aircraft – Messerschmitt Bf.108

Bf 108
1930s German civil utility aircraft
1930s German military utility aircraft
Single-engined tractor aircraft
Low-wing aircraft
World War II utility aircraft of Germany
Aircraft first flown in 1934
World War II aircraft of Switzerland

Messerschmitt Bf 108 Taifun


Das Journal of Industrial Microbiology & Biotechnology (JIMB) ist eine Fachzeitschrift aus dem Gebiet der technischen Mikrobiologie und Biotechnologie, die von der 1949 gegründeten Society for Industrial Microbiology and Biotechnology herausgegeben wird. Das Magazin erschien erstmals im März 1986 als Journal of Industrial Microbiology (JIM), der erste Chefredakteur war George E. Pierce. Dabei erschien die Zeitschrift anfänglich alle zwei Monate, heute erscheint sie monatlich. Seit 1996 erscheint sie unter dem heute genutzten Namen Journal of Industrial Microbiology and Biotechnology (JIMB). Im Jahr 2012 erscheint die Ausgabe 39 beim Verlag Springer Science+Business Media.

Inhalt
Die Zeitschrift enthält Beiträge aus allen Bereichen der Biotechnologie, unter anderen zur Fermentation und Zellkultur, Biokatalyse, Umweltmikrobiologie, Biosynthese, Metabolic Engineering, Genomik, Bioinformatik und anderer Bereiche der angewandten Mikrobiologie. Dabei werden die Artikel einem Peer-Review unterzogen.

Der Impact Factor lag im Jahr 2014 bei 2,439. Nach der Statistik des ISI Web of Knowledge wird das Journal mit diesem Impact Factor in der Kategorie Biotechnologie und angewandte Mikrobiologie an 64. Stelle von 162 Zeitschriften geführt.

Belege

Weblinks
 Journal of Industrial Microbiology & Biotechnology bei der Society for Industrial Microbiology and Biotechnology
 Journal of Industrial Microbiology & Biotechnology bei Springer Science+Business Media

Biotechnologische Zeitschrift
Mikrobiologische Zeitschrift


BBD may stand for:

Music
Bell Biv DeVoe or BBD, a music group
BBD (album), an album by Bell Biv DeVoe
"B.B.D. (I Thought It Was Me)?", a song by Bell Biv Devoe from Poison
B.B.D. (The Poison Tour)
Be-Bop Deluxe, a rock band
Big Black Delta, an electronic music project by Jonathan Bates
"BBD" (song), a song by Azealia Banks

Other uses
B. B. D. Bagh, a business district in Kolkata
B.B.D. Bag railway station
Beech bark disease, a tree pathogen
Big black dog, a type of mixed-breed subject to black-dog bias
Birmingham Blitz Dames, an English roller derby team
Bucket-brigade device, an analogue delay line in electronics
Banco Bradesco, NYSE ticker symbol
Bombardier Inc., Toronto Stock Exchange symbol
Barbadian dollar, by ISO 4217 code

BBD


Gary Moore (4 Nisan 1952; Belfast, Kuzey İrlanda - 6 Şubat 2011, İspanya), Kuzey İrlandalı müzisyen.

1952 yılında Kuzey İrlanda'nın Belfast şehrinde doğan Gary Moore, 16 yaşında Phil Lynott'la birlikte ilk önemli grubu Skid Row'u kurdu. Ancak kısa süre sonra Lynott kendi grubu Thin Lizzy'yi kurmak için ayrıldı. Grubun geri kalanı 1970'te Londra'ya giderek CBS Records ile anlaşma imzaladı. İki albüm yaptıktan sonra grup dağıldı ve 1973 yılında gitarist Gary Moore Band'ı kurdu.

Bu arada kısa bir süre Thin Lizzy ile birlikte çalıştı ve 1974'te Jon Hiseman'ın caz ağırlıklı Colosseum II isimli grubuna katıldı. John McLaughlin, Santana gibi devlerin de yer aldığı bu grupla iki albüm yaptıktan sonra, 1977'de eli sakatlanan gitarcı Brian Robertson'un yerine turnede çalmak üzere Thin Lizzy'ye katıldı.

Daha sonra gruptan ayrıldı, Colosseum II ile bir albüm yaptı ve 1978'de Robertson, Thin Lizzy'den ayrılınca onun yerine geçti.

Thin Lizzy ile "Black Rose" isimli albümü kaydetti. Bu arada ilk solo albümünü yayınladı. Thin Lizzy ile çıktığı turne sonrası Los Angeles'a giderek basta Willie Dee, vokalde Tony Newton ve davulda Mark Nausseef ile G-Force isimli yeni bir grup kurdu ve bir albüm yaptı.
1981'de Greg Lake Band'e katıldı.

1982 yılında solo kariyerine geri döndü. Bu kez ona vokalde Charlie Huhn, klavyede Tommy Eyre, basta Neil Murray ve davulda Ian Paice eşlik ediyordu. Farklı müzisyenlerin katılımı ile gitarcı, başarılı kariyerini 90'ların ortalarına kadar sürdürdü.

1994 yılında Cream elemanları Ginger Baker ve Jack Bruce ile BBM isimli bir yan projede yer aldı.

1995'te Fleetwood Mac gitarcısı Peter Green anısına "Bluesy for Green" isimli çalışmayı yayınladı.

1997 yılında "Dark Days in Paradise" isimli pop çizgisine yakın albümü çıkardı.

Gitarcı son olarak 1999'da "A Different Beat" ile çıkış yaptı.

Bu uzun süre içinde Santana, Ozzy Osbourne, John McLaughlin, Phil Lynott, Greg Lake, B.B. King, Albert King, Jean Luc-Ponty gibi birçok devle birlikte çalışan Gary Moore, rock gitarının en önemli ve başarılı temsilcilerinden biri oldu.

Hard rock, caz ve blues gibi birçok değişik türlerde örnekler verdi, birçok gitarcıyı etkiledi ve rock tarihine geçti.

58 yaşındaki sanatçı 6 Şubat 2011'de İspanya tatilinde uyku sırasında geçirdiği kalp kriziyle hayatını kaybetti.

Diskografi
 Grinding Stone (1973)
 Back on the Streets (1978)
 G-Force (1980)
 Corridors of Power (1982)
 Dirty Fingers (1983)
 Victims of the Future (1983)
 Run for Cover (1985)
 Wild Frontier (1987)
 After the War (1989)
 Still Got the Blues (1990)
 After Hours (1992)
 Blues for Greeny (1995)
 Dark Days in Paradise (1997)
 A Different Beat (1999)
 Back to the Blues (2001)
 Scars (2002)
 Power of the Blues (2004)
 Old New Ballads Blues (2006)
 Close as You Get (2007)
 Bad for You Baby (2008)

Kaynakça

Dış bağlantılar

1952 doğumlular
2011 yılında ölenler
Kuzey İrlandalı gitaristler
20. yüzyıl erkek şarkıcıları
21. yüzyıl erkek şarkıcıları

Gary Moore


Aceasta este o listă de filme britanice din 1976:

Lista

Note

Legături externe
 Filme britanice din 1976 la Internet Movie Database

Vezi și
1976 în Marea Britanie
1976 în film
1976 în televiziune

 *Listă
britanice
Liste de filme britanice

Listă de filme britanice din 1976


Jeanette Wohl (née le  à Francfort-sur-le-Main et morte le  à Paris) est une amie et correspondante de longue date de Ludwig Börne. Elle a hérité des droits sur ses œuvres littéraires après sa mort et a édité ses œuvres. Elle est enterrée au cimetière du Père-Lachaise à Paris.

Notes et références

Bibliographie
 Gottlieb Schnapper-Arndt : Jeannette Straus-Wohl und ihre Beziehungen zu Börne in Westermanns illustrierte deutsche Monatshefte 1887, .
 Christa Walz : Jeanette Wohl et Ludwig Börne. Documentation und Analyse des Briefwechsels (= Campus Judaica 18). Francfort-sur-le-Main : Campus, 2001.

Liens externes

Femme de lettres allemande
Naissance en octobre 1783
Naissance à Francfort-sur-le-Main
Naissance dans la ville libre de Francfort
Décès en novembre 1861
Décès dans le 6e arrondissement de Paris
Décès à 78 ans
Personnalité inhumée au cimetière du Père-Lachaise (division inconnue)

Jeanette Wohl


A Estação Ferroviária de Petim ou simplesmente Estação Petim é uma das estações operadas pela FCA que atualmente realiza o transporte de carga. Ela se encontra situada no distrito de Petim, zona rural do município de Castro Alves.

História
A estação foi aberta com o nome de Sapé em 23 de dezembro de 1881 pela Brazilian Imperial Central Bahia Railway Company Limited para ser uma das estações que formavam a Estrada de Ferro Central da Bahia. Entre 1935 e 1939, ela passou a ser operada pela estatal Viação Férrea Federal Leste Brasileiro.

No final da década de 1940, ela passa a ser denominada de Estação Petim, sendo que na década de 1950, a referida estação desempenhava um papel importante nas telecomunicações entre a capital e o interior baiano, ao receber, com regularidade, telegramas para toda a rede de telégrafos nacional.

Além dos trens cargueiros, a Estação Petim atendia ao transporte ferroviário de passageiros até fevereiro de 1977, quando este uso foi desativado, de modo que esta estação passou a ter função meramente no transporte de cargas.

Em 1994, a estação ferroviária situada na localidade de Petim passou por obras de recuperação.

Desde 1996, com a privatização da Rede Ferroviária Federal (RFFSA), a sua malha ferroviária passou a ser administrada pela concessionária Ferrovia Centro-Atlântica S.A., empresa que em 2011 veio a ser adquirida pela VLI Multimodal S.A., sendo a esta empresa a entidade atualmente responsável pela estação e pela malha ferroviária que está conectada com ela.

Em meados de 2021, a Bahia Mineração S.A. (BAMIN), empresa extrativista de mineração que é controlada pela Eurasian Resources Group, multinacional do Cazaquistão, anunciou que usaria a linha sul da malha ferroviária administrada pela FCA para transportar o minério de ferro extraído de minas situadas em Caetité que seria transportado por via rodoviária até a estação de Licínio de Almeida, de onde seguiria por trem até a estação de Petim, de onde seguiria por transporte rodoviário até o porto de enseada, situado no município de Maragogipe.

Linhas e ramais
A Estação de Petim é uma das estações que forma a Linha Sul, linha que conectava Mapele (Simões Filho, Bahia) até Monte Azul (Minas Gerais).

Ligações externas
 Estações ferroviárias do Brasil

Iaçu
Castro Alves (Bahia)

Estação Petim


Mars Observer bila je NASA-ina svemirska letjelica za Mars koja je lansirana u rujnu 1992. godine. U kolovozu 1993. kontakt je izgubljen tri dana prije ulaska u orbitu Marsa i nikada nije ponovno uspostavljen. Točan uzrok do danas je nepoznat.

Mars Observer lansiran 25. rujna 1992. raketom-nosačem  Titan III  iz Lansirnog kompleksa 40 na Cape Canaveralu. Nakon što je stigao do Zemljine orbite satelit je ubrzan prema Marsu koristeći Transfer Orbit Stage.

Kvarovi su se događali već tijekom leta: sonda je, primjerice, nekoliko puta gubila orijentaciju zbog prljavih i neispravnih navigacijskih senzora. Dana 27. srpnja 1993. kamera letjelice snimila je jedine dvije slike Marsa koje je Mars Observer ikada poslao natrag na Zemlju. Kada su 21. kolovoza 1993., tri dana prije planiranog dolaska, konačno počele pripreme za ulazak u orbitu s letjelicom je prekinuta komunikacija. Svi pokušaji uspostavljanja kontakta bili su neuspješni, tako da je sonda službeno proglašena izgubljenom u rujnu 1993.

Istražno povjerenstvo objavilo je sljedeće moguće razloge koji bi mogli biti odgovorni za neuspjeh misije:

 Orbiter se zarotirao iz svog normalnog položaja zbog deflagracije u motorima. Ovo je aktiviralo sigurnosni način rada koji je zaustavio sve pokrenute procese, a time i planirani kontakt sa Zemljom.
 Napajanje se pokvarilo nakon kvara tranzistora. Upotrebljena serija tranzistora uzrokovala je probleme i na meteorološkim satelitima.
 Zbog kvara na regulaciji tlaka u spremniku goriva došlo je do oštećenja spremnika i sonda više nije mogla korigirati svoj položaj.
 Gorivovodi su oštećeni pirotehničkim paljenjem motora.

Izvori

Vanjske poveznice
 Bernd Leitenberger: Mars Observer
 NASA: Mars Observer

NASA
Marsovi orbiteri

Mars Observer


Medulla or medullary may refer to:

Science
 Medulla oblongata, a part of the brain stem
 Renal medulla, a part of the kidney
 Adrenal medulla, a part of the adrenal gland
 Medulla of ovary, a stroma in the center of the ovary
 Medulla of the thymus, a part of the lobes of the thymus
 Medulla of lymph node
 Medulla (hair), the innermost layer of the hair shaft
 Medulla, a part of the optic lobe of arthropods
 Medulla (lichenology), a layer of the internal structure of a lichen
 Pith, or medulla, a tissue in the stems of vascular plants

Other uses
 Medúlla, a 2004 album by Björk
 Medulla, Florida, a place in the U.S.
 Las Médulas, a gold mining site in León, Spain

See also

Medullary cavity, the central cavity of bone shafts
 Medullary ray (disambiguation)
 Medulla Grammatice, a fifteenth-century Latin–Middle English glossary

Medulla


Articles with hCards

වසන්තා වෛද්‍යනාදන් (    ) (1937 - 2018 මාර්තු 14) යනු ඉන්දියාවේ උපත ලද ශ්‍රී ලාංකික හින්දු ආගමික ක්‍රියාකාරිනියක වන අතර දෙමළ ගුවන් විදුලි විකාශකවරියක් වූ අතර ඇය ආගමික දේශකවරියක ලෙස හින්දු සමාජයට කළ සේවය නිසා ප්‍රසිද්ධියට පත් වූවාය. ඇය මාතලේ ශ්‍රී මුතුමාරියම්මන් කෝවිලේ රථ මංගල්‍ය ඇතුළු හින්දු ආගමික උත්සව කිහිපයක ගුවන්විදුලි නිවේදිකාවක් ලෙස කටයුතු කර ඇත. 80 හැවිරිදි වියේදී  ඇය 2018 මාර්තු 14 දින හිමිදිරි උදෑසන කොළඹ රෝහලකදී මිය ගියාය

මේකත් බලන්න

 ශ්‍රී ලාංකික විකාශකයින්ගේ ලැයිස්තුව

යොමු කිරීම්

1937 උපත්

වසන්තා වෛද්‍යනාදන්


Destinee & Paris, antes conocidas como Clique Girlz, era un dúo musical de hermanas. Son originarias de Nueva Jersey; actualmente viven en California. Su música es una mezcla de pop, dance pop y pop-rock.

Historia
Las hermanas Destiny Amberlin y Meghan Paris Monroe comenzaron su carrera como grupo en Londres, llamado Clique Girlz, junto con una amiga escolar de Destiny, Ariel Moore, quien tras abandonar el grupo fue sustituida por Sarah Diamond, que también dejó el grupo. Luego de su separación, las hermanas prefirieron quedarse como un dúo llamado Destinee & Paris.

2004-2007: Clique

En 2004, Ariel Moore conoció a las hermanas Destiny y Meghan en la escuela y se hicieron amigas. Las tres comenzaron a actuar como un grupo llamado Clique.
En 2006 estuvieron en el meet and greet que hubo antes del concierto de los Backstreet Boys, y Howie D las invitó a abrir el concierto. Abrieron también los conciertos de artistas tales como Billy Ray Cyrus, The Click Five, Jonas Brothers, Demi Lovato, Rihanna y Lady Gaga

2007-2009: Incredible
A principios de 2007 dejaron su ciudad natal para ir a una entrevista en Hollywood, y nunca volvieron. Jimmy Lovine las contrató en la firma Interscope Records. El nombre del grupo fue cambiado a Clique Girlz y comenzaron a trabajar en su primer álbum Incredible.

En marzo del 2008 viajaron por primera vez a Tokio, Japón, donde interpretaron su versión del Himno Nacional de US en la apertura de los juegos MLB.

Al mes siguiente, lanzaron su primer EP, que contenía tres canciones. Ese verano, las chicas hicieron muchos shows en Six Flags, y otras aperturas en los conciertos de Drake Bell y Demi Lovato, interpretando temas de su álbum. Más tarde, volvieron a viajar a Japón para promocionar su disco. Aparecieron en muchos programas de la televisión japonesa y actuaron en los MTV Vibrations del 2008. Su primer álbum de estudio, Incredible, fue lanzado el 27 de agosto de 2008 en Japón.

También actuaron en el Fourth of July Philadelphia Fireworks Show y en Macy's Thanksgiving Day Parade. Además, participaron en eventos especiales tales como los Grammys, Kids Choice Awards, Teen Choice Awards y los MTV Movie Awards.

Los vídeos musicales de las canciones Then I Woke Up, Incredible y You Think se firmaron ese mismo año, y las chicas hicieron muchas apariciones televisivas en programas como The Today Show, donde interpretaron canciones como Incredible, The Difference In Me y Then I Woke Up.

La versión acústica de su canción Incredible fue incluida en los AT&T Team USA Olympic Soundtrack del 2008. Las Clique Girlz también hicieron la apertura del acto oficial de las Cheetah Girls en su «One World Tour».

2009: La nueva línea
El 24 de enero de 2009, Tommy2.Net publicó que Ariel Moore había abandonado el grupo. Más tarde, el 31 del mismo mes, las chicas hicieron audiciones en el Center Staging en Burbank, CA, para encontrar a una nueva miembro. Ese mismo día, Ariel publicó un video en YouTube anunciando que había dejado el grupo por motivos personales. En febrero se lanzó un libro de fotos para Baby Bottle Pop, donde las chicas aparecían con la nueva integrante, Sarah Diamond. El 27 de ese mes confirmaron la noticia en su sitio web. Fueron entrevistadas posteriormente por Tommy2.Net. Sarah dejó el grupo en el mes de abril.

A finales de noviembre, Destinee y Paris publicaron un video en YouTube diciendo que ya no serían más las Clique Girlz y que preferían ser sólo un dúo, Destinee & Paris. Ahora describen su música como pop dance, rock y pop. Hicieron un tema para la banda sonora de la película Despicable Me llamado Im On A Roll.

2010-2012: Destinee & Paris

El Clique Girlz se disolvió en 2009. En 2010, Meghan París y Destiny Amberlin Monroe formaron su propio grupo, llamado Destinee & Paris. Las noticias publicadas en su página oficial decían que su primer álbum (como dúo) saldría a finales de 2010. También aparecía esta información en su sitio web, en donde se publicaron fragmentos de cuatro nuevas canciones de su próximo álbum: Go Your Own Way (Cover de Fleetwood Mac), Sweet Sarah, Se acabó y Heart of Mine. Las chicas grabaron el vídeo musical de su entonces primer sencillo Pretend el 5 de junio de 2010. A través de Twitter, Destinee y París anunciaron su nuevo sencillo: True Love, que fue lanzado en su página de MySpace. El video en YouTube ha llegado a más de 1 900 000 reproducciones.

Desde el 2012 no se han pronunciado en las redes sociales, dejando sin completar un álbum que ya habían anunciado.

Miembros

 Destiny Amberlin Monroe, nació el  en Londres. Se describía como la chica rock del grupo y su símbolo era una luna. Su color favorito es el azul. Le gusta cantar, escribir canciones, bailar, cocinar, ayudar, enseñar y tocar varios instrumentos.
 Meghan París Monroe nació el  en Londres. Era la princesita del grupo, por lo que su símbolo era la corona que también, según ella, es un símbolo de la moda que representa al sol. Su color favorito es el rojo. A París le gusta bailar y cocinar, y puede tocar el piano y el violín.

Discografía
 2008: Clique Girlz (EP)
 2008: Smile (EP)
 2009: Incredible (EP)
 2010-2011: Heart Of Mine

Referencias

Grupos de música de Nueva Jersey
Dúos de música de Estados Unidos
Hermanos músicos
Grupos de música formados en 2009
Grupos de música separados en 2013
Dúos de música femeninos

Destinee and Paris


Rue du Havre este o stradă situată în arondismentele 8 (partea cu numere impare) și 9 (partea cu numerele pare) din Paris. Ea începe din boulevard Haussmann și se termină în rue Saint-Lazare.

Istoric
Crearea rue du Havre a răspuns necesității de "a ușura circulația în apropierea gării unde opresc trenurile de la Saint-Germain, Versailles și Rouen", construită în 1837 (vezi Gara Saint-Lazare). Ea a primit numele de rue du Havre pentru că trenurile care plecau din această gară se îndreptau către Le Havre.

Porțiunea rue du Havre cuprinsă între bulevardul Haussmann și rue de Provence făcea parte inițial din rue de la Ferme-des-Mathurins (azi rue Vignon) și a fost aliniată în 1839.

Porțiunea cuprinsă între rue de Provence și rue Saint-Lazare a fost deschisă în conformitate cu ordonanța regală din 3 septembrie 1843 care i-a stabilit lățimea de 20 de metri și i-a dat două secțiuni de 30 de metri la ieșirea în rue Saint-Lazare și alte două de 5 metri la colțul cu rue Saint-Nicolas-d'Antin.

La 27 februarie 1912 anarhistul belgian Raymond Callemin (1890-1913) l-a ucis pe ofițerul Garnier pe rue du Havre.

Site-specific
 nr. 8: Lycée Condorcet fondat în anul 1803 și instalat în clădirea mănăstirii capucinilor Saint-Louis-d'Antin, construită în anul 1780 de către arhitectul neoclasic Alexandre-Théodore Brongniart.

Posteritate literară
Rue du Havre a dat numele său romanului lui Paul Guimard, Rue du Havre, care a câștigat Prix Interallié în 1957.

Note

Bibliografie
 Félix Lazare, Dictionnaire administratif et historique des rues de Paris et de ses monuments, Paris, Imprimerie de Vinchon, 1844-1849
 Félix de Rochegude, Promenades dans toutes les rues de Paris. VIIIe arrondissement, Paris, Hachette, 1910.

Străzi din Paris
Arondismentul 8 din Paris
Arondismentul 9 din Paris

Rue du Havre (Paris)


Bernd Nickel (født 15. marts 1949 i Siegbach, Tyskland, død 27. oktober 2021) var en tysk fodboldspiller (offensiv midtbane/angriber).

Bortset fra et enkelt år i Schweiz hos BSC Young Boys spillede Nickel hele sin aktive karriere hos Eintracht Frankfurt i Bundesligaen. Han nåede at spille mere end 400 ligakampe for klubben, som han hjalp til tre triumfer i DFB-Pokalen samt sejr i UEFA Cuppen i 1980.

Nickel spillede fra 1968 til 1972 41 kampe og scorede 18 mål for Vesttysklands amatørlandshold og var blandt andet med ved OL 1972 i München, hvor han spillede alle kampene. Vesttyskland vandt sin indledende pulje, men tabte i mellemrunden til både Ungarn og DDR og var dermed ude af turneringen. Han fik desuden én kamp for A-landsholdet, en EM-kvalifikationskamp mod Malta 22. december 1974.

Titler
DFB-Pokal
 1974, 1975 og 1981 med Eintracht Frankfurt

UEFA Cup
 1980 med Eintracht Frankfurt

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Tyskland
Fodboldspillere fra Eintracht Frankfurt
Fodboldspillere fra BSC Young Boys
Deltagere for Vesttyskland ved sommer-OL 1972

Bernd Nickel


David Anthony Lock KC (born 2 May 1960) is a barrister and former Labour Party politician in the United Kingdom.  He was educated at Esher Grammar School, Woking Sixth Form College, Jesus College, Cambridge (MA theology 1982), Polytechnic of Central London (Diploma in law 1984) and went on to Gray's Inn as a Wilson Scholar in 1985.

He was elected as the Member of Parliament (MP) for Wyre Forest in the 1997 general election, but lost his seat in the 2001 election to Richard Taylor, the Independent Kidderminster Hospital and Health Concern candidate. He served as Parliamentary Under Secretary of State at the Lord Chancellor's Department from July 1999 to June 2001.

He became the first Labour MP in the Wyre Forest for many years but lost his seat when he supported changes to the accident and emergency services at Kidderminster General Hospital in the face of public opposition. The downgrading of emergency services at Kidderminster were the first of many such changes across the country, many of which attracted trenchant local opposition.

Following his election defeat he became a director of Searchflow Limited and founded a litigation funding company, IML Limited.  In January 2002 he became Chair of the Service Authorities to the National Crime Squad and National Criminal Intelligence Service and was concerned with the merger of those bodies to become the Serious Organised Crime Agency. In late 2003 he returned to legal practice, heading up healthcare law at the law firm Mills & Reeve. He was then involved in a series of high-profile legal cases concerning healthcare and in 2008 returned to practice at the Bar. He is a member of Landmark Chambers, 180 Fleet Street, London.  He was a member of the Department of Health Organ Donation Taskforce in 2008/09.

He is Chair of the West Midlands Labour Finance and Industry Group and is a qualified paraglider pilot.  He was made a KC in 2011 and was the Birmingham Law Society's choice of "Barrister of the Year" in April 2011.

David Lock KC is a non-executive board director of Innovation Birmingham and also a non-executive director at Heart of England NHS Foundation Trust. He is also a Trustee of Brook, the sexual health advice charity for young people and a member of the British Medical Association Medical Ethics Committee.

References

External links

1960 births
Living people
Labour Party (UK) MPs for English constituencies
UK MPs 1997–2001
Alumni of Jesus College, Cambridge
Alumni of the University of Westminster
English barristers
English King's Counsel

David Lock


Scydmaeninae are a subfamily of small beetles, commonly called ant-like stone beetles or scydmaenines. These beetles occur worldwide, and the subfamily includes some 4,500 species in about 80 genera. Established as a family, they were reduced in status to a subfamily of Staphylinidae in 2009

Many scydmaenine species have a narrowing between head and thorax and thorax and abdomen, resulting in a passing resemblance to ants that inspires their common name. They are typically small beetles, with some very small species only half a millimeter in length. Scydmaenids typically live in leaf litter and rotting logs in forests, preferring moist habitats. A number of types are known to feed on oribatid mites, using "hole scraping" and "cutting" techniques to get through the mite's hard shells.

In addition to the two living subfamilies, the prehistoric subfamily Hapsomelinae, known only from fossils, has been placed here.

Selected genera
Cephennium
Elacatophora Schaufuss, 1884 (including Borneosabahia)
Euconnus Thomson, 1859
Eutheia
Horaeomorphus Schaufuss, 1889
Loeblites Franz, 1986
Microscydmus Saulcy & Croissandeau, 1893
Nevraphes
Parastenichnaphes Franz, 1984
Penicillidmus Jałoszyński, 2014
Protoscydmus Franz, 1992
Scydmaenus
Siamites Franz, 1989
Stenichnus Thomson, 1859
Synidcus Motschulsky, 1851

Extinct genera

 Clade Cephenniitae Reitter 1882
 Tribe Cephenniini Reitter 1882
 †Praphennium Jałoszyński 2018 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
 Tribe Eutheiini Casey 1897
 †Archeutheia Jałoszyński and Peris 2016 El Soplao amber (Spanish amber), Spain, Albian
 Clade Mastigitae Fleming 1821
 Tribe Clidicini Casey 1897
 †Palaeoleptochromus O'Keefe 1997 Canadian amber, Foremost Formation, Campanian
 Tribe Leptochromini Jałoszyński and Brunke 2018
 †Euroleptochromus Jałoszyński 2012 Baltic amber, Eocene
 †Rovnoleptochromus Jałoszyński and Perkovsky 2016 Rovno amber, Ukraine, Eocene
 Clade Scydmaenitae Leach 1815
 †Kachinus Chatzimanolis et al. 2010  Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
 Tribe Scydmaenini Leach 1815
 †Kuafu Yin et al. 2017 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
 Tribe Stenichnini Fauvel 1885
 †Cenomaniola Jałoszyński and Yamamoto 2017 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
 †Glaesoconnus Jałoszyński and Perkovsky 2016 Rovno amber, Ukraine, Eocene
 †Hyperstenichnus Jałoszyński and Perrichot 2017 Vendée amber, France, Turonian
 †Nuegua Yin et al. 2018 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
 †Pangusyndicus Yin et al. 2018 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
 †Scydmobisetia Jałoszyński and Yamamoto 2016 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
 †Taimyraphes Jałoszyński and Perkovsky 2019 Taimyr amber, Russia, Santonian
†Clade Hapsomelitae Poinar and Brown 2004
†Ektatotricha Chatzimanolis et al. 2010 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
†Electroatopos Chatzimanolis et al. 2010 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
†Hapsomela Poinar and Brown 2004 Burmese amber, Myanmar, Cenomanian
 Incertae sedis
 †Cryptodiodon Schaufuss 1890 Baltic amber, Eocene
 †Electroscydmaenus Schaufuss 1890 Baltic amber, Eocene
 †Hetereuthia Schaufuss 1890 Baltic amber, Eocene
 †Heuretus Schaufuss 1890 Baltic amber, Eocene
 †Microlynx Kohring and Schlüter 1989 Sicilian amber, Miocene
 †Palaeothia Schaufuss 1890 Baltic amber, Eocene
 †Pinitoides Motschulsky 1856 Baltic amber, Eocene
 †Scydmaenoides Motschulsky 1856 Baltic amber, Eocene
 †Semnodioceras Schaufuss 1890 Baltic amber, Eocene

References
Notes

Sources
Ross H. Arnett, Jr. and Michael C. Thomas, American Beetles (CRC Press, 2001), vol. 1

Beetle subfamilies

Scydmaeninae


Marysville es un área no incorporada ubicada en el municipio de Oregon, en el condado de Clark en el estado estadounidense de Indiana.

Tornado de 2012
La ciudad sufrió graves daños debido a un tornado el 2 de marzo de 2012. El alcalde Chucky Adas, del Departamento del Alguacil del Condado de Clark describió la ciudad como "ha desaparecido por completa."

Geografía
Marysville se encuentra ubicada en las coordenadas .

Referencias

Enlaces externos

Áreas no incorporadas de Indiana
Localidades del condado de Clark (Indiana)

Marysville (Indiana)


An Luisia ramosii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oakes Ames. An Luisia ramosii in nahilalakip ha genus nga Luisia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Luisia

Luisia ramosii


Field Marshal John Campbell, 5th Duke of Argyll (June 1723 – 24 May 1806), styled Marquess of Lorne from 1761 to 1770, was a Scottish soldier and nobleman. After serving as a junior officer in Flanders during the War of the Austrian Succession, he was given command of a regiment and was redeployed to Scotland where he opposed the Jacobites at Loch Fyne at an early stage of the Jacobite Rebellion and went on to fight against them at the Battle of Falkirk Muir and then at the Battle of Culloden. He later became adjutant-general in Ireland and spent some 20 years as a Member of Parliament before retiring to Inveraray Castle.

Military career
Born the son of John Campbell, 4th Duke of Argyll and Mary Campbell (née Bellenden), the daughter of John Bellenden, 2nd Lord Bellenden of Broughton, Campbell was educated at a private school in London and commissioned as second lieutenant in the 21st Royal Scots Fusiliers in 1739. He was promoted to captain in 1741 and major in 1743. He became Member of Parliament for Glasgow Burghs in March 1744 but was immediately deployed to Flanders to serve in the War of the Austrian Succession.

Campbell became lieutenant colonel commanding the 30th Regiment of Foot early in 1745 and was redeployed to Scotland where he opposed the Jacobites at Loch Fyne in November 1745 at an early stage of the Jacobite Rebellion. He went on to see action under Lieutenant General Henry Hawley at the Battle of Falkirk Muir where the British cavalry was completely routed in January 1746. He also served under the Duke of Cumberland at the Battle of Culloden where the Jacobites were finally defeated in April 1746.

In 1749 Campbell transferred to the command of the 42nd Regiment of Foot who were serving in Ireland: he went on to become adjutant-general in Ireland in 1754. Promoted to colonel on 10 November 1755, he became colonel of the 54th Regiment of Foot in December 1755 and colonel of the 14th Dragoons in April 1757. He was promoted to major-general on 25 August 1759 and to lieutenant general on 19 January 1761. He took the courtesy title of Marquess of Lorne, and stood down from the House of Commons on his disqualification from representing a Scottish seat, when his father became 4th Duke of Argyll on 15 April 1761. He became Deputy Commander-in-Chief, Scotland in 1762 and was elected unopposed as Member of Parliament for Dover, an English seat, in January 1765. He became colonel of the 1st Regiment of Foot later that year.

Campbell stood down from the House of Commons again when, on the formation of the Chatham Ministry, he was created Baron Sundridge in the Peerage of the United Kingdom in November 1766. He was appointed Commander-in-Chief, Scotland in 1767, succeeded his father as 5th Duke of Argyll in November 1770 and was promoted to full general on 24 March 1778. He went on to be colonel of the 3rd Regiment of Footguards in May 1782 and, having been appointed Lord Lieutenant of Argyllshire on 6 May 1794, was promoted to field marshal on 30 July 1796.

In retirement Campbell lived at Inveraray Castle and became an expert on agricultural improvement with a seat on the Board of Agriculture; he was also first president of the Highland and Agricultural Society. He died on 24 May 1806 and was buried at Kilmun Parish Church.

Marriage and children

In 1759 Campbell married Elizabeth Gunning, widow of James Hamilton, 6th Duke of Hamilton and mother of James Hamilton, 7th Duke of Hamilton and Douglas Hamilton, 8th Duke of Hamilton. She was later created Baroness Hamilton of Hameldon in her own right.  They had five children:

 Lady Augusta Campbell (born 31 March 1760, died 22 June 1831)
 George John Campbell, Earl of Campbell (born 17 February 1763, died 9 July 1764)
 George William Campbell, 6th Duke of Argyll (born 22 September 1768, died 22 October 1839)
 Lady Charlotte Susan Maria Campbell (born 28 January 1775, died 1 April 1861)
 John Douglas Edward Henry Campbell, 7th Duke of Argyll (born 21 December 1777, died 25 April 1847)

References

Sources

1723 births
1806 deaths
British field marshals
Campbell, John
Campbell, John
Campbell, John
Campbell, John
5
Lord-Lieutenants of Argyllshire
Campbell, John
Campbell, John
Campbell, John
Campbell, John
18th-century Scottish landowners
14th King's Hussars officers
Royal Scots officers
Scots Guards officers
J
Peers of Great Britain created by George III
19th-century Scottish landowners

John Campbell, 5th Duke of Argyll


ස්ටීවන් විලියම් හෝකිං CH CBE FRS FRSA (1942 දුරුතු 8 සිට 2018 මැදින් 14 දක්වා) බ්‍රිතාන්‍ය ජාතික සෛද්ධාන්තික භෞතවිද්‍යාඥයෙක්, විශ්වවේදියෙක්, ලේඛකයෙක් සහ කේම්බ්‍රිජ් විශ්වවිද්‍යාලයේ සෛද්ධාන්තික විශ්වවේද මධ්‍යස්ථානයේ පර්යේෂණ අධීක්‍ෂකයෙක් වූයේ ය. ඔහුගේ විද්‍යාත්මක කාර්යයන් තුළට රොජ' පෙන්රෝස් සමඟ සාමාන්‍ය සාපේක්‍ෂතාවාදයට අනුව ගුරුත්වාකර්‍ෂණ අපරිමිත ලක්‍ෂ්‍ය සිද්ධාන්ත ද, හෝකිං විකිරණය ලෙස බැවහැරෙන කළු කුහරවලින් විකිරණ පිටවන බවට සෛද්ධාන්තික පෙරැයීම ද ඇතුළත් වේ. හෝකිං සාමාන්‍ය සාපේක්‍ෂතාවාදය හා ක්‍වන්ටම් යාන්ත්‍ර විද්‍යාවේ සංකලනයෙන් පැහැදිලි කළහැකි විශ්වවේදී නියමයක් ඉදිරිපත් කළ ප්‍රථමයා විය. ඔහු ක්‍වන්ටම් යාන්ත්‍ර විද්‍යාවේ බහු-ලෝක අර්ථකථනයට අතිශය සහයෝගයක් දැක්වූයේ ය.

හෝකිං හට පූර්වාක්‍රමණික සෙමෙන් පැතිරෙන පේෂිපෝෂණ පාර්ශ්වීය ජාරඨ්‍යය "ALS" හෝ Lou Gehrigගේ රෝගය යැයි හඳුන්වන චාලක න්‍යූරෝන රෝගයක් වැළඳී තිබුණි. ඉන් ඔහු ක්‍රම ක්‍රමයෙන් අංශභාග තත්ත්වයට පත් විය. කටින් කතා කිරීමට නො හැකි වුව ද කථනජනක උපාංගයක් භාවිතයෙන් ස්විචයක් මඟින් ද අනතුරුව කම්මුල් පේශියක් භාවිතයෙන් ද සන්නිවේදනය කළ හැකි විය. 2018 මැදින්මස 14දා අවුරුදු 76ක් ආයු වළඳා ඔහු මිය ගියේ ය. He is a best scientist in the world.

== බාල විය හා අධ්‍ය

පවුල් පසුබිම වැ

ප්‍රාථමික හා ද්විතීයික පාසැල් විය.

උපාධි අපේක්‍ෂක අවධිය

උපාධිධාරී අවධිය

1942 උපත්

ස්ටීවන් හෝකිං


ජනවාර්ගිකත්වය මානව අධ්‍යයනයේ එක් කොටසකි.ජන වර්ගයන් බිහිවීම, ව්‍යාප්තිය, තාක්ෂණය, ආගම්, භාෂා සහ සමාජයීය කරුණු ජනවාර්ගිකත්වය කෙරෙහි බලපාන ආකාරය පිළිබඳව මෙහිදී අධ්‍යයනය කෙරේ.තවද ජාතිකමය සහ වෙනත් මානුෂික වෙනස්කම්වලට ඒවායේ බලපෑම පිළිබඳවද ඒ යටතේ සොයා බැලේ.

ජනවාර්ගිකත්ව අධ්‍යයනය ගෝත්‍ර විද්‍යාවෙන් වෙනස් වන කරුණු කිහිපයකි. ඒවානම් ගෝත්‍ර විද්‍යාවේදී එක් ගෝත්‍රයක් පිළිබඳව පමණක් හදාරයි. නමුත් ජනවාර්ගිකත්ව අධ්‍යයනයේදී විවිධ ජන වර්ග බිහිවීම, ඒවා අතර සමානකම් හා වෙනස්කම් අධ්‍යයනය කිරීමත් සිදුකෙරේ. ජනවාර්ගිකත්වය යන්න මුලින්ම හඳුන්වා දෙන ලද්දේ 1783 දීය.ඒ වියානාවේදී කෘතියක් එළි දැක්වූ ඇඩම් ෆ්‍රාන්ස් කොලර් විසිනි. කොලර්ට මෙම විෂයය පිළිබඳ උනන්දුවක් ඇති වූයේ ඔහුගේ මවුබිම වූ හංගේරියාවේ පැවති භාෂාවන්, ඊට ස්ලොවැකියාවෙන් උරුම වූ කරුණු, බොල්කන් පෙදෙස්වල ඔටෝමන් අධිරාජ්‍යයේ හීනවීමත් සමඟ ඇතිවූ වෙනස්වීම්ය.

ජනවාර්ගිකත්වයේ අරමුණු වන්නේ, මානව ඉතිහාසය යළි හුවා දැක්වීම සහ සංස්කෘතිකමය වෙනස්කම් අවබෝධ කරගැනීමයි. "මානුෂිකත්වය" යනු 19 වැනි සියවසේ සිට බොහෝ මතවාදවලට තුඩුදුන් කරුණකි. ඇමෙරිකාවේදී සහ බ්‍රිතාන්‍යයේ දී මෙය සංස්කෘතික හා සමාජයීය මානව විද්‍යාව ලෙස ද හැඳින්වේ. නමුත් 18 වැනි සියවසේ පටන් යුරෝපයේ මෙය හැඳින්වූයේ අධ්‍යාපනික අංගයක් ලෙසය. ඕනෑම ජනවාර්ගික සංසන්දනයක් ජනවාර්ගික අධ්‍යයනයක් ලෙස හැඳින්වෙන අවස්ථා ද තිබේ.

15 වැනි සියවසේදී ඇමෙරිකාව සොයාගැනීමත් සමඟ වෙනස් ජනවර්ග පිළිබඳව අධ්‍යයනයට හදිසි මඟක් පෑදිණි. මෙයින් විවිධාකාරයේ ජනවර්ග "ඉතිහාසයක් සහිත " සහ " ඉතිහාසයක් රහිත " යනුවෙන් කොටස් දෙකට බෙදිණි. නමුත් මෙම මතය ඉතිහාසය යන මතවාදයේ අර්ථ දැක්වීම අනුව වෙනස් විය.

මොන්ටේන්ගේ එක් ලියවිල්ලක්, ලෙවී ස්ට්‍රාවුස් විසින් හඳුන්වනු ලැබුයේ ජනවාර්ගිකත්ව අධ්‍යයනයක් ලෙසය. ලෙවී ස්ට්‍රාවුස් විසින් ලෝකයේ ජනවර්ගවල පවතින මූලික සමානකම් පිළිබඳ මතයක් ගෙනහැර පෑවද එම මතවාද මාර්ක්ස්, නීෂේ, ෆෝකෝල්ට්, අල්කූසර් හා ඩෙලූප් ආදී  19 හා 20 වැනි සියවස්වල සමාජයීය දර්ශනවාදීන්ගේ දෝෂ දර්ශනයට භාජනය විය.

ජනවාර්ගිකත්වපිළිබදව වූ අර්ථ දැක්වම්

ජනවාර්ගිකත්වය පිළිබඳව අර්ථකථනය ඉතා සංකිර්ණ සහ අපැහැදිලි බවත්, එය ඉතා අසීරු කර්යයක් බවත් සමාජ විද්‍යාඥ Max Weber මහතා වරක් පවසන ලදී.

කෙසේ වෙත්ත බොහෝ සමාජ විද්‍යාඥයින් අනුමත කරන ලද අර්ථකතනයක් Weber මහතා ඉදිරිපත් කරන ලදි.

ශාරිරික මෙන්ම චාරිත්‍ර වල සමානාත්මකතාවයන් නිසාද, සංක්‍රමණයේ සහ ජනපදකරණයේ මතකයන් නිසාද, තමන්ගේ පොදු පෙළපත ගැන ආත්මගත විශ්වාසයක් ඇති මිනිසුන්ගේ වාර්ගිකරණයට මෙම විශ්වාසය මහත් රුකුලක් වූ අතර ඒ සඳහා ලේ නෑකමක් තිබීම අවශ්‍ය නොවීය.

Weber මහතාගෙන් පසුව සමාජ විද්‍යාඥයන්ගේ ජනවාර්ග පිළිබඳ හැඳින්විම් බොහෝ විට සාවද්‍ය ඒවා බව මානව විද්‍යාඥ Ronald Choen මහතා මානව වගී පිළිබඳව මානව විද්‍යා හා සමාජ අධ්‍යනයකදී පෙන්වා දෙන ලදි.

"අප අනුමත කරන මානව වර්ග වල අනන්‍යතාවයන්, ඉතා අඥානය, එමෙන්ම ඉතා සාවද්‍ය"

යටත් විජිතවාදීන් ජනවර්ගවල අනන්‍යතාවය (පෙර තම ගෝත්‍රක වල අනන්‍යතාවය) පිළිබඳ බොහෝ විට ප්‍රශ්න නගරන බව Cohen මහතා පෙන්වා දෙන ලදි. Harold Isaacs  විසින් ජනවාර්ගිකත්වයේ අනෙක් ලක්ෂණයන් හඳුනාගෙන ඇති අතර, ඒ අතරින් ඔවුන්ගේ ශාරිරික පෙනුම, නම, භාෂාව, ඉතිහාසය සහ ආගම විශේෂයක් ගනී, මෙම අර්ථකතනය සමහර ශබ්දකෝෂ වලත් අන්තර්ගත වේ. එකිනෙකට වෙනස් මානව වර්ගවල ලක්ෂණ මෙලෙස ඉතා වැදගත් වුයේ කෙසේද, කෙදිනද, එයට හේතුව කුමක්දැයි සමාජ විද්‍යාඥයන් විමර්ශනය කරන ලදි. ජනවර්ගික සීමා ඉතා අස්ථිර බව මානව විද්‍යාඥ John Viocent පෙන්වා දෙන ලදි. ජනවාර්ගීකරණය ද්විධාරකණයට සමාන කළ Ronald Cohen, තවද එය දේශපාලනික අවශ්‍යතාවයන්ගේ සීමා වලින් වට කල හැකි බවද පෙන්වා දෙන ලදි. මේ හේතු නිසා ජනවාර්ගීකරණයට පෙළපත දැඩිලෙස බල නොපායි. පොදු දේශපාලනික තත්ත්වය ටතේ ජනවාර්ගික සීමා වෙස්කිරීම ජනවාර්ගීකරණයේ වැදගත්ම ලක්ෂණය වෙයි.

ජනවාර්ගික කණ්ඩායම්

වංශය හෝ පරම්පරාව මුලික කොට ගෙන එකිනෙකාගේ අනන්‍යතාවයන් හඳුනාගැනීමට සමත් මිනිසුන් කොටසකින් සමන්විත වු කණ්ඩායමක් ජනවාර්ගික කණ්ඩායමක් ලෙස හඳුන්වයි. ජනවාර්ගික අනන්‍යතාවය මත කණ්ඩායමේ විශිෂ්ඨත්වය රඳා පවතියි. පොදු සංස්කෘතිය, භාෂාව, ආගම හා ජෛව ගති ලක්ෂණ මඟින්ද එය සලකුණු කරයි.

1992 හිදී පැවැති 'ජනවාර්ගික ලෝකය මැනීමේ අභියෝග' නම් වු අන්තර්ජාතික සම්මේලනයට අනුව නම් "ජනවාර්ගිකත්වය" යනු මිනිස් ජිවිතයේ මුලික සාධකයකි. එය මිනිසුන්ට ආවේණික ආශ්චර්යාත්මක අත්දැකීමකි. මානවවේදී ෆෙඩ්‍රික් බර්ත් (Fredrink Barth) සහ එරික් වොල්ෆ් (Eric Wolf) පවසන පරිදි ජනවාර්ගිකත්වය යනු කණ්ඩායමේ ලක්ෂණ වලට වඩා අන්තර්ක්‍රියාවන්ය. එවැනි අනන්‍යතාවයන් පහළ කිරීමේ ක්‍රියාපිළිවෙල "ethnogenesis" ලෙස හඳුන්වයි. මෙවැනි ජනවාර්ගික කණ්ඩායම්වල සමාජිකයන් සංස්කෘතික සම්බන්ධතාවයන් ඇති කර ගනියි. ඉතිහාසඥයන් සහ සංස්කෘතික මානවවේදීන් පවසන පරිදි අතීතයේ එවැනි සම්බන්ධතාවන් ඇති කරගත්තාවු  අයගෙන් පසු  අය වටිනාකම, චාරිත්‍රයන් සහ න්‍යායන්  පසු කාලයකදී සොයා ගන්නා ලදී.

විවිධ රටවල ජනවාර්ගිකත්වය

ඇමෙරිකා එක්සත් ජනපදයේ ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් සමූහයම "ජනවාර්ගිකත්වය"යන නමින් හඳුන්වයි. රටේ තමන් සිටින කොටස අනුව ලතින් ඇමෙරිකානුවන් සහ ලතින් යුරෝපීයන් තමන්ගේ ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් පොදු අයිතිය අනුව සංවිධානය කර ඇත. මුලින් නම් කෙරුණු පෙරදිග ජනවාර්ගික කණ්ඩායම්, ආසියානු ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් ලෙස නම් කල අතර ආසියානුවන් ලෙසද හඳුන්වන ලදී. අප්‍රිකාවට ආවේණික වූ ආදිවාසින්ගෙන් පැවත එන පරම්පරාව "කළු ජාතිකයා", "අප්‍රිකානු ඇමෙරිකානුවා" යන පද වලින් හඳුන්වයි. සුදු ඇමෙරිකානුවන් යුරෝපයෙන් පැවත එන අතර ඔවුන් දැන් උතුරු ඇමෙරිකාවේ වාසය කරති. මැද පෙරදිගයන් යනු උතුරු අප්‍රිකාවේ සහ නිරිත දිග ආසියාවේ වාසය කරන ජනතාවයි. ඉරානය, සෞදිඅරාබිය, ඊජිප්තුව වැනි රටවල්වල වාසය කරන ජනතාව එම හැඳින්වීමට අයත්වේ.

එක්සත් රාජධානියේ විධිමත් සහ අවිධිමත් ලෙස වෙනස් වර්ගීකරණයන් යොදා ගෙන ඇත. ඒ අතරින් වඩාත් පිළිගත් වර්ගීකරණය වන්නේ 2001 එංගලන්ත සහ වේල්ස් හි සංගණයට යොදාගත් ජාතික සංඛ්‍යාන වර්ගීකරණයයි. එක්සත් රාජධානියේ සහ යුරොපයේ, පොදුවේ භාවිතා කල පෙරදිග සහ ආසියානු යන පද කවුරැත් දැන සිටියත් එය විරුද්ධ අර්ථයක් ගෙන එන ලදී. පසුව ඉන්දියානු උපමහද්වීපයේ ජනතාව හැඳින්වීමට එම පද යොදා ගත්හ.

චීනයේ හඳුනාගත් ජනවාර්ගික කණ්ඩායම් 56 ක් ඇත. එයින් බොහෝමයක් Han චීන ජන වර්ගයට අයත්ය. බො‍හෝ සුළු ජාතීන් තමන්ගේම සංස්කෘතියක් සහ භාෂාවක් පවත්වාගෙන යයි. එමෙන්ම චීන ජනතාවගෙන් වැඩි පිරිසක් Han චීනවරු බවට පත්වෙමින් සිටී. චීනයේ බොහෝ ප්‍රදේශවල Han චීනවරු ප්‍රබලතම ජන වර්ගය බවට පත්ව ඇති අතර ටිබෙටයෙහි සහ Xinjiang හි ඔවුන් තාමත් සුළු ජාතියක් ලෙස පිළිගැනේ. පවුලකට එක් දරුවෙක් පමණක් සිටීම වැදගත්ය යන්න පිළිගන්නා එකම ජනවාර්ගික කණ්ඩායම Han චීනවරු වෙති.

ප්‍රංශයේ ජනවාර්ගික වර්ගීකරණය ගැන කිසිදු සංගණනයක් පවත්වා නැති අතර වාර්ගික ජනතාවගේ සංඛ්‍යානයන් සහ තොරතුරු එකතු කිරීම මෙන්ම භාවිතයද වළක්වා ඇත. Micolas Sarkozy සහ  Francois Fillon ගේ නායකත්වයෙන් යුත් වත්මන් ප්‍රංශ රජය එම වාරණය ඉවත් කිරීමට උත්සාහ දරයි.

|Ethnology

|-

මානව අධ්‍යයනය-ජනවාර්ගිකත්වය


طاهرة هو فيلم مصري تم إنتاجه عام 1957، من إخراج فطين عبد الوهاب، وبطولة مريم فخر الدين ومحمود إسماعيل ومحمود المليجي.

القصة
تدور قصة الفيلم حول (طاهرة) الفتاة التقية، يأتي إلى حجرتها ذات يوم لص خطير سرق محل مصوغات في الحي، ثم طارده البوليس فلجأ إلى غرفتها، تشفق عليه (طاهرة) وتسعى إلى هدايته لطريق الخير.

تمثيل
 مريم فخر الدين
 محمود إسماعيل
 محمود المليجي
 محمد السبع
 سميحة توفيق
 محمد توفيق
 عبد الغني النجدي
 شفيق نور الدين

روابط خارجية

مراجع

أفلام محمود المليجي
أفلام مصرية إنتاج 1957
أفلام مريم فخر الدين

طاهرة (فيلم)


Graduirati (njem. graduieren, od lat. gradus: korak, stupanj) može značiti:
 graduirati znači stupnjevati; podijeliti na stupnjeve ili druge diobene znakove (ljestvicu), razvrstati po uzlaznom ili silaznom redu po stupnjevima, postupno mijenjati jačinu.
 graduirati znači podijeliti nekomu akademski stupanj ili titulu.

Izvori

Graduirati


محمد بازدرايفيتش، من مواليد 28 سبتمبر 1960، لاعب كرة قدم يوغسلافي سابق، ومدرب كرة قدم بوسني حالي.

لعب مع منتخب يوغسلافيا لكرة القدم.

درب نادي الوكرة القطري في موسم 2006/2007.

مسيرته الكروية
لعب محمد بازداريفيتش خلال مسيرته الاحترافية مع 4 أندية في واحد وعشرون موسمًا وسجل خلالها 42 هدفًا ضمن 575 مباراة. ولم يفز بأي موسم بالكأس أو بالدوري.

خاض محمد بازداريفيتش مسيرته مع نادي جيلييزنيتشار ساراييفو في موسم 1978–79 ليلعب معه تسعة مواسم، مشاركًا في 229 مباراة سجل خلالها 22 هدفًا. ثم انتقل إلى نادي سوشو في موسم 1987–88 ليلعب معه تسعة مواسم، حيث شارك في 308 مباراة سجل خلالها 20 هدف. لينتقل بعدها إلى نادي نيم أولمبيك في موسم 1996–97 ولمدة موسمين، مشاركًا في 32 مباراة ولم يسجل أي هدف. ثم انتقل إلى نادي إتويل كاروغ في موسم 1997–98 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 6 مباريات ولم يسجل أي هدف أيضًا.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم رجالية بوسنيون
لاعبو كرة قدم رجالية بوسنيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في سويسرا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ويشغراد
البشناق في البوسنة والهرسك
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1984
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
رياضيون بوسنيون مغتربون في سويسرا
رياضيون بوسنيون مغتربون في فرنسا
رياضيون بوسنيون مغتربون في قطر
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في فرنسا
فائزون بميداليات برونزية أولمبية من يوغوسلافيا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري اليوغوسلافي الأول
لاعبو إتويل كاروغ
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1984
لاعبو جيلييزنيتشار ساراييفو
لاعبو دوري السوبر السويسري
لاعبو سوشو
لاعبو كرة قدم بوسنيون
لاعبو كرة قدم بوسنيون مغتربون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1984
لاعبو كرة قدم متعددو اللعب الدولي
لاعبو كرة قدم مغتربون في سويسرا
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم يوغوسلاف أولمبيون
لاعبو كرة قدم يوغوسلاف مغتربون
لاعبو كرة قدم يوغوسلافيون
لاعبو منتخب البوسنة والهرسك لكرة القدم
لاعبو منتخب يوغوسلافيا لكرة القدم
لاعبو نادي جيلييزنيتشار ساراييفو
لاعبو نيم
مدربو الدوري الفرنسي
مدربو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
مدربو النجم الرياضي الساحلي
مدربو دوري نجوم قطر
مدربو سوشو
مدربو كرة قدم بوسنيون
مدربو كرة قدم بوسنيون مغتربون
مدربو كرة قدم مغتربون في تونس
مدربو كرة قدم مغتربون في فرنسا
مدربو كرة قدم مغتربون في قطر
مدربو منتخب البوسنة والهرسك لكرة القدم
مدربو نادي الوكرة
مدربو نادي إستر
مدربو نادي باريس
مدربو نادي غانغون
مدربو نادي غرونوبل
مواليد 1380 هـ
مواليد 1960

محمد بازداريفيتش


Libertatea politică (cunoscută, de asemenea, și sub numele de autonomie politică sau libertatea de a acționa în sfera politicii) este un concept central în istoria și gândirea politică și una dintre cele mai importante caracteristici ale societăților democratice. Libertatea politică a fost descrisă ca absență a opresiunii și a constrângerii, de exemplu, în lipsa unor condiții nefavorabile și în prezența unor condiții favorabile pentru expresia politică. Deși este adesea interpretată în termeni negativi ca lipsă a unor constrângeri nerezonabile asupra libertății de acționa, libertatea politică se poate referi și la exercitarea pozitivă a unor drepturi, precum cel de acționa, sau la drepturi sociale și de grup. Acest concept se poate referi, de asemenea, la absența constrângerilor "interne" politice sau sociale (de exemplu, conformitate socială sau comportamente "neautentice"). Conceptul de libertate politică este strâns legat de conceptele de libertate civilă și drepturile omului, care, în societățile democratice, primesc, de obicei, protecție juridică din partea statului.

Opinii
În mod normal, opiniile despre ce presupune "adevărata" libertate politică diferă de la un grup din spectrul politic la altul.

În general, filosofia politicii de stânga îmbină noțiunea de libertate cu cea de libertate pozitivă sau cu posibilitatea unui grup sau a unui individ de a lua propriile decizii sau de a-și descoperi adevăratul potențial. Libertatea, în acest sens, poate include și libertatea de a nu suferi de sărăcie, foamete, boli tratabile și opresiune, precum și libertatea de a nu fi supus forței și constrângerilor, indiferent de sursa acestora.

Friedrich Hayek, un clasic liberal, a considerat că aceasta este o concepție greșită de libertate:Folosirea termenului "libertate" pentru a descrie "capacitatea fizică de a face ceea ce vreau", puterea de a ne satisface dorințele sau extinderea posibilităților de a alege... a fost în mod deliberat promovată ca parte a argumentului socialist... noțiunea de putere colectivă asupra circumstanțelor a fost înlocuită de cea a libertății individuale. Anarho-socialiștii văd libertatea negativă și pozitivă drept tipuri complementare de libertate. O astfel de viziune asupra drepturilor poate solicita compromisuri utilitariste, cum ar fi sacrificarea dreptului la produsul muncii cuiva sau libertatea de asociere împotriva discriminării rasiale sau pentru mai multe subvenții pentru locuințe. Anarho-socialiștii descriu viziunea negativă a capitalismului legată de libertate ca fiind "libertate egoistă".

Anarho-capitaliștii văd drepturile negative ca pe un sistem coerent. Ayn Rand l-a descris ca fiind "un principiu moral ce definește și sancționează libertatea unui om de a acționa într-un context social. Pentru asemenea liberali, libertatea pozitivă este contradictorie, deoarece așa-numitele "drepturi" reprezintă un compromis ce devalorizează drepturile legitime care, prin definiție, nu țin cont de alte aspecte morale. Orice presupus "drept" care solicită un rezultat final (de exemplu, locuințe, educație, servicii medicale), produs de către oameni este, de fapt, un pretins "drept" pentru a-i subjuga pe ceilalți.

Câțiva filosofi de seamă, cum ar fi Alasdair MacIntyre, au format teorii despre libertate în termeni de interdependență socială cu alte persoane.

 În cartea sa Capitalism and Freedom (Capitalism și libertate), economistul american Milton Friedman susține că există două tipuri de libertate: libertatea politică și libertatea economică. Friedman a afirmat că fără libertate economică nu poate exista libertate politică. Această idee a fost contestată de către Robin Hahnel în articolul său "Why the Market Subverts Democracy" ("De ce piața subminează democrația"). Robin Hahnel punctează un set de probleme în legătură cu înțelegerea libertății economice a lui Friedman, care spune că ori de câte ori cineva își va folosi libertatea economică, drepturile altcuiva la libertate vor fi încălcate, iar o astfel de situație poate fi evitată numai dacă există un sistem de drepturi la proprietate definit cu exactitate, pe care Friedman nu reușește să-l alcătuiască.

Potrivit filozofului politic Nikolas Kompridis, exercitarea dreptului la libertate în epoca modernă poate fi în general împărțită în două idealuri motivaționale: libertatea ca autonomie sau independență și libertatea ca o posibilitate de a iniția de bunăvoie un nou început.

Libertatea politică a fost, de asemenea, teoretizată de Michel Foucault din perspectiva relațiilor de putere (și o condiție a acestora) sau puterea "action upon action" ("acțiune pe acțiuni"). De asemenea, aceasta a fost asemănată cu anumite practici culturale și artistice de către Cornelius Castoriadis, Antonio Gramsci, Herbert Marcuse, Jacques Rancière și Theodor Adorno.

Ecologiștii susțin adesea că libertățile politice ar trebui să includă unele constrângeri privind utilizarea ecosistemelor. De exemplu, aceștia consideră că nu există un astfel de lucru, ca "libertatea de a polua" sau "libertatea de a defrișa" având în vedere că astfel de activități creează efecte externe negative, care privează alte grupuri de libertatea de a nu fi expuse la poluare. Popularitatea SUV-urilor, a golfului și expansiunea urbană au dovedit că unele idei de libertate și de conservare ecologică pot intra în conflict. Acest lucru duce uneori la grave confruntări între valori, ce sunt reflectate în campanii de publicitate, de exemplu, campania anti-blănuri a organizației PETA.

John Dalberg-Acton a declarat că "Cel mai sigur test prin care putem judeca dacă o țară este cu adevărat liberă este nivelul securității de care se bucură minoritățile."

 Gerald MacCallum a vorbit despre un compromis între libertatea pozitivă și cea negativă. Un agent trebuie să fie independent. Acesta este triadic în raport cu ceilalți, pentru că implică trei lucruri: agentul, constrângerile de care trebuie să scape pentru a fi liber și scopul său.

Istoric
Hannah Arendt găsește originile libertății în politica Greciei antice. Potrivit studiului său, din punct de vedere istoric, conceptul de libertate și acțiunea politică au fost inseparabile. Politica poate fi practicată doar de cei care s-au eliberat de necesitățile vieții, astfel încât aceștia să poată participa în domeniul afacerilor politice. Potrivit lui Arendt, în jurul secolului al V-lea, conceptul de libertate a început să fie asociat cu noțiunea de libertate a voinței sau libertate interioară și de atunci libertatea ca formă de acțiune politică a fost neglijată, chiar dacă, așa cum spune ea, libertatea este "the raison d'être of politics" (rațiunea de a fi a politicii).

Arendt spune că libertatea politică se opune suveranității și voinței, deoarece în Grecia antică și Roma conceptul de libertate era în strânsă legătura cu performanța și nu apărea ca un conflict între "voință" și "responsabilitate". În mod similar, ideea de libertate ca libertate politică este o noțiune care s-a dezvoltat în epoca modernă. Acest lucru se opune ideii de libertate ca o capacitate de a "reîncepe," pe care Arendt o vede ca pe o consecință a condiției umane înnăscute a natalității sau a naturii noastre: "din începuturi noi și, prin urmare, începători".

În viziunea lui Arendt, acțiunea politică este o întrerupere a unui proces automat, fie natural sau istoric. Astfel, libertatea de a reîncepe este o prelungire a "libertății de a crea ceva ce nu a mai existat, ce nu a fost dat, nici măcar ca un obiect al cunoașterii sau al imaginației și care, prin urmare, strict vorbind, nu ar putea fi cunoscut."

Note

Legături externe

 Poverty, Political Freedom, and the Roots of Terrorism de la Alberto Abadie – Universitatea Harvard și NBER, octombrie 2004 (pdf).
 Brief review of trends in political change: freedom and conflict
 Freedom: The Great Gift of the West
Drepturi și libertăți civile
Concepte sociale

Libertate politică


An Ligeophila bicornuta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Célestin Alfred Cogniaux, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Ligeophila bicornuta in nahilalakip ha genus nga Ligeophila, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ligeophila

Ligeophila bicornuta


A Supercopa Francesa de Voleibol Masculino de 2004 foi a 1.ª edição deste torneio organizado pela Federação Francesa de Voleibol. Ocorreu na cidade de Orleães e participaram do torneio as equipes campeãs do Campeonato Francês de 2003–04 e da Copa da França de 2003–04. O Paris Volley conquistou o título inaugural da competição ao derrotar o Tours Volley-Ball na partida única.

Regulamento
O torneio foi disputado em partida única.

Equipes participantes

Resultado
|}

Premiação

Ligações externas

Supercopa Francesa de Voleibol Masculino
Desporto na França em 2004
2004 no voleibol


An Agrostis oresbia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Elizabeth Edgar. An Agrostis oresbia in nahilalakip ha genus nga Agrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Agrostis

Agrostis oresbia


Filolaos (; , Philólaos; ) Pisagorcu ve Sokrates öncesi bir Yunan filozof idi. Her şeyin temelinde, uyum içinde bir araya gelen, sınırlayıcı ve sınırsızın oynadığı rol olduğunu savundu. Ayrıca, Dünya'nın Evrenin merkezi olmadığı teorisi olan güneşmerkezciliğin ortaya çıkmasıyla da tanınır. Nicomachus'tan alıntı yapan August Böckh'e (1819) göre Philolaus, Pisagor'un halefiydi. MÖ 5. yüzyılda Pisagorcu okulun önemli filozoflarından biri olmuştur. Çoğulculuk Okulu gibi Pisagorcuların da çatışan iki görüş arasında bir çözüm arayışında oldukları söylenebilir. Bir yanda sürekli olarak değişen bir evren düşüncesi, öte yandan değişmez bir evren düşüncesi arasındaki çatışmadır söz konusu olan. Pisagorcular bu yönde çözümlerini matematikte bulmaya çalışırlar. Filolaus da diğer Pisagorcu filozoflar gibi matematik ve müzik ile ilgilenmiş, evrenin ve varlığın açıklanmasında bunlardan yararlanmıştır. O da diğerleri gibi evrenin temelinin sayı olduğu fikrinden hareket etmiştir.

Hayatı
Philolaus'un farklı şekillerde Croton veya Tarentum'da veya Metapontum'da doğduğu bildiriliyor -hepsi Magna Graecia'nın bir parçası (Güney İtalya'nın Tarentine Körfezi'ndeki Yunan yerleşimciler tarafından büyük ölçüde kolonileştirilmiş kıyı bölgelerinin adıdır). Croton'dan gelmiş olması muhtemeldir. MÖ 454 civarında Pisagorcuların buluşma yerinin ikinci kez yanmasından kaçmış olabilir, daha sonra Yunanistan'a göç etti. Platon'un Phaedo'suna göre, MÖ 399'da Phaedo'nun yazıldığı sırada Thebes'te Simmias ve Cebes'in eğitmeniydi. Bu onu Sokrates'in çağdaşı yapar ve Philolaus ve Democritus'un çağdaş oldukları ifadesine katkı verir.

Hayatıyla ilgili çeşitli raporlar, daha sonraki yazarların yazıları arasına dağılmıştır ve hayatını yeniden inşa etmede şüpheli bir değeri vardır. Görünüşe göre bir süre, Aresas'ın (belki Oresas'ın) veya (Plutarch'ın dediği gibi) Arcesus'un öğrencisi olduğu Heraklea'da yaşadı. Diogenes Laërtius, Platon'un Sokrates'in ölümünden kısa bir süre sonra Philolaus ve Eurytus ile tanıştığı İtalya'ya gittiği iddiasının tek otoritesidir. Philolaus'un öğrencilerinin arasında Xenophilus, Phanto, Echecrates, Diocles ve Polymnastus olduğu söylenir. Ölümüne gelince, Diogenes Laërtius, Philolaus'un zorba olmak istediğinden şüphelenildiği için Croton'da öldürüldüğüne dair şüpheli bir hikâye aktarır; Laërtius'un bile dizelere dökme zahmetine katlandığı bir hikâyedir.

Yazıları

Diogenes Laërtius, Philolaus'un bir kitap yazdığından bahseder, ancak Aulus Gellius ve Iamblichus gibi başka yerlerde üç kitaptan bahsedilir. Üç kitaba bölünmüş bir bilimsel inceleme de olabilirdi. Platon'un kitabının bir kopyasını elde ettiği söylenir, daha sonra Platon'un Timaeus'un çoğunu oluşturduğu iddia edildi. Philolaus'un eserlerinden biri, Stobaeus'un On the World olarak adlandırdığı ve bir dizi pasajını koruduğu, On Nature adlı eserin aynısı gibi görünüyor. Diğer yazarlar, aynı eserin başka bir adı olabilecek ve Arignote kaynaklı olabilecek Bacchae adlı bir çalışmaya atıfta bulunmaktadır. Ancak Proclus'un Bacchae'yi matematik aracılığıyla teoloji öğretmek için bir kitap olarak tanımladığından bahsedilmiştir.

Sir William Smith'in Yunan ve Roma Biyografisi ve Mitolojisi Sözlüğü'ndeki Charles Peter Mason'a göre (1870, s. 305):

Ek olarak, Charles Peter Mason (s. 304):

Stanford Encyclopedia of Philosophy, Philolaus' Book: Genuine Fragments and Testimonia adlı bölümde tarihçiler şunları kaydetti:

Kozmoloji
Philolaus'un kitabı şununla başlıyor:

Robert Scoon Philolaus'un 1922'deki evrenini şöyle açıkladı:

Stobaeus'un hesabı
Philolaus, uzayda sabit yön fikirlerini ortadan kaldırdı ve evrenin ilk yer merkezli olmayan görüşlerinden birini geliştirdi. Yeni düşünce tarzı, kelimenin tam anlamıyla Merkezi Ateş adını verdiği bir varsayımsal astronomik nesne etrafında dönüyordu.

Philolaus'un sisteminde sabit yıldızlardan oluşan bir küre, beş gezegen, Güneş, Ay ve Dünya, Merkezi Ateşinin etrafında hareket ediyordu. Aristoteles'in Metafizik'teki yazısına göre Philolaus, onuncu görünmeyen bir cisim ekledi, ona Karşı-Dünya adını verdi, çünkü onsuz sadece dokuz dönen cisim olacaktı ve Pisagor sayı teorisi onda birini gerektiriyordu. Bununla birlikte, Yunan bilim insanı George Burch'a göre, Aristoteles Philolaus'un fikirlerini abartıyordu. Gerçekte, Philolaus'un fikirleri küreler fikrinden yüzlerce yıl önceydi. Yaklaşık iki bin yıl sonra Nicolaus Copernicus, De Revolutionibus'ta Philolaus'un, Dünya'nın merkezi bir ateş etrafında devrimini zaten bildiğini belirtmişti.

Bununla birlikte, Stobaeus'un ilk İon filozoflarının dogmalarını karıştırma eğilimine ihanet ettiği ve zaman zaman Platonizm ile Pisagorculuğu karıştırdığı belirtilmiştir.

Felsefe
Philolaus, her şeyin temelinde sınır ve sınırsız fikirlerin oynadığı rol olduğunu savundu. Philolaus'un çalışmasındaki ilk beyanlardan biri, evrendeki her şeyin sınırsız ve sınırlayıcı olanın bir kombinasyonundan kaynaklandığıydı; çünkü her şey sınırsız olsaydı, hiçbir şey bilginin nesnesi olamazdı. Sınırlayıcılar ve sınırsızlar bir uyum (harmonia) içinde bir araya getirilir:

Ayrıca bakınız

 Apeiron
 Nicomachus
 Parmenides
 Pisagorcular

Notlar

Kaynakça
  Laërtius, Diogenes (1925). "Pythagoreans: Philolaus"  . Lives of the Eminent Philosophers. 2:8. Translated by Hicks, Robert Drew (Two volume ed.). Loeb Classical Library.

Dış bağlantılar

MÖ 380'lerde ölenler
MÖ 470'lerde doğanlar
MÖ 5. yüzyıl filozofları
Antik Thebai
Antik Yunan fizikçiler
Antik Yunan matematikçiler
Magna Graecia kişileri
Pisagorcular
Sokrates öncesi filozoflar

Filolaos


Mycetinis scorodonius (Elias Magnus Fries, 1836 ex Andrew W. Wilson și Dennis E. Desjardin, 2005), sin. Marasmius scorodonius (Elias Magnus Fries, 1821, 1836),
din încrengătura Basidiomycota, în familia Marasmiaceae și de genul Marasmius, denumit în popor cocârți, burechiuți, bureciori, bureți de pajiște sau ciuculași, este o  specie saprofită de ciuperci comestibile, epitetul fiind derivat din cuvântul latin (=usturoi cu care au fost frecați cocoșii luptători). Buretele se poate întâlni în România, Basarabia și Bucovina de Nord, crescând în grupuri răsfirate sau compacte, în păduri de conifere între acele și pe scoarțele căzute la pământ de pini sau molizi ori a altor resturi de lemn, adesea prin luminișuri, câteodată ascunse în iarbă, dezvoltându-se în număr foarte mare în special după o ploaie puternică de la câmpie la munte. Timpul apariției este din iunie până în noiembrie.

Epitetul se trage din cuvântul latin (=usturoi cu care au fost unși cocoșii de luptă).

Istoric
Marele savant suedez Elias Magnus Fries a descris specia deja în 1815 sub denumirea Agaricus scorodonius în volumul 1 al lucrării sale Observationes mycologicae. El însuși a redenumit-o în Marasmius scorodonius în cartea sa Anteckningar öfver de i Sverige växande ätliga Svampar din 1836.

Acest taxon s-a ținut până în anul 2005, când micologii Andrew W. Wilson și Dennis E. Desjardin au modificat taxonul în Mycetinis scorodonius, de citit în volumul 97 al jurnalului american Mycologia Deși mulți botaniști au preluat această denumire actual, vechiul nume este folosit mai departe în cele mai multe cărți micologice precum în țări de limbă romană, astfel și în România. Între timp însă, toate comitetele de nomenclatură văd specia la genul Mycetinis, pentru că studia sus numită a micologilor Wilson și Desjardin din 2005 a dovedit clar că mai multe dintre noțiunile noastre tradiționale generice pentru această ciupercă nu au fost putut fi susținute de analizele ADN. Astfel soiul a trebuit fi transferat la genul Mycetinis. Mai departe, cocârții se deosebesc de celelalte specii Marasmius datorită cuticulei himenoforme care este formată din celule netede, cu hife fără o reacție dextrinoidă (reacție în carne, spori și hife cu un colorit brun-roșcat închis până purpuriu) precum mirosului caracteristic de usturoi.

Vechea denumire este acceptată sinonim.

Descriere

 Pălăria: are o mărime de 1,5-2,5 (4) cm, este subțire, inițial conică, apoi plată și ușor adâncită, la bătrânețe adesea încrețită. Cuticula este uscată, netedă, dar poate deveni ușor încrețită  la bătrânețe. Coloritul este ocru-maroniu, asemănător pielii de porc. Zona centrală este nu rar mai închisă la umezeală.
 Lamelele: sunt destul de cărnoase și late, mult distanțate între ele, fiind intermediare și incomplete spre margine, în partea de jos adesea venos reticulate, strâns atașate de picior și bombate la maturitate. Coloritul este albicios.
 Piciorul: este cu o înălțime de până la 6 cm și o lățime de 0,1-0,3 cm foarte subțire și destul de înalt, elastic, cilindric, câteodată ceva sinuos, neted cu câteva firișoare mărunte la bază precum fără inel. Coloritul este inițial albicios-maroniu, care odată cu înaintarea în vârstă a ciupercii devine tot mai închis la culoare, trecând în maroniu închis, chiar negricios.
 Carnea: este fragilă în partea pălăriei și fibroasă în cea a piciorului, de culoare albicioasă, cu miros intensiv, dar plăcut de usturoi și gust dulcișor.

Această specie poate, chiar după ce s-a uscat, să se resuscite permanent la contact cu umezeală.
 Caracteristici microscopice: are spori mici, elipsoidali, netezi, sub microscop hialini (translucizi), neamiloizi (nu se decolorează cu reactivi de iod), cu o mărime de 7-9 x 3-3,5 microni. Ei sunt albi, pulberea lor fiind de aceiași culoare. Basidiile cu 4 sterigme în formă de măciucă lunguiață măsoară 30-35 x 5-6 microni. Cheilo-cistidele (cele la muchiile lamelelor) sunt fusiforme cu o mărime de 35-40 x 4-5 microni. Pleuro-cistidele (cele laterale pe lamele) lipsesc.
 Reacții chimice: nu se decolorează cu reactivi chimici.

Confuzii
Acest burete poate fi confundat în primul rând cu gemenul său Mycetinis alliaceus sin. Marasmius alliaceus, (burete de condimentare tot excepțional, ceva iute,crește numai prin păduri luminoase cu fagi, miros puternic de usturoi), dacă nu s-ar ține seama de miros (cel mai bine de recunoscut după frământarea între degete), de asemenea cu Gymnopus dryophilus sin. Collybia dryophila (comestibil), Gymnopus peronatus sin. Collybia peronata (necomestibilă, foarte iute), Marasmius cohaerens (fără valoare, apare pe lemn în putrefacție de conifere, preferă locuri uscate), Marasmius lupuletorum sin. Marasmius torquescens (necomestibil, cu miros plăcut dar foarte fibros, crește preferat pe bușteni de fagi, piciorul fiind albastru-negricios), Marasmius rotula (necomestibil, foarte fibros, apare pe lemn în putrefacție de fag, mai rar de molid) sau Marasmius wynnei (necomestibil, pe trunchiuri în putrefacție, cu tonuri mai violete, gust și miros cam neplăcut de țărână). Fatală ar fi o confuzie cu letalele Clitocybe dealbata (mortală, cu același habitat, dar albicioasă, cu lamele dense și cu miros de faină), și Clitocybe rivulosa (mortală, cu același habitat, dar mai deschisă, cu lamele dense și fără miros) și Conocybe filaris sin. Pholiotina filaris (letală).

Specii asemănătoare

Valorificare
Cocârții sunt ciuperci pure de condimentare. Chiar și o singură pălărie mărește fiecare fel de mâncare de ciuperci, dar și toate celelalte feluri. Buretele are un gust mult mai fin decât usturoiul, îl poate înlocui pe deplin și are avantajul suplimentar că consumatorul nu miroase a usturoi după consum. Cel mai bun rezultat se atinge prin uscare. Păstrați pălăriile în integritate, iar tulpinile măcinate pulbere, triturate în borcane bine sigilate.  O rețetă delicată este un șnițel de porc condimentat cu pulberea, apoi panat și prăjit. Pălăriile uscate sunt foarte adecvate pentru fripturi de porc sau de miel/oaie/batal.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, vol 1-4 (vezi sus)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Ewald Gerhard: "Der große BLV Pilzführer" (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Gustav Lindau: "Kryptogamenflora für Anfänger: Eine Einführung in das Studium der blütenlosen Gewächse für Studierende und Liebhaber", vol. 2, Editura Julius Springer, Berlin 1922
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 4-a, vol. II/b 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1978

Legături externe

 Marasmius scorodonius, film în limba italiană

Marasmiaceae
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1815 în știință

Mycetinis scorodonius


Sterh (rus. Стерх, što na ruskome znači sibirski ždral), mala svemirska letjelica nove generacije, namijenjena obnovi ruskog segmenta međunarodnog sustava KOSPAS-SARSAT (rus. КОСПАС-САРСАТ). Letjelice iz ove serije namijenjene su zamjeni u orbiti satelita prijašnjeg generacije Nadežde (rus. Надежда). Minisatelit Sterh izrađen je u PO Poletu (rus. Производственное объединение «Полёт») zajedno s FGUP RNII KP (rus. Российские космические системы). Osnovnom razlikom od Nadežde je ta što Sterh ne pruža predavanje navigacijskog signala, jer je ta funkcija u potpunosti na sustav Glonass. Osim toga na palubi MKA Sterha je osuvremenjeni palubni radiokompleks spašavanja RK-SM. Zbog toga što se ne bave navigacijskom ulogom, mnogo su manji te ih se šalje kao privjesak drugim satelitima i misijama u niskoj Zemljinoj orbiti.  Imaju kokmunikacijsku namjenu. Lansirani su do danas Sterh 1 i Sterh 2. Bili su planirani Sterh 3 i Sterh 4. Očekivani vijek trajanja ovih letjelica je 5 godina. Mase su 160 kg. Napajaju se iz baterija i iz fiksnih solarnih panela koji se mogu rastvoriti.

Izvori

Vanjske poveznice
Gunter's Space Page NPO Poylot: Sterkh

Umjetni sateliti
Astronautika u Rusiji

Sterh (svemirska letjelica)


Stegnosperma, maleni biljni rod iz Srednje Amerike i Velikih Antila, smješten u vastitu porodicu Stegnospermataceae, dio je reda klinčićolike.

Na pospisu su četiri priznate vrste

Vrste
 Stegnosperma cubense A.Rich.
 Stegnosperma halimifolium Benth.
 Stegnosperma sanchezii Medrano & Medina
 Stegnosperma watsonii D.J.Rogers

Sinonimi
 Chlamydosperma A.Rich.

Izvori

Rodovi klinčićolikih

Stegnosperma