Daesun Jinrihoe (대순진리회), transliterado pela própria organização até 2017 como Daesoonjinrihoe, é um novo movimento religioso coreano, fundado em abril de 1969 por Park Han-gyeong, conhecido por seus seguidores como Park Wudang (박한경, 1917-96, ou 1917-95 de acordo com o calendário lunar usado pelo movimento). Diz-se que o pensamento do Daesoon é um sistema abrangente de verdade que representa o Grande Dao de "resolução de mágoas e reciprocidade de gratidão em beneficência mútua".

História
O Daesoon Jinrihoe é o maior entre mais de cem diferentes movimentos religiosos coreanos que constituem o grupo de novas religiões conhecido como Jeungsanismo e originário das atividades de Kang Jeungsan (Gang Il-Sun, 1871-1909), que seus seguidores acreditam ser o encarnado Deus Supremo. Após a morte de Kang em 1909, cada um de seus principais discípulos, e alguns de seus parentes, passaram a estabelecer diferentes novas religiões, que por sua vez se fragmentaram e se fragmentaram em grupos rivais, dos quais hoje o mais ativo fora da Coreia é o Jeung San Do, que foi fundado em 1974. O grupo rival Jeung San Do é mais conhecido internacionalmente, mas menos seguido na Coreia, enquanto o Daesoon Jinrihoe concentrou suas atividades na Coreia.

O maior ramo não se originou de um discípulo direto de Kang. Jo Cheol-Je, conhecido por seus discípulos como Jo Jeongsan (1895-1958), nunca conheceu pessoalmente Kang, mas afirmou ter recebido uma revelação dele em 1917. Ele foi reconhecido como o sucessor que Kang havia anunciado em suas profecias pela irmã de Kang (Seondol,  ~1881-1942), mãe (Kwon, 1850-1926) e filha (Sun-Im, 1904-1959), embora a filha acabou fundando seu próprio ramo separado. Os seguidores de Jo Jeongsan afirmam que, em 1909, Kang viu um trem passando, que tinha o jovem Jo Jeongsan a bordo, e afirmou: "Um homem pode fazer qualquer coisa aos 15 anos se puder levar sua etiqueta de identificação com ele". Os discípulos de Jo Jeongsan mais tarde afirmaram que essas palavras equivaliam a um endosso de Kang de Jo Jeongsan como seu sucessor.

Jo reuniu um número considerável de seguidores e estabeleceu projetos de recuperação de terras nas ilhas Anmyeondo e Wonsando, com o objetivo de melhorar a situação de seus discípulos. Em 1925, ele incorporou legalmente sua ordem religiosa, Mugeukdo, em Jeongeup. A Coreia, no entanto, estava sob ocupação japonesa e, devido à hostilidade do Japão a novas religiões, Jo decidiu dissolver Mugeukdo em 1941. Após a Segunda Guerra Mundial, os japoneses deixaram a Coreia, e em 1948 Jo conseguiu reconstituir a ordem, mudando seu nome para Taegeukdo em 1950. A nova sede foi estabelecida em Busan, inicialmente no centro da cidade. Mais tarde, devido aos novos regulamentos de zoneamento introduzidos em Busan, a sede foi transferida para o subúrbio que passou a ser chamado de Vila de Taegeukdo, também conhecido como Vila Cultural de Gamcheon.

Jo morreu em 6 de março de 1958. Inicialmente, a maioria de seus seguidores aceitou que ele havia designado como seu sucessor Park Han-Gyeong, mais tarde conhecido como Park Wudang (1917-1996, ou 1917-95 de acordo com o calendário lunar usado pelo movimento), um professor que se juntou ao movimento após a Segunda Guerra Mundial, depois de ter sido forçado a se juntar ao exército japonês, e Taegeukdo continuou como um movimento unido sob Park por dez anos, entre 1958 e 1968. Em 1968, um movimento criticando Park foi liderado por um dos filhos de Jo Jeongsan, Jo Yongnae (1934-2004). Eventualmente, as duas facções se separaram. Os seguidores de Jo Yongnae mantiveram o nome Taegeukdo e a sede na Vila de Taegeukdo, enquanto Park incorporou em 1969 uma nova ordem religiosa sob o nome do Daesoon Jinrihoe, com sede no Templo Junggok em Junggok-dong em Seul. Além da facção de Taegeukdo liderada por Jo Yongnae e os seguidores de Park, que acabaram se tornando parte do Daesoon Jinrihoe, um terceiro grupo deve ser mencionado. Incluiu os membros de Taegeukdo que tentaram promover uma reconciliação entre as duas facções e pediram o retorno de Park à vila de Taegeukdo. Aqueles neste terceiro grupo formaram em agosto de 1969 uma associação chamada "Taegeukdo-jeongsin-hoe" (Associação do Espírito de Taegeukdo), que mudou seu nome para "Taegeuk Jinrihoe" em março de 1971. Em (ou por volta) de 1972, Taegeuk Jinrihoe foi dissolvido por seus membros, que decidiram se juntar a Daesoon Jinrihoe.

Sob a orientação de Park, Daesoon Jinrihoe se tornou um movimento de sucesso. De acordo com alguns relatos, tornou-se a maior nova religião na Coreia. Em 1986, um grande novo templo foi inaugurado em Yeoju, seguido em 1991 pela Universidade Daejin e mais tarde por outros templos. Em 1993, a sede do movimento foi transferida para o Templo Yeoju.

Cismas
Park não havia nomeado um sucessor e morreu em 1996 (1995 de acordo com o calendário lunar). Muitos de seus seguidores acreditavam que alcançariam o estado de dotong, ou perfeita unificação com o Tao, durante a vida de Park. Eles se opuseram fortemente à ideia de nomear um sucessor de Park, e as controvérsias se seguiram. No entanto, a principal razão para as disputas, que também tiveram motivações anteriores à morte de Park Wudang, de modo que algumas divisões já haviam se manifestado durante seus últimos anos, foi uma controvérsia sobre a divinização de Park Wudang (ou seja, se ele deveria agora ser adorado como um deus ou identificado com o Buda Maitreya), juntamente com Kang Jeungsan e Jo Jeongsan, que por sua vez foram divinizados. Os favoráveis à divinização foram liderados por Yi Yu-jong (1936-2010), presidente do Complexo do Templo da Sede de Yeoju, que também foi acusado de irregularidades administrativas por seus oponentes. Em 16 de julho de 1999, vários líderes da facção contrária a Yi (as estimativas variam de 150 a 1.500 ou 2.000) se reuniram na sede em Yeoju e pediram a Yi que renunciasse. Um confronto irrompeu e a polícia foi chamada, que finalmente escoltou Yi para fora do templo. A polícia teve que intervir novamente em janeiro de 2000, quando a facção de Yi tentou, sem sucesso, retomar a sede de Yeoju. Os seguidores de Yi conseguiram, no entanto, assumir o controle do Templo Junggok do Daesoon Jinrihoe em Seul, onde Yi se proclamou o sucessor de Park, enquanto o grupo majoritário insistiu que Park não nomeou nenhum sucessor e organizou uma direção colegial do movimento.

Eventualmente, o grupo de Yi experimentou mais cismas, e Daesoon Jinrihoe se dividiu em pelo menos cinco facções: uma, incluindo a grande maioria dos seguidores de Park, se opôs à sua deificação e permaneceu sediada em Yeoju, enquanto os quatro principais grupos que eram a favor de considerar Park um deus ou o Buda Maitreya estavam sediados respectivamente no Templo Junggok em Seul, em Pocheon, Pohang e Goesan. O último ramo é agora conhecido como Daejin Sungjuhoe. Em 2013, um conselho foi realizado em Yeoju para "normalizar" a gestão da ordem, com a presença da sede de Yeoju, do Templo Junggok de Seul e das filiais de Pocheon. Eles não chegaram a um acordo sobre seus problemas doutrinários, mas concordaram com uma gestão conjunta da Daejin University e do Jesaeng Hospital, um dos principais componentes do sistema de saúde do Daesoon Jinrihoe.

Esses problemas internos não pareciam impedir a expansão do movimento. Em 1997, uma estátua gigante do Buda Maitreya foi consagrada no Templo de Treinamento Geumgangsan Toseong, que foi concluído em 1996 na área da Montanha Geumgang, onde Park Wudang também foi enterrado. Os sistemas educacional e de saúde também se expandiram.

Crenças
A doutrina do Daesoon Jinrihoe é baseada em uma história sagrada. Enquanto o mundo estava em uma situação miserável, o padre missionário católico Matteo Ricci tentou a solução dos problemas através da difusão do cristianismo e da construção de um paraíso terrestre na China. Por causa da situação corrompida do confucionismo, Ricci falhou, mas sua missão abriu uma porta através da qual os Espíritos Divinos do Oriente poderiam viajar para o Ocidente. Isso foi em grande parte responsável pelo progresso científico e cultural do Ocidente. Eventualmente, porém, tanto o Oriente como o Ocidente sucumbiram ao materialismo, à ganância e às guerras.

Como consequência, todos os espíritos divinos pediram a Sangje, o Deus Supremo, que interviesse diretamente. Sangje empreendeu uma "Grande Itinerância", onde reorganizou os três reinos do Céu, da Terra e dos Seres Humanos. Ele desceu para o Ocidente, de onde se mudou para o Oriente e veio para a Coreia, onde permaneceu por trinta anos na estátua gigante do Buda Maitreya no Salão Maitreya do Templo Geumsansa. Durante este tempo, ele revelou seus ensinamentos divinos e planos para uma ordem celestial para Choe Je-u, o fundador do Donghak. A missão de Choe, assim como a de Ricci séculos antes, falhou por causa da resistência do sistema confucionista. Sangje então retirou seu mandato celestial de Choe (que foi executado em 1864) e em 1871 encarnou como Kang Jeungsan.

Os seguidores do Daesoon Jinrihoe acreditam assim que Kang Jeungsan (Gang Il-Sun) era Sangje, ou o Deus Supremo, em forma humana. Sangje desceu à terra e assumiu a forma humana no final do século XIX para renovar os seres humanos e construir um Paraíso Terrestre através de seu Chenji-gongsa (Obras de Reordenação do Universo). Para atingir esse objetivo, também era necessária uma organização religiosa, e o Daesoon Jinrihoe acredita que foi criado através da sucessão na ortodoxia religiosa primeiro por Jo Jeongsan e depois por Park Wudang.

O Daesoon Jinrihoe articula sua doutrina em quatro princípios, que são "concordância virtuosa de yin e yang", "união harmoniosa entre seres divinos e seres humanos", "resolução de queixas para beneficência mútua" e "unificação perfeita com Dao". Acredita-se que esses quatro princípios contêm dentro de si todos os ensinamentos do Sangje. Alguns estudiosos acreditam que o terceiro princípio, "resolução demágoass para beneficência mútua"  Haewon sangsaeng, 解冤相生) é o ensinamento mais distintivo do Daesoon Jinrihoe.É ensinado que, enquanto Kang Jeungsan abriu o caminho para resolver o problema dasmágoass, os humanos devem fazer sua parte "cultivando" a si mesmos, propagando a verdade e evitando a criação de novas mágoas. O itinerário de "cultivo" é retratado nos templos do Daesoon Jinrihoe através do Simudo, ou seja, pinturas de "busca de boi", onde a jornada espiritual é descrita através da metáfora da busca de um boi branco

Os ensinamentos do Daesoon Jinrihoe são, em certas partes, semelhantes ao confucionismo, incluindo uma ênfase na sinceridade, reverência e confiança, mas o Daesoon Jinrihoe diverge do patriarcado e da hierarquia social que caracterizam o confucionismo. Daesoon Jinrihoe baseia-se na terminologia e nas ideias encontradas em todas as tradições religiosas da Coreia. O estudioso americano Don Baker a chamou de "religião coreana por excelência", argumentando que Daesoon Jinrihoe é "mais do que a soma de suas partes": não budista, não confucionista, não taoísta, não inspirado pelo cheondoísmo e não xamanístico, mas todos esses juntos e muito mais. Como mencionado anteriormente, os ramos da religião que divinizam Park Wudang acreditam em uma Trindade (semelhante às crenças de outra religião coreana, Taejonggyo), neste caso, composto por Kang Jeungsan, Jo Jeongsan e Park Wudang.

Os seguidores acreditam que haverá uma "Grande Transformação", após a qual os humanos viverão em um universo sem pobreza, doença ou guerra, e com seres divinos e seres humanos existindo em um estado de unificação. Eles têm um mantra, chamado T'aeulju, que eles acreditam que acelera a unificação com Dao. Previsões sobre uma data específica para o gaebyuck (개벽, literalmente "amanhecer de uma nova era"), ou entrada no paraíso terrestre, foram proibidas pelo movimento. No entanto, alguns seguidores ainda se engajaram nessas previsões nas décadas de 1980 e 1990, inclusive em 1984 e, segundo Jorgensen, em conexão com os Jogos Olímpicos de Verão de 1988 em Seul.

Atividades
O Daesoon Jinrihoe acredita que o princípio de Haewon sangsaeng deve ser realizado na prática por meio de três atividades sociais principais: ajuda de caridade, assistência social e educação. O movimento é conhecido na Coreia por seus centros de atendimento médico e bem-estar para idosos, incluindo o Hospital Jesaeng, e pelas instalações educacionais, incluindo a Universidade Daejin, fundada em 1991, e seis escolas de ensino médio. Além das atividades espirituais, o movimento também faz campanhas sobre questões como meio ambiente, igualdade de gênero, reunificação da Coreia e conquista da paz mundial.

Todos os meses, os membros da Daesoon Jinrihoe fazem uma contribuição monetária, que é toda enviada à sede. O movimento relata que mais de 70% do dinheiro arrecadado vai para as três principais atividades: assistência e caridade, assistência social e educação, e que um total de mais de 660 bilhões de won (cerca de 560 milhões de dólares) foi alocado para esses campos nos 39 anos entre 1975 e 2013. O movimento também afirma que o Daesoon Jinrihoe "é uma religião prática que ativamente coloca suas doutrinas em ação, e suas atividades são mais influentes e contributivas do que quaisquer outras religiões na Coreia, do ponto de vista de sua escala".

Filiação
A religião tem seguidores entre uma grande variedade de classes. Reivindica uma adesão de seis milhões, embora uma pesquisa de 1995 pelo The Chosun Ilbo descobriu que tinha 67.632 seguidores (sexto atrás do Budismo Wŏn com 84.918 seguidores). Um censo de 2005 revelou que menos de 35.000 coreanos afirmaram acreditar nas religiões derivadas de Kang Jeungsan, das quais Daesoon Jinrihoe é uma. A pesquisa e o censo podem ter subestimado o número de seguidores, devido à falta de uma categoria específica para Daesoon Jinrihoe e outras novas religiões, e porque os seguidores optaram por não se rotular com uma afiliação religiosa.

Em meados da década de 1990, o Daesun Jinrihoe já tinha mais de 1.500 centros, e a sede em Yeoju podia abrigar 10.000 pessoas. Em 2017, os centros haviam se tornado mais de 2.000. O crescimento da religião tem sido atribuído ao culto de seus ancestrais, ênfase no auto-cultivo, messianismo e esclarecimento, foco no presente e sistema estável de sua organização. De acordo com Don Baker, "a doutrina do Daesoon também ganha poder persuasivo de seu foco nas preocupações éticas que estiveram no centro da religiosidade coreana por milênios".

Criticismo
As críticas a Daesoon Jinrihoe vêm principalmente de religiões rivais na linhagem de Kang Jeungsan e da mídia coreana hostil às novas religiões locais em geral. Os membros da Daesoon Jinrihoe tinham o hábito de recrutar em grandes livrarias ou no submundo de Seul; esses membros perguntavam aos transeuntes se eles estavam interessados no pensamento oriental e os convidavam a aprender mais, sem mencionar Daesoon Jinrihoe. Em meados da década de 1990, o principal ramo de Yeoju da Daesoon Jinrihoe enfrentou esses problemas e proibiu completamente as atividades missionárias em locais públicos. No entanto, essas práticas ainda são realizadas por alguns outros ramos. Jorgensen também relatou que rumores de extorsão e violência contra opositores eram comuns na década de 1990; dizia-se que o clero trabalhava sem remuneração nos projetos da religião e ficava restrito a 4-5 horas de sono por dia durante algumas das práticas de "cultivo" do movimento.

Referências

Leitura adicional
Baker, Don (2016). "Daesoon Sasang: A Quintessential Korean Philosophy". In The Daesoon Academy of Sciences (ed.), Daesoonjinrihoe: A New Religion Emerging from Traditional East Asian Philosophy, Yeoju: Daesoon Jinrihoe Press, 1-16.
Introvigne, Massimo (2017). "Daesoon Jinrihoe." World Religions and Spirituality Project, 17 February.

Fundações na Coreia do Sul em 1969
Novos movimentos religiosos
Religião na Coreia do Sul

Daesun Jinrihoe


وَرك  (تُلفظ بفتح الواو وكسر الراء) أو واريك مدينة تاريخية تعد حاضرة مقاطعة وركشير في غرب الوسط (إنجلترا) وتشتهر باحتضانها قلعة ورك. عدد سكانها 25 ألفا (إحصاء 2001م)، وتقع على بعد 18 كم عن مدينة كوفنتري التي تحتضن جامعة ورك.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لورك:

توأمة
لورك (إنجلترا) اتفاقيات توأمة مع كل من:
 هافلبرغ
 سومور

أعلام

 جون روز
 ويليام هاريسون
 جيم هولتون
 ديريك غاردنر
 جوردن كينغ
 دايفيد فولر
 باري برمان
 دون هندرسون
 جون غريني جونيور
 ألبرت إيفانز

انظر أيضًا
 وركشير المقاطعة التقليدية التي كانت تعد مدينة «ورك» عاصمتها

مراجع

أماكن مأهولة أسست في القرن 6
بلدات وركشير
تأسيسات القرن 10 في إنجلترا
تأسيسات سنة 914
مدن إنجلترا

ورك (إنجلترا)


Ivan Markešić (Proslap, 1954.) hrvatski je sociolog, filozof, prevoditelj i član Akademije znanosti i umjetnosti Bosne i Hercegovine.

Životopis
Ivan Markešić rodio se u Proslapu, a osnovnu školu pohađao je u Orašcu i Šćitu, a u Visokom završava franjevačku klasičnu gimnaziju. Na Fakultetu političkih znanosti u Sarajevu 1978. godine diplomira sociologiju, dok 1984. na Filozofskom fakultetu diplomira njemački jezik. Najprije radi kao prevoditelj za Tvornicu pogonsko-kočnih dijelova u Prozoru, zatim na Institutu za društvena istraživanja u Sarajevu, a 1992. godine odlazi u Zagreb gdje na Filozofskom fakultetu upisuje poslijediplomski studij iz područja sociologije religije što i doktorira 1997. godine. U Zagrebu se zapošljava u Hrvatskom informacijskom centru te kao suradnik u Leksikografskom zavodu Miroslav Krleža, od 2005. godine zaposlenik je na Institutu društvenih znanosti Ivo Pilar, a i dugogodišnji je suradnik i predavač na Fakultetu hrvatskih studija u Zagrebu. U prosincu 2018. godine izabran je za domaćeg člana Akademije znanosti i umjetnosti Bosne i Hercegovine.

Izabrana literatura
 Luhmann o religiji, Zagreb: Hrvatsko filozofsko društvo, 2001.
 Leksikon članova Udruge đaka Franjevačke klasične gimnazije Visoko, Zagreb: Udruga đaka Franjevačke kalsične gimnazije Visoko-Zagreb, 2008.
 Hrvatska i Bosna i Hercegovina na Križu života, Zagreb - Sarajevo: Synopsis, 2012

Izvori

Hrvatski filozofi
Hrvatski sociolozi

Ivan Markešić


Azay, Samsun ilinin Bafra ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun iline 63, Bafra ilçesine 13 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Bafra'nın mahalleleri

Azay, Bafra


An Guzmania kraenzliniana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni  Marx Carl Ludwig Ludewig Wittmack. An Guzmania kraenzliniana in nahilalakip ha genus nga Guzmania, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Guzmania

Guzmania kraenzliniana


Adrian Erlandsson (Malmö, Švedska, 27. listopada 1970.) švedski je bubnjar koji svira sa sastavima At the Gates, The Haunted i Nemhain.

Bio je bubnjar skupina H.E.A.L, Hyperhug, Decameron, Cradle of Filth, Brujeria, Paradise Lost, Netherbird i Needleye.

Trenutačno živi u Londonu. Adrianov je brat Daniel Erlandsson, bubnjar grupe Arch Enemy i bivši bubnjar Carcass.

Diskografija
At the Gates
The Red in the Sky Is Ours (1992.)
With Fear I Kiss the Burning Darkness (1993.)
Terminal Spirit Disease (1994.)
Slaughter of the Soul (1995.)
At War with Reality (2014.)
To Drink from the Night Itself (2018.)
The Nightmare of Being (2021.)
Paradise Lost
Tragic Idol (2012.)
The Plague Within (2015.)
Cradle of Filth
Midian (2000.)
Damnation and a Day (2003.)
Nymphetamine (2004.)
Thornography (2006.)
The Haunted
The Haunted (1998.)
Exit Wounds (2014.)
Strength in Numbers (2017.)
Netherbird
The Ghost Collector (2008.)
Monument Black Colossal (2010.)

Izvori

Švedski bubnjari heavy metala
Melodični death metal
Malmö

Adrian Erlandsson


Hamarkrøniken er en bog, der er skrevet i 1500-tallet af en ukendt forfatter. Den handler om livet i byen Hamar i katolsk tid (til 1537). Bogen er vigtig kilde til Hamars historie, da den beskriver byens bebyggelse.

Først og fremmest er bogen en lokalpatriotisk skildring af Hamar i middelalderen. Den beskriver de vigtigste bygninger (domkirken, bispegården, St. Olufs kloster, korskirken, Sankt Jørgens kirke, rådstuen og fængslet) samt livet i byen, hvordan den var styret og en lille fortælling om den sidste biskops farvel til byen. Desuden er der en liste over de katolske biskopper i Hamar.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Hamarkrøniken hos Dokumentasjonsprosjektet
 Hamarkrøniken på Bokselskap

Krøniker
Litteratur fra Norge
Nordisk litteratur fra middelalderen

Hamarkrøniken


Butbladet skræppe (Rumex obtusifolius) er en 50-100 cm høj urt, der vokser på næringsrig bund ved veje, på ruderater og nær bebyggelse. Den ligner kruset skræppe, men blosterbladene har tydelige tænder hos den butbladede skræppe, mens de er korte og svage hos den krusede. I lighed med andre skræppearter opfattes den i have- og landbrug som en ukrudtsplante.

Beskrivelse
Byskræppe er en flerårig urt med en åben og stærkt grenet blomsterstand samt udstående grene. Stænglen er kraftig, hårløs og let furet. Bladene sidder spredt, og de et ægformede med butspids eller ingen egentlig spids samt med bølget rand. De nederste blade kan blive op til 35 cm lange.

Blomstringen sker i juli-august. Blomsterne sidder samlet toppen af planten i kranse à seks grønne enkeltblomster. Frugterne er små nødder, der dannes af de tre indre blosterblade, der forstørres og får de lange tænder på randen. En enkelt skræppeplante kan producere op til 30.000 frugter, der kan overleve i jord i op mod 100 år.

Planten har en meget dybtgående pælerod. Det giver den rigeligt med oplagsnæring, sådan at den kan klare de mest barske forhold, når først den er etableret.

Udbredelse
Den butbladede skræppe er naturligt hjemmehørende i Europa, men har bredt sig til mange andre områder og lande i verden, fx USA, Australien og New Zealand.

Anvendelse
Traditionelt har man brugt bladene fra skræpper til at dække over knapostmassen, og de blev også i tidligere tider brugt til at lægge i bunden af en kurv, man brugte til at hente fisk hjem i.

I nutiden bruges de til dekorationsformål, idet blomsterstandene forbliver på planten hen over vinteren. Desuden kan roden anvendes til kryddersnaps.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet

Ukrudtsplanter
Skræppe

Butbladet skræppe


J. පීටර් බර්ක්හෝල්ඩර්, ඩොනල්ඩ් J. ග්රවුඩ් හා ක්ලවුඩි V. පැලිස්කා විසින් රචනා කරන ලද බටහිර සංගීත ඉතිහාසය ග්‍රන්ථයේ 7 වන සංස්කරණය උතුරු ඇමරිකාවේ සංගීත ඉතිහාසයේ ඉගැන්වීමට යොදා ගන්නා ජනප්‍රිය ග්‍රන්ථ අතරින් එකකි.

සංගීත ඉතිහාස ක්ෂේත්‍රය (සමහරක් විට ඓතිහාසික සංගීතවේදය ලෙස හඳුන්වන) සංගීතයවේදය වන පුළුල් විෂය පථයේ අතිශය විවිධත්වයකින් යුත් උප ක්ෂේත්‍රයක් වන අතර එමඟින් කාලයක් පුරාවට සිදු වූ සංගීතයේ සංයුතිය, රඟ දැක්වීම, පිළිගැනීම හා විවේචන පිළිබඳ අධ්යයනය කරයි. උදාහරණ ලෙස සංගීතය පිළිබඳ ඓතිහාසික අධ්‍යයනය , රචකයාගේ ජීවිතය හා කාර්ය, රටා හා වර්ගවල දියුණු වීම් (Baroque Concertos වැනි) , යම් විශේෂිත මනුෂ්‍ය කණ්ඩායමක් උදෙසා සංගීතයේ සමාජමය යෙදීම් හෝ යම් නිශ්චිත ස්ථානයක දී හා වේලාවක දී රඟ දැක්වීමේ ආකාර (ජොහෑන් සෙබස්තියන් බාෂ්ගේ Choir In Leipzig රඟ දැක්වීමේ බලකාය වැනි) සමඟ සලකනු ලැබේ.

සිද්ධාන්තවල දී සංගීත ඉතිහාසයේ ඕනෑම වර්ගයක හෝ ඕනෑම ආකාරයක සංගීතයක ඉතිහාසය අධ්‍යයනය කිරීමට පරිශීලනය වේ. (ඉන්දියානු සංගීත ඉතිහාසය හෝ රොක් සංගීත ඉතිහාසය) ක්‍රියාවට යෙදවීමේ දී මෙම පර්යේෂණ මාතෘකා ඒවා මානව චිත්‍රකව පදනම් වී තිබුණත් නොතිබුණත් මානව සංගීත විද්‍යාවේ හෝ සංස්කෘතික අධ්‍යයනවල කොටසක් ලෙස සැමවිටම වර්ග කරනු ලැබේ.

සංගීත ඉතිහාසයේ ක්‍රමවලට ප්‍රභව අධ්යනය (Esp. අත්පිටපත් අධ්යයනය), පුරා ශිල්පය, වාග් විද්‍යාව (විශේෂයෙන් පාට පිළිබඳ විවේචන), රටා විවේචනය, ඉතිහාස විද්‍යාව (ඓතිහාසික ක්‍රම තෝරා ගැනීම), සංගීතමය විශ්ලේෂණය හා චිත්‍රක විද්‍යාව ඇතුළත් වේ. මෙම අරමුණු තවදුරටත් වැඩි දියුණු කිරීමට සංගීත විශ්ලේෂණය යොදා ගැනීම බොහෝ විට සංගීත ඉතිහාසයේ කොටසක් වන නමුත් ශුද්ධ විශ්ලේෂණය හෝ සංගීත විශ්ලේෂණය සඳහා නව මෙවලම් නිපදවීම සංගීත සිද්ධාන්ත ක්ෂේත්‍රයෙහි පවතී. (මෙම ක්‍රම පිළිබඳ සවිස්තර විස්තරයක් සඳහා සංගීත ඉතිහාසයේ පර්යේෂණ යන කොටස බලන්න.)

සංගීත ඉතිහාසඥයන්ගේ සමහරක් බුද්ධිමය නිෂ්පාදනවලට සංගීතමය කාර්යයන්වල සංස්කරණ, රචකයන්ගේ හා අනිකුත් සංගීතඥයන්ගේ චරිතාපදාන, වචන හා සංගීතය අතර සබැඳියාව පිළිබඳ අධ්‍යයන හා සමාජයේ සංගීතයෙහි ස්ථානය පිළිබඳ අධ්‍යයන ඇතුළත් වේ.

References

http://en.wikipedia.org/wiki/Music_history

සංගීත ඉතිහාසය


ගොට්ෆ්‍රයිඩ් විල්හෙල්ම් ලෙයිබ්නිස් (1646 ජුලි 1(පැරණි ක්‍රමයට ජුනි 21) -1716 නොවැම්බර් 14) යනු ලතින් හා ප්‍රංශ භාෂාවලින් ලිවීම සිදු කළ ජර්මානු ජාතික බහු ශාස්ත්‍රඥයකු වේ. ඔහු දර්ශනවාද ඉතිහාසය හා ගණිතයේ ඉතිහාසය යන දෙකෙහිම එක හා සමාන විශිෂ්ට ස්ථාන හිමි කර ගනී. ඔහු නිව්ටන්ගෙන් ස්වාධීනව කලනය සොයාගත් අතර එදා සිටම පොදු භාවිතයේ පවතින්නේ ඔහුගේ අංකනයයි. සියලු නවීන පරිගණක නිර්මිතවල පදනම වන ද්වීමය පද්ධති ද ඔහුගේ සොයාගැනීමකි. දර්ශනවාදයේ දී ශ්‍රේයොවාදය සඳහා ඔහු වඩාත් මතකයේ රැඳේ. ඔහුගේ නිගමනය වනුයේ අපගේ විශ්වය කෙටියෙන් දෙවියන්ට නිර්මාණය කල ඇති හොඳම දෙය බවයි. ඔහු 17 වන ශත වර්ෂයේ විශිෂ්ට හේතු වාදීන් තිදෙනාගෙන් කෙනෙකු වන බාරුච් ස්පිනෝසා හා රෙනේ ඩෙස්කා(ර්)ටස් සමඟ සිටි නමුත් ඔහුගේ දර්ශනවාදය ශාස්ත්‍රීය සම්ප්‍රදායට එබී බලන අතර නවීන තර්ක හා විශ්ලේෂණ අපේක්ෂාවෙන් ක්‍රියා කරයි. එලෙසම ලෙයිබ්නිස් භෞතික විද්‍යාව හා තාක්ෂණයට විශාල දායකත්වයක් ලබා දුන් අතර ජීව විද්‍යාව , වෛද්‍ය විද්‍යාව, භූ විද්‍යාව, සම්භාවිතා සිද්ධාන්ත , මනෝ විද්‍යාව භාෂාමය හා තොරතුරු තාක්ෂණය යන ක්ෂේත්‍රවල පසුව මතුව මත කලින් ඉදිරිපත් කරන ලදී. එලෙසම දේශපාලනය,නීතිය, ඉතිහාසය , දේව ධර්මය, මානව විද්‍යාව හා මනෝ විද්‍යාව ගැන මෙන්ම ඉඳහිට කවි ද ලිවීය.මෙම විශාල විෂය පරාසයකට වූ ඔහුගේ දායකත්වය සඟරා දස දහස් ගණන් ලිපි හා ප්‍රසිද්ධ නොවූ අත්පිටපත්වල සඳහන් වේ. අදටත් ලෙයිබ්න්ස් ලියූ දේවල් හි සම්පූර්ණ සංස්කරණයක් නොමැත.

ගොට්ෆ්‍රයිඩ් ලෙයිබ්නිස්


عبد اللطيف اللعبي (ولد سنة 1942، فاس) كاتب وشاعر ومترجم مغربي ومهتم بالآداب الفرنكفونية. وعضو اتحاد كتاب المغرب، درس الأدب الفرنسي بجامعة محمد الخامس بالرباط، وأسس عام 1966 مجلة أنفاس. كما اهتم بالمسرح، حيث شارك سنة 1963 في تأسيس المسرح الجامعي المغربي. أعتقل اللعبي بسبب نشاطه السياسي سنة 1972, حيث كان من مؤسيي الحركة المتطرفة إلى الأمام، ولم يسترجع حريته الا سنة 1980 على إثر حملة دولية واسعة. سنة 2009 حصل على جائزة غونكور الفرنسية للشعر. وفي سنة 2011 فاز بالجائزة الكبرى للفرانكفونية التي تمنحها أكاديمية اللغة الفرنسية.

مسيرته
في مارس 2013 نشرت مقالة (حرية الاعتقاد في الحياة وفي مواجهة الموت) لعبد اللطيف اللعبي وهي على شكل وصية يطلب فيها أن يكون حفل تأبينه لائكي على الطريقة الفرنسية: «بضع قصائد شعرية وموسيقى عوضا عن صلاة الجنازة، ثم إحدى اغاني الحب والثورة كي تكون خلفية لمراسم الدفن والعزاء»، كما أوصى بأن تدفن زوجته إلى جواره: «وأيضا، ماذا بشان امنية هي الأخرى، أن أرقد، حين الأوان، إلى جوار رفيقة حياتي، المسيحية المولد، والمتحررة من أي معتقد، والمغربية القلب؟ باسم ماذا سيتم إبعادنا عن بعضنا البعض؟»

الأمر الذي أثار ضجة إعلامية، ووصفه الخمالي بدر الدين بأنه «طلب شاعري ومشروع بقدر ما هو سطحي وتافه وينم عن قصور فكري ومعرفي كبير وعن الأعراض النفسية الخطيرة التي قد تصيب الإنسان في نهاية عمره »، وتم نصحه بأن يكون صريحا وجريئا وليتقدم إلى المحاكم المغربية بطلب يعلن فيه تخليه عن الإسلام وردته عن احكامه وكفره بشريعته مما يتيح له الإمكانية القانونية في طلب عدم اقامة طقوس الجنازة الإسلامية على جثته وأن يخصص له طبقا للقانون مربعا ترابيا يدفن فيه بجانب شريكته".

الشعر

المسرح
أول صلة له بالمسرح كانت في الستينيات حين كان طالبا بكلية الآداب بالرباط، لكن لم يكتب عن تجربة الاعتقال مسرحيا إلا في سنة 1985، وهي السنة التي ألف فيها مسرحية «التعميد الثعلبي»، ولم تنشر هذه المسرحية بفرنسا إلا سنة 1987 حيث صدرت عن دار «لارماتان».

من بين أعماله
 العين والليل (رواية)
 عهد البربرية (شعر)
 قصة مغربية (شعر)
 أزهرت شجرة الحديد (شعر)
 قصائد تحت الكمامة (شعر)
 مجنون الأمل (رواية)
 يوميات قلعة المنفى (رسائل سجن)
 الرهان الثقافي (دراسات نظرية ومقابلات)

ترجمة أعمال
كما قام اللعبي بترجمة عدة أعمال أدبية للغة الفرنسية من بينها:
 شعر المقاومة الفلسطينية
 أشعار لـ عبد الله زريقة
 محمود درويش
 عبد الوهاب بياتي
 وترجمة رواية لحنا مينة.

الإعتداء عليه
تعرض الكاتب في أكتوبر من سنة 2015م لاعتداء من قبل شخص مجهول، اقتحم بيته العائلي، وعمد إلى طعنه بسكين وزوجته الأستاذة جوسلين متسببا لهما في جروح بليغة.
وقد عرف هذا الحادث تضامنا واسعا مع الكاتب، وصدور بيان من اتحاد كتاب المغرب، وقد أدّت التحرّيات السريعة للسلطات المغربية من إلقاء القبض على المجرم في وقت وجيز، فيما لازالت تباشر التحقيقات مع المعتدي لكشف خلفيات ودوافع هذا الفعل الإجرامي.

مراجع

وصلات خارجية

 رواية مجنون الأمل كتاب في جريدة.
 لقاء مع عبد اللطيف اللعبي الحاصل على جائزة «غونكور» للشعر فرانس 24.
 بعض قصائده من ديوان قصائد تحت الكمامة
 الموقع الرسمي لعبد اللطيف اللعبي
 قراءة في مسرحية «التعميد الثعلبي» لعبد اللطيف اللعبي

كتاب من فاس
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من فاس
أكاديمية غونكور
حائزون على وسام الفنون والآداب من رتبة قائد (فرنسا)
روائيون مغاربة
شعراء باللغة الفرنسية
شعراء مغاربة
شعراء مغاربة في القرن 20
شعراء مغاربة في القرن 21
ضحايا التعذيب
ضحايا تعذيب مغاربة
كتاب دراما ومسرح
كتاب سيرة ذاتية مغاربة
كتاب مسرحيون مغاربة
كتاب مغاربة
كتاب مغاربة فرانكفونيون
مترجمون مغاربة
مترجمون من العربية
مواليد 1942
مواليد في فاس
شعراء ذكور مغاربة
شعراء بالعربية في القرن 20
شعراء بالعربية في القرن 21

عبد اللطيف اللعبي


Die Hirzerhütte () ist eine private Schutzhütte in den Sarntaler Alpen. Sie war die erste Alpenvereinshütte auf dem Gebiet des heutigen Südtirol.

Lage und Umgebung
Die Hütte liegt auf  Höhe in einem Kessel an der Westflanke des Hirzer, des mit  höchsten Gipfels der Sarntaler Alpen. Sie befindet sich auf dem Gebiet der Gemeinde Schenna in Südtirol, Italien, etwas oberhalb der Bergstation der Hirzerseilbahn, die sie mit Saltaus verbindet.

Die Hütte dient als Ausgangspunkt für Wanderungen im Sarntaler Westkamm und ist eine Station des Europäischen Fernwanderwegs E5 und der Sarntaler Hufeisentour, die von Norden kommend hier auf dem Gebirgsjägersteig in östliche Richtung zur Oberen Scharte abbiegen. Von der Oberen Scharte führt gegen Norden ein Weg auf die Spitze des Hirzer, gegen Süden auf jene des Hönig, gegen Osten ins Sarntal hinab. Nach Süden gehend kann man den Ifinger oder am Kratzberger See vorbei Meran 2000 erreichen, im Westen liegt Passeier.

Geschichte
Im Jahr 1873 erwarb die Sektion Meran des Deutschen und Österreichischen Alpenvereins (DuÖAV) mit finanzieller Unterstützung von Franz von Meran eine Almhütte, um sie zu einer Unterkunft mit 18 Plätzen für Bergsteiger umzubauen. Am 5. September 1874 erfolgte ihre Einweihung. Die Hirzerhütte wurde damit zur ältesten Alpenvereinshütte auf dem Gebiet des heutigen Südtirol.

Nach dem Ersten Weltkrieg wurde die Hütte vom italienischen Staat enteignet und der Sektion Meran des Club Alpino Italiano (CAI) übergeben, der sie in der Folge jedoch vernachlässigte. 1945 erwarb sie ein Mitglied der Familie Kofler, die sie seither bewirtschaftete und 1973 renovieren ließ. Nach einem Brand 1981 wurde die Hirzerhütte an gleicher Stelle wieder aufgebaut.

Karten
 Tabacco Karte Blatt 40 Sarntaler Alpen ISBN 978-8883150548

Weblinks

 Internetpräsenz der Hirzerhütte

Einzelnachweise

Alpenhütte in Südtirol
Schenna
Erbaut in den 1980er Jahren

Hirzerhütte


Le Parque Ambiental da Praia de Ramos Carlos de Oliveira Dcró, populairement connu sous le nom de Piscinão de Ramos, Praia de Ramos, Parque das Vizinhanças da Maré, Praia da Maréou simplement Piscinão da Maré est une zone de loisirs qui consiste en une plage artificielle de sable autour d'une piscine publique d'eau salée, installée dans le quartier de Maré, au nord de Rio de Janeiro.

Il a été planifié, construit et inauguré sous le gouvernement d'Anthony Garotinho en 2000 et 2001, et ouvert en décembre 2001. Controversé, le parc divise les opinions de la population de Rio, accusé d'être une œuvre aux intentions électorales et populistes, interdictions aux trafiquants d'utiliser la couleur rouge, contamination de l'eau par excès d'urine, noyades dues au manque d'éducation de ses visiteurs. Malgré cela, le parc est rapidement devenu un symbole du faubourg carioca et peu à peu une carte postale de la ville. Malgré la nomenclature originale de Piscinão de Ramos, l'ensemble du parc est situé à Maré, n'étant donc pas une zone de loisirs du Bairro dos Ramos.

Histoire
Il a été conçu par le gouvernement de l'État de Rio en partenariat avec la firme Petrobras. Ouvert en décembre 2001, il s'appelait Piscinão de Ramos. En avril 2002, son nom a été changé en Parque Ambiental da Praia de Ramos. La piscine a été conçue avec de l''eau de mer, de sorte que la population locale, majoritairement des enfants, a profité de l'ambiance régnant sur le front de mer, sans se soucier de la forte pollution qui atteint les plages de la baie de Guanabara et réinitialise l'indice de noyade. La piscine a 26 414 mètres carrés, est recouverte d'une couche de polyéthylène et d'une capacité de 30 millions de litres d'eau . La piscinão a déjà reçu  en un seul week-end. En 2012, le nom officiel a été changé en Parque Ambiental Carlos Roberto de Oliveira Dicró, en l'honneur du sambista, décédé cette année-là.

Dans les médias

 Le feuilleton Le Clone, diffusé sur Rede Globo entre octobre 2001 et juin 2002, a mis en lumière Piscinão de Ramos dans tout le pays.
 Le feuilleton de RecordTV Amor e Intrigas, a mis en évidence le Piscinão de Ramos.
 En 2008, Pânico na TV a envoyé Christian Pior à Piscinão de Ramos pour interviewer des gens.
 Luiza Zveiter, de l'émission Globo News Estúdio i, a passé une journée à la piscine à interviewer des baigneurs et à manger des plats locaux typiques.
 La saleté et l'abandon du Piscinão par les organismes publics font la une des journaux de Rio de Janeiro et des journaux nationaux.
 La chanteuse Anitta, en 2021, a enregistré une partie de sa vidéo Girl From Rio no piscinão, se souvenant de son passé dans la banlieue de Rio de Janeiro.

Références

Source de traduction

Équipement sportif achevé en 2002
Équipement sportif à Rio de Janeiro
Parc de loisirs
Piscine au Brésil

Piscinão de Ramos


MacsBug is a low-level (assembly language/machine-level) debugger for the classic Mac OS operating system. MacsBug is an acronym for Motorola Advanced Computer Systems Debugger, as opposed to Macintosh debugger (The Motorola 68000 Microprocessor is imprinted with the MACSS acronym). The original version was developed by Motorola as a general debugger for its 68000 systems.
— it was ported to the Mac as a programmer's tool early in the project's development.

MacsBug is invoked by hitting the Macintosh's "Programmer's Key" or, as it became later known, the "Interrupt Key" or by pressing "Command-Power". MacsBug offers many commands for disassembling, searching, and viewing data as well as control over processor registers. MacsBug is not installed by default with Mac OS, although every Macintosh since the Macintosh Plus includes a debugger in ROM known as MicroBug.

Users who stumble into MacsBug by accident need only to enter G and press return to escape from MacsBug; however, MacsBug is not installed by default, requiring a system extension, so a typical user environment does not include it. However, it was occasionally installed by end users to provide very basic error recovery. As the classic Mac OS lacked memory protection,  "hard crashes" where an application crash simply froze the entire system weren't uncommon. With MacsBug installed, instead of an unresponsive system, the user would be dumped into MacsBug, where they could type ES to Exit to Shell (force quit the crashed application and return to the Finder) or RB for ReBoot, which restarted the system. Such recovery efforts were often not successful, with the only alternative a hard reset.

In Mac OS versions 7.5 and later, the presence of MacsBug is indicated at startup; it is present if the user sees the text Debugger installed (although, occasionally, this may indicate the presence of another piece of software loaded into the area of memory reserved for the debugger, instead).

MacsBug was originally for the Motorola 68000 series of processors only. When Apple introduced the Power Macintosh in 1994, it was followed by an updated MacsBug that supported the PowerPC instruction set and architecture.

The last version of MacsBug was 6.6.3, released September 14, 2000. This final version works with all of the machines released in the July–September timeframe of 2000, including the Power Mac G4 (uni- and multi-processor), Power Mac G4 Cube, the iMac family (Ruby, Indigo, Sage, Graphite, and Snow), and the iBook family (Indigo, Key Lime, and Graphite).

6.6.3 includes better support for debugging MP tasks, and fixes some serious bugs in the memory setting commands when used in PCI I/O space. It can also be used in Classic when running under Mac OS X, where it is invoked by pressing "⌘-⏏" (or "⌘-F12" on systems without an Eject key).

Mac OS X allows programmers to use familiar MacsBug commands in gdb. This gdb plugin is included with the OS X Developer Tools, located in the directory /usr/libexec/gdb/plugins/MacsBug/.

Third party alternatives to MacsBug included ICOM Simulations' TMON which came with the Darin Adler Extended User Area & Trap Discipline (allowing all documented Mac API parameters to be verified) and the fully symbolic Jasik debugger, which was much more powerful, but harder to use due to the intricate and non-standard user interface.

Versions
 1979 Motorola 68000 Design Module debugger
 January 25, 1982 - Adapted by Rich Page for Lisa & Mac.
 November 1, 1984 - Enhanced by Steve Capps.
 May 13, 1985 - Version IV+ by Ken Krugler.
 November 21, 1986 - Disassembler upgraded by Ira Reuben.
 June 15, 1987 - Version 5.4 by Dan Allen.
 March 31, 1988 - Version 5.6.1 by Dan Allen.
 June 29, 1988 - Version 6.0 by Michael Tibbott.
 April 20, 1989 - Version 6.1 by Michael Tibbott.
 September 14, 2000 - Version 6.6.3.

References

External links
 Apple's MacsBug page
 MacsBug Revisited - MacTech Magazine
 TMON - MacTech Magazine
 Macsbug tips and tricks

Apple Inc. software
Debuggers
Macintosh operating systems development
Discontinued development tools
Classic Mac OS programming tools

MacsBug


Lucius Septimius Bassianus, (4 Nisan  186 – 8 Nisan 217), Caracalla olarak da bilinen, 211 – 217 yılları arasında tahta çıkmış Roma İmparatoru .

Hayatı

Caracalla, geç Roma İmparatorlarından Septimius Severus ve Julia Domna'nın büyük oğludur. Galya eyaletinin Lugdunum kentinde,  Lucius Septimius Bassianus adıyla doğdu, ardından Marcus Aurelius'la olan bağlarına vurgu yapmak için yedi yaşında adını Marcus Aurelius Antoninus olarak değiştirdi. Kendisine verilmiş olan Caracalla takma adının, o dönemde moda olan başlıklı bir Gal tuniğini giymeyi alışkanlık haline getirmesinden kaynaklandığı söylenir. Genellikle Roma İmparatorluğu'nun en zalim ve kanlı İmparatorlarından biri olduğu kabul edilir.

Yükselişi

193'te İmparatorluk tahtına oturan Septimus Severus, 211'de Eboracum'u (York) ziyaret ederken öldü ve Caracalla kardeşi Publius Septimius Antoninius Geta ile birlikte imparatorluğunu ilan etti. Bununla birlikte Caracalla'nın asıl niyeti imparatorluğu yalnız yönetmekti. Zamanı gelince kardeşi Geta'yı, kayınpederi Gaius Fulvius Plautianus'u ve karısı Fulvia Plautilla'yı (aynı zamanda 2.dereceden kuzeni) suikastla öldürttü. Geta'nın destekçilerine işkence yaptırttı ve kardeşine karşı Damnatio Memoriae emretti. Mısır eyaletindeki İskenderiye(İskenderiye)  halkı, onun Geta'yı nefsi müdafaa olarak öldürdüğü yolundaki iddialarını duyunca, Caracalla'nın diğer iddialarında olduğu  gibi, bu iddialarla alay ettiler. Caracalla'nın bu aşağılamaya cevabı 215'te   hiçbir şeyden şüphelenmeden şehir önünde onu selamlamak için toplanan şehrin ileri gelen yurttaşlarını vahşice katletmek oldu ve takip eden birkaç gün boyunca birliklerini şehrin yağması için serbest bıraktı. Tarihçi Cassius Dio'ya göre, 20,000 den fazla insan öldürüldü. İmparatorluğu boyunca Caracalla, Lejyon askerlerine ödenen maaşı 675 denarii ye yükseltti ve  orduyu hediyelere boğarken eğitmeni olan babasının dediği gibi askerleri önemsedi ama diğerlerini görmezden geldi.

İmparatorluğu süresince 3 şey göze çarpar: 212'de (Constitutio Antoniniana) bildirisi ile   tüm Roma İmparatorluğu'nda vergi gelirlerini arttırmak için uygun olanlara Roma Yurttaşlığı bahşedilmesi; lejyonların ödemeleri için Roma sikkelerindeki gümüş miktarının % 25  azaltılması; ve Roma'nın dışında Caracalla Hamamı olarak bilinen ve hala görülebilen büyük bir thermae inşa edilmesi.

Düşüşü

Caracalla zamanla etkin bir askeri diktatör haline geldi ve bunun sonucu olarak da askerler hariç herkesin gözünden düştü. Bir İroni olarak, Edessa'dan Pers topraklarına doğru, çıkan savaş için seyahat ettiği sırada yol kenarında çişini yaparken bir suikast sonucu 8 Nisan 217'de Harran'da Julius Martialis isimli bir imparatorluk muhafız subayı tarafından öldürüldü. Herodian,  Martialis'in kardeşinin Caracalla tarafından ispatlanmamış bir saldırı yüzünden birkaç gün önce öldürüldüğünü söyler; öte yandan Cassius Dio, Martialis'in centurion'da terfi ettirilmediği için kızgın olduğunu söyler. İmparatorluk muhafızı Martialis'e yardımcı oldu ve o da  Caracalla'yı tek bir kılıç darbesiyle öldürdü. Atla kaçmaya çalışırken bir muhafız okçu tarafından öldürüldü. Caracalla'nın ölümünün ardından ona karşı kurulan komplonun içinde olduğu neredeyse kesin olan Praetorian muhafız lideri Macrinus yerine geçti.

Takma Adının (Cognomen) kaynağı

Cognomen Caracalla takma adı Aurelius Victor'un  Epitome de Caesaribus adlı kitabına göre, Lucius Septimius Bassianus'un Gallilere ait bir pelerin olan Caracalla'yı kişisel bir tarz olarak benimseyip ordusuna ve sarayına yaymasıyla ortaya çıkmıştır.

Britanya'nın Efsanevi kralı

Monmouth'lu Geoffrey'nin efsanevi History of the Kings of Britain  adlı eseri Caracalla'yı, Bassianus adıyla bir Britanya kralı olarak tasvir eder. Severus'un ölümün ardından, Romalılar Geta'yı Britanya Kralı yapmak istiyorlardı ancak, Britonlar annesi bir Briton olduğu için  Bassianus'u tercih ettiler. İki kardeş, sonunda Geta'nın öldüğü bir savaş yaptılar ve Bassianus tahta çıktı.

Ek bilgi
Romanya'daki Caracal şehri, adını Caracalla'dan alır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Caracalla'nın Hayatı (LacusCurtius'da Historia Augusta : Latince Metin ve İngilizce çevirisi)

186 doğumlular
217 yılında ölenler
Septimii
2. yüzyıl Roma imparatorları
3. yüzyıl Roma imparatorları
Emesa Kraliyet Ailesi
Suikast sonucu ölen Roma imparatorları
Damnatio memoriae

Caracalla


Ryota Nagaki (født 4. juni 1988) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|2016||1||0
|-
!Total||1||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan
Personer fra Yokohama

Ryota Nagaki


المركب الرياضي الجديد لسطيف هو مرفق رياضي يحتوي عدة ملاعب رياضية من بينها ملعب لكرة القدم يتسع لنحو 50 ألف متفرج، يقع في مدينة سطيف في الجزائر بدأ العمل في المرفق سنة 2009 وأنجز سنة 2015، يمتاز بهندسته الراقية والعصرية و أيضا بمرافقه المتعددة وهو مخصص لفريق وفاق سطيف.

مرافق المركب
 ملعب كرة قدم أولمبي مجهز بمواصفات حديثة.
 فندق رياضي جميل يحتوي على مواصفات خمس نجوم رائع.
 ميادين تنس ترابية وعشبية.
 قاعات رياضية مغطاة، للسلة واليد والطائرة.
 موقف السيارات.

و هو مركب متكامل يأتي بالنفع على سكان سطيف وضواحيه وانديتها.

مصادر

سطيف
مبان ومنشآت في ولاية سطيف
ملاعب قيد الإنشاء

المركب الرياضي الجديد لسطيف


Taraxacum aleurodes, vrsta maslačka raširenog po Norveškoj. Pripada sekciji Borealia.

Sinonimi
 Taraxacum aleurophorum G.E.Haglund

Izvori

Maslačak
Endemska flora Norveške

Taraxacum aleurodes


O Partido Social-Democrata da Albânia (em albanês: Partia Socialdemokrate e Shqipërisë) é um partido político social-democrata albanês. Foi fundado em março de 1991 por Skënder Gjinushi, ex-ministro da Educação entre 1987 e 1991, ainda durante a vigência do regime comunista no país, e ex-presidente do Parlamento da Albânia entre 1997 e 2001.

Histórico
Em seu segundo ano de existência, o partido foi admitido na Internacional Socialista no XIX Congresso da aliança internacional em 1992. O PSD disputou sua primeira eleição parlamentares nesse mesmo ano, elegendo 7 deputados.

O partido não concorreu à eleição de 1996, mas voltou a disputar a eleição em 1997, compondo uma coalizão política com o majoritário Partido Socialista da Albânia (PSSh). A coalizão de centro-esquerda sagrou-se vencedora do pleito e o PSD expandiu sua bancada parlamentar ao eleger 9 deputados.

Na eleição de 2001, desgastado politicamente, o PSD observou uma redução no número de votos que fez sua bancada parlamentar ser reduzida para somente 4 deputados. Entretanto, logo na eleição de 2005, o partido recuperou-se politicamente ao conseguir eleger 7 deputados.

Na eleição de 2009, o partido novamente integrou uma coalizão de centro-esquerda com o majoritário PSSh, porém dessa vez, a coalizão de centro-direita liderada pelo governista Partido Democrático da Albânia (PDSh) venceu as eleições e manteve-se em funções. Neste pleito, o PSD obteve somente 1,8% dos votos válidos e perdeu toda a sua bancada parlamentar ao não conseguir eleger sequer 1 deputado.

O partido somente voltaria a ingressar no Parlamento da Albânia na eleição de 2017 quando obteve 0,95% dos votos válidos e conseguiu eleger 1 deputado. Na eleição de 2021, o PSD aumentou seu índice de votação para 2,25% dos votos e elegeu 3 deputados para a atual legislatura.

Resultados eleitorais

Partidos políticos fundados em 1991
S

Partido Social-Democrata da Albânia


Malhun Hatun (ili Malhun Khātûn = "gospa Malhun"; također Mal Hatun ili Mala Hatun; ? — studeni 1323.) bila je prva supruga prvog osmanskog sultana, Osmana I., sina Ertuğrulovog.

Biografija

Nije poznato kada je Malhun rođena. Isto tako, nije potpuno jasno tko su joj bili roditelji. Ime njezine majke u potpunosti je nepoznato, dok se uobičajeno smatra da joj je otac bio anatolski plemić, Ömer-beg (turski: Ömer Bey). Postoje i špekulacije da joj je otac zapravo bio utjecajni turski šeik, Edebali; treća je mogućnost da joj je otac bio beg Ömer Abdülaziz, seldžučki vezir Anatolije.

Malhun se udala za Osmana I. te je njihovo dijete bio sin, sultan Orhan I. (Orhan Gazi), preko kojeg je bila baka sultana Murata I. Hüdavendigâra.

Izvori i bilješke

 Supruge osmanskih sultana

Gospa Malhun


Vipperød Sognegård indeholder administationen for Vipperød Sogn og den store sal er indviet til kirkesal.

Inventar
Der er alter, prædikestol og døbefont.

Altertavlen er et fløjalter, udført af kunstneren Adi Holzer.

Eksterne kilder og henvisninger
 Vipperød Sognegård hos KortTilKirken.dk

Kirker i Holbæk Kommune
Kirker i Roskilde Stift
Kirker i Holbæk Amt
Etableret i 2008

Vipperød Sognegård


Eduard od Lancastera (Eduard od Westminstera, princ od Walesa), bio je sin jedinac engleskog kralja Henrika VI. i Margarete Anžuvinske. U dobi od sedamnaest godina je bio pogubljen u bitci kod Tewkesburya, što ga čini ujedno jedinim engleskim prijestolonasljednikom koji je poginuo na bojištu.

Mladost i odrastanje
Rodio se u dvorcu Westminster u Londonu. U to je vrijeme bio razdor između Henrikovih i pristaša Rikarda Plantageneta, 3. vojvode od Yorka, koji je iznio zahtjev za prijestoljem i izazvao autoritet Henrikovih državnika. Kralj je patio od nedefinirane psihičke bolesti. Širile su se glasine da je Eduard nastao kao rezultat afere između njegove majke i jednog od kraljevih odanih pristaša. Edmund Beaufort, 2. vojvoda od Somerseta i James Butler, 5. grof od Ormonde, bili su osumnjičeni za očinstvo princa Eduarda. Međutim, nema konkretnog dokaza za te tračeve. Henrik osobno nikada nije posumnjao u Eduardov legitimitet i javno priznao očinstvo. Eduard je postavljen kao princ od Walesa u dvorcu Windsor 1454. godine.

Borba za prijestolje
1460. godine, kralj Henrik je bio zatočen od Rikardovih pristaša u bitci kod Northamptona i odveden u London. Rikarda su razuvjerili od nastojanja da odmah preuzme prijestolje, tako da je dopustio Henriku VI. da vlada, ali Eduard je ostao bez nasljedstva, kako bi Yorkovi postali prijestolonasljednici nakon Henrikove smrti.

Kraljica Margareta i Eduard su u međuvremenu pobjegli kroz Cheshire. Stigli su na sigurno u Walesu te nastavili putovanje do Škotske, gdje je Margareta uživala podršku, dok su se Yorkovi neprijatelji okupljali na sjeveru.

Nakon što je Rikard ubijen na bitci kod Wakefielda, velika vojska koju je Margareta okupila unaprijedila se do juga. Porazili su vojsku Richarda Nevillea, grofa od Warwicka, jednog od najutjecajnijih i najpoznatijih pristaša Yorkovih, na drugoj bitci kod St. Albans. Margareta je pitala svog sina kakvu kaznu da smisle za Nevilleove bliske suradnike, te je on naredio da im se odsječe glava.

Progonstvo u Francuskoj
Margareta je oklijevala u napredovanju vojske do Londona te se povukla. Preusmjerili su se kod bitke kod Towtona nekoliko tjedana kasnije. Margareta i Eduard su ponovno pobjegli, ovaj put u Škotsku. Sljedeće tri godine, Margareta je nadahnula nekolicinu pobuna u sjevernim pokrajina Engleske. Unatoč svom trudu, morala je otploviti u Francusku, gdje su ona i Eduard boravili na dvoru. Henrik je ponovno bio u zarobljenoštvu u Londonskoj kuli.

Godine 1467. izvori otkrivaju kako je na francuskom dvoru Eduard govorio samo o ratovanju, ubijanju i nasilju.

Nakon nekoliko godina u progonstvu, Margareta je sklopila savez s donedavnim neprijateljem, Warwickom. Francuski kralj Luj XI. je želio objaviti rat Burgundiji, saveznicima aktualnog kralja Yorkovog porijekla, Eduarda IV. Vjerovao je da bi savezništvom s Lancasterovima i njihovom vojnom pomoći mogao konačno osvojiti Burgundiju. Kao kompliment svojim novima saveznicima, Luj je mladog Eduarda imenovao kumom svom sinu Karlu VII.

Eduard je oženio Anu Neville, Warwickovu mlađu kći, u prosincu 1470. godine. Sumnja se u činjenicu konzumacije braka.

Smrt
Warwick se vratio u Englesku i svrgnuo s vlasti Eduarda IV., uz pomoć Eduardovog mlađeg brata, vojvode od Clarencea. Eduard IV. pobjegao je u Burgundiju sa svojim najmlađim bratom, vojvodom od Gloucestera, dok je Warwick vratio Henrika VI. na prijestolje. Eduard i Margareta ostali su u Francuskoj do travnja 1471. godine. Eduard IV. je već okupio vojsku i vratio u Englesku te se pomirio s bratom, Clarenceom. Istoga dana Margareta i Eduard su stigli u Englesku. Eduard IV. je porazio te ubio Warwicka na bitki kod Barneta. S istinskom nadu u uspjeh, neiskusan princ i njegova majka vodili su ostatke svoje vojske u bitku kod Tewkesburya. Bili su poraženi i Eduard ubijen.

Neki izvori tvrde da je mali dio kraljeve vojske pod Clarenceovim vodstvom naišao na ožalošćenog princa blizu šumarka, te ga odmah pogubili usprkos njegovim molbama. Paul Murray Kendall, biograf Rikarda III., prihvatio je taj razvoj događaja.

Daljnji izvori o njegovoj smrti:

 The Grand Chronicle of London
 Polydore Vergil,
 Edward Hall.
 Kasnije je William Shakespeare u svojim dramama Henrik VI, dio treći, čin V, scena 5 njegovu smrt prikazao sljedećim načinom: Eduard je uhićen i doveden pred kralja Eduard IV., njegove braće i pristaša. Kralj ga je milostivo primio, te ga upitao zašto je dignuo oružje protiv njega. Princ na to odgovara: "Došao sam vratiti nasljeđe svog oca." Zatim je kralj svojom rukom udario Eduarda preko čitavog lica, pa su ga njegova braća ubila mačevima.

Međutim, dokazano je da je mali princ ubijen na bojištu.

Edvardovo tijelo je zakopano kod opatije Tewkesbury. Njegova se udovica, Ana Neville, udala za kraljevog brata, koji je u konačnici postao kralj Rikard III. 1483. godine.

Englesko plemstvo

Eduard od Westminstera


الإمبراطور ريتشو  هو الإمبراطور السابع عشر في اليابان حسب قائمة أباطرة اليابان. لا يوجد أي تواريخ محددة عن فترة حياته أو حكمه. ولكن يعتقد أن فترة حكمه كانت في أوائل القرن الخامس الميلادي.

انظر أيضًا
 إمبراطور اليابان
 قائمة أباطرة اليابان

مصادر

أباطرة اليابان
سنة الولادة غير معروفة
وفيات 405
ملكيون في آسيا في القرن 5
ملكيون في آسيا في القرن 4
ملكيون يابانيون في القرن 4
ملكيون يابانيون في القرن 5

الإمبراطور ريتشو


Jan Rytkjær Callesen (født 2. maj 1963) er en dansk politiker, der var medlem af Folketinget for Dansk Folkeparti.

Han blev valgt for Sydjyllands Storkreds ved Folketingsvalget 2015 med 2972 personlige stemmer.

Referencer

Tidligere folketingsmedlemmer fra Dansk Folkeparti

Jan Rytkjær Callesen


Alpagut, Karabük ilinin Eflani ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1907 yılı kayıtlarında Kalpakut olarak geçmektedir. Daha önceleri Kastamonu iline bağlı bir köy iken, 3 Mart 1953'te Eflani ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Köy, Karabük il merkezine 56 km, Eflani ilçe merkezine 11 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Eflani belde ve köyleri

Alpagut, Eflani


Crocodile trophy er en dokumentarfilm fra 2000 instrueret af Karina Strand efter eget manuskript.

Handling
En film om verdens længste mountainbikeløb tværs gennem Australiens ørken. Løbet hedder 'Crocodile Trophy', og på 14 dage skal 52 deltagere cykle 2000 km igennem meget barskt terræn. Rytterne sættes på en hård prøve både fysisk og psykisk, da løbet er meget mere end blot at træde i pedaler. Filmen viser 4 danskeres forsøg på at overleve løbet og strabadserne i Australiens ødemark.

Referencer

Eksterne henvisninger

Cykelløb i Australien
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2000

Crocodile trophy


Skorri Rafn Rafnsson (f. 3. september 1985) er íslenskur frumkvöðull og fjárfestir sem komið hefur að stofnun og rekstri fjölmargra fyrirtækja í fjártækni og hugbúnaðargeiranum.  Undanfarin ár hefur Skorri fjárfest og einbeitt sér að fasteignaþróun og rekstri og uppbyggingu hótela undir merkjum Alva.

Fjárfestingar Alva Capital.
Skorri er stofnandi, forstjóri og stjórnarformaður fjárfestingafélagsins Alva Capital og stjórnarmaður og eigandi Inkasso.

Alva Capital er eignarhaldsfélag í eigu Skorra og var stofnað árið 2012 sem samanstendur af: Alva fasteignum – fasteignafélag sem á yfir 200 leigueiningar á Íslandi sem ná yfir 10.000 fermetra. Alva hótel sem rekur þrjú hótel Alva sem öll eru miðsvæðis í Reykjavík. Alva Homes – fasteignafélag í Flórídafylki í Bandaríkjunum þar sem meginhluti eignasafnsins er í langtímaleigu.  Alva framkvæmdir – framkvæmdafélag sem vinnur að fjölbreyttum framkvæmdum og uppbyggingarverkefnum.

Frumkvöðlastarf
Skorri hefur komið að stofnun eða verið meðstofnandi að fjölmörgum fyrirtækjum má þar nefna:

Fjártæknifyrirtækin Aktiva sem hann stofnaði árið 2016. Aktiva tengdi saman lántakendur og fjárfesta með jafningalánum. Hann stofnaði innheimtu - og kröfustýringarfyrirtækið Myntu 2014 sem þróaði innheimtuhugbúnað. Fyrirtækið sameinaðist Inkasso árið 2017. Skorri tók jafnframt þátt í stofnun fjártæknifyrirtækisins TwoBirds árið 2019 en fór út úr fyrirtækinu tveimur árum síðar 2021. Hann kom að stofnun Netgíró árið 2012. Fyrirtækið var selt til Kviku banka árið 2021. Skorri kom jafnframt að stofnun hugbúnaðarfyrirtækins Móberg 2010 sem í dag er með starfsemi í þremur löndum og var selt til Kviku árið 2021. Skorri tók þátt í stofnun á Móa Media árið 2014 sem var frétta- og afþreyingarmiðill.  Hann stofnaði lánafyrirtækið Minikredit 2010 sem rak lánafyrirtæki í Króatíu en lokað 2011 og Hraðpeninga 2009 sem bauð smálán á netinu en Skorri seldi hlut sinn  árið 2011. Skorri stofnaði fyrirtækið S.R. Import árið 2005 sem sérhæfði sig í innflutningi á farartækjum og fjárfestingum í fasteignum.

Fjárfestingar
Skorri hefur komið að kaupum eða fjárfest í eftirfarandi fyrirtækjum. Heimkaupum - þar sem hann var forstjóri og síðar stjórnarformaður. Heimkaup er stærsta netverslun Íslands en fyrirtækið var selt árið 2014. Hópkaup sem var keypt árið 2015. Fyrirtækið var selt til Heimkaupa árið 2016. Skorri kaupir Skífuna árið 2010 en Skífan rak verslanir í Kringlunni, Laugavegi og Smáralind til ársins 2014 þegar fyrirtækið rann inn í Heimkaup. Árið 2010 er Gamestöðin  keypt í gegnum Skífuna. En Gamestöðin var tölvuleikjabúð sem seldi nýja og notaða tölvuleiki.  Árið 2010 kaupir Skorri sölu- og netmarkaðstorgið Bland.is árið 2010 og er það selt árið 2017.

Tilvísanir

Tenglar
Alva Capital
Alva hótel

Íslenskir viðskiptamenn

Skorri Rafn Rafnsson


Ťapešovo este o comună slovacă, aflată în districtul Námestovo din regiunea Žilina. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 717 locuitori. Se învecinează cu comuna Oravská Jasenica.

Istoric
Localitatea Ťapešovo este atestată documentar din 1580.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Ťapešovo


Piper achupallasense é uma espécie de planta com flor da família Piperaceae. É endêmica do Equador.

Distribuição
É uma planta arbustiva endêmica do páramo no sul do Equador. Recolhido apenas uma vez, em 1943, ao longo do ribeiro de Achupallas, na província de Zamora Chinchipe. Nenhum espécime desta espécie é encontrado em museus equatorianos.

Taxonomia
Piper achupallasense foi descrito por Truman George Yuncker e publicado em The Piperaceae of Northern South America 1: 288–289, f. 253. 1950.

Referências

achupallasense
Plantas descritas em 1950
Flora da América do Sul
Flora do Equador

Piper achupallasense


غايتانو داغوستينو  (مواليد 3 يونيو 1982 في باليرمو - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى فيورنتينا الإيطالي منذ 2010 في مركز الوسط المحوري .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبو كرة قدم من باليرمو
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من باليرمو
لاعبو أودينيزي
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو باري
لاعبو بسكارا 1936
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو روما
لاعبو سيينا
لاعبو فيورنتينا
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم من صقلية
لاعبو منتخب إيطاليا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم للشباب
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو نادي بينيفينتو
لاعبو نادي مسينا
مدربو كرة قدم إيطاليون
مدربو نادي ألساندريا
مدربو نادي ليكو
مواليد 1982
مواليد في باليرمو
مدربو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة

غايتانو داغوستينو


දෝෂ යනු ශරීරය දුෂණය කරන්නකි. මෙහි දෝෂ තුනකි.මේවා සමබරව පවත්නා විට ශරීරය නිරෝගීව පවත්නා අතර විෂම වුවිට රෝග ඇතිවේ.එම ත්‍රිදෝෂ ලෙස.
 වාත නොහොත් "වා "
 පිත
 සෙම නොහොත් "කප"
'''

ත්‍රිදෝෂ වාදය


جبل أم الدامي هو أعلى جبل في الأردن، يبلغ ارتفاعه . يقع الجبل داخل وادي رم ضمن حدود محافظة العقبة بالقرب من حدود الأردن مع المملكة العربية السعودية.

يتميز الجبل بمناخه المعتدل صيفاً والمثلج وشديد الأمطار شتاءً. ويضم الجبل مرصدا فلكيا، وهو وجهة مثالية لِعُشاق رياضة التسلُّق. صعود «جبل أم الدامي» ليس صعباً ويستغرق تسلقه حوالي ساعتين وبه بعض الأجزاء القليلة ذات الصخور الوعرة. تأوِي قمة الجبل حيوان يُطلق عليه «الزَلَم» وهو حيوان ثديي صغير شبِيه بالأرنب ذي الآذان القصِيرَة ويعيش تحت الصخور.

مصادر

أعلى القمم حسب البلد
أم الدامي

جبل أم الدامي


17629 Koichisuzuki este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
17629 Koichisuzuki este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Nanyo de Tomimaru Okuni. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,28 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 6,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 17001-18000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

17629 Koichisuzuki


An Habenaria pseudociliosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Edmund André Charles Lois Eloi `Ted' Schelpe ngan John Charles Manning. An Habenaria pseudociliosa in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria pseudociliosa


L'opération polonaise du NKVD en 1937-1938 est une opération de nettoyage ethnique de masse anti-polonaise du NKVD menée en Union soviétique contre les Polonais (étiquetés par les Soviétiques comme « agents ») pendant la période de la Grande Purge. Il a été ordonné par le Politburo du Parti communiste contre les soi-disant « espions polonais » et habituellement interprété par les responsables du NKVD comme concernant « absolument tous les Polonais ». Elle a abouti à la condamnation de  et à l'exécution sommaire de  vivant en Union soviétique ou à proximité. L'opération a été mise en œuvre conformément à l'ordre opérationnel  du NKVD signée par Nikolai Yezhov. La majorité des victimes étaient d'origine polonaise, certaines appartenant à divers groupes minoritaires de la région du Kresy, par exemple les Ruthènes ; ces groupes dans la vision du monde soviétique avaient un élément de la culture ou de l'héritage polonais, et étaient donc aussi « polonais ». Les autres étaient « soupçonnés » d'être polonais, sans autre enquête, ou classés comme ayant peut-être des sympathies pro-polonaises. Afin d'accélérer le processus, le personnel du NKVD a examiné les annuaires téléphoniques locaux et arrêté des personnes portant des noms à consonance polonaise.

L'opération polonaise était la plus grande action de fusillade ethnique et de déportation au cours de la campagne de grande purge des meurtres politiques en Union soviétique, orchestrée par Nikolai Yezhov. C'est aussi le plus important assassinat de masse de Polonais de l'histoire en dehors de tout conflit armé.

Ordre opérationnel  du NKVD
L'ordre opérationnel  du NKVD, intitulée , est approuvée le 9 août 1937 par le Politburo, Comité central du Parti communiste et signée par Nikolai Yezhov le 11 août 1937. Elle est distribuée aux subdivisions locales du NKVD en même temps que la « lettre secrète » de trente pages de Yejov expliquant en quoi consistait l'« opération polonaise ». La lettre de Yejov était intitulée « Sur les activités fascistes-résurrectionnistes, d'espionnage, de diversion, de défaitisme et de terrorisme des services de renseignement polonais en URSS». Joseph Staline approuvait l'opération en disant « Très bien ! Déterrez et purgez également cette boue d'espionnage polonaise à l'avenir. Détruisez-le dans l'intérêt de l'URSS».

L'« Ordre » adopte la procédure simplifiée dite « de l'album » (comme appelé dans les cercles du NKVD). Les longues listes de Polonais condamnés par un organe inférieur du NKVD (appelé dvoika, une équipe de deux hommes) lors des premières réunions ont ensuite été rassemblées dans des « albums » et envoyées aux bureaux de milieu de gamme du NKVD pour un tampon d'approbation par une troïka (une équipe de trois hommes ; un responsable communiste, un dirigeant du NKVD et un procureur du parti). Les Polonais sont le premier grand groupe de population soviétique à être condamné de cette manière. Après l'approbation de l'ensemble de « l'album », les exécutions sont appliquées immédiatement. Cette procédure sera également utilisée plus tard dans d'autres opérations de masse du NKVD.

L'« opération polonaise » est la deuxième d'une série d'opérations nationales du NKVD menées par l'Union soviétique contre des groupes ethniques dont les lettons, les finnois, les allemands et les roumains, sur la base d'une théorie sur un ennemi intérieur (c'est-à-dire la cinquième colonne), étiqueté comme « l'environnement capitaliste hostile » résidant le long de ses frontières occidentales. De l'avis de l'historien Timothy Snyder, cette justification fabriquée n'était destinée qu'à couvrir la campagne de meurtres de masse sanctionnée par l'État visant à éradiquer les Polonais en tant que groupe minoritaire national (et linguistique). Une autre cause possible, selon Snyder, pourrait provenir de la nécessité d'expliquer l'Holodomor, la famine de fabrication soviétique en Ukraine, qui nécessitait un bouc émissaire politique. Un haut responsable soviétique, Vsevolod Balitsky, a choisi l'Organisation militaire polonaise qui a été dissoute en 1921. Selon le NKVD, l'Organisation a continué d'exister. Certains Polonais soviétiques ont été torturés pour avouer son existence et dénoncer d'autres individus comme des espions. Pendant ce temps, l'Internationale Communiste a aidé en revisitant ses dossiers à la recherche de membres polonais, produisant une autre source abondante de preuves inventées.

Cibles de l'opération

L'opération s'est déroulée approximativement du 25 août 1937 au 15 novembre 1938. Le groupe le plus important de personnes d'origine polonaise, environ 40 % de toutes les victimes, venait d'Ukraine soviétique, en particulier des districts proches de la frontière avec la Pologne. Parmi eux se trouvaient des dizaines de milliers de paysans, cheminots, ouvriers industriels, ingénieurs et autres. 17% des victimes supplémentaires venaient de Biélorussie soviétique. Le reste provenait des environs de la Sibérie occidentale et du Kazakhstan, où vivaient les Polonais exilés depuis les partitions de la Pologne, ainsi que du sud de l'Oural, du nord du Caucase et du reste de la Sibérie, y compris l'Extrême-Orient.

Les catégories de personnes suivantes ont été arrêtées par le NKVD au cours de son opération polonaise, comme décrit dans les documents soviétiques :

 Membres « actifs » de la minorité polonaise en Union soviétique (pratiquement tous les Polonais).
 Tous les immigrés de la Seconde République polonaise.
 Réfugiés politiques de Pologne (pour la plupart membres du Parti communiste de Pologne ).
 Anciens et actuels membres du Parti socialiste polonais et d'autres partis politiques polonais non communistes.
 Tous les prisonniers de guerre de la guerre polono-soviétique restant en Union soviétique.
 Membres de l'Organisation militaire polonaise figurant sur la liste spéciale (la plupart d'entre eux n'étaient pas membres de cette organisation).

Rupture ethnique
Bien que les autorités soviétiques prétendent que les victimes exécutées étaient toutes des Polonais de souche, certaines des personnes tuées étaient également des Biélorusses, des Juifs, des Ukrainiens et des Russes, arrêtés à tort et accusés d'être des Polonais de souche en raison de leurs noms de famille ou de leurs confessions religieuses. 47,3 % du nombre total de « Polonais » arrêtés en Biélorussie étaient en fait des catholiques biélorusses ethniques, dont beaucoup se sont déclarés polonais dans les années 1920. Ils représentaient 14,2 % des personnes arrêtées lors de l'opération polonaise à travers l'Union soviétique (septembre-novembre 1938). 13,4% des personnes arrêtées étaient des Ukrainiens de souche. 8,8% des personnes arrêtées étaient des Russes ethniques.

Processus de mise à mort et nombre de morts
Selon les archives du NKVD,  Polonais et personnes accusées de liens avec la Pologne ont été condamnés à mort et  condamnés au Goulag ; soit  au total. Ce nombre constitue 10 % du nombre total de personnes officiellement condamnées pendant la période de la Yejovchtchina, sur la base de documents confirmatifs du NKVD.

Selon l'historien  : « On estime que les pertes polonaises en RSS d'Ukraine étaient d'environ 30 %, tandis qu'en RSS de Biélorussie... la minorité polonaise a été presque entièrement anéantie ou déportée. Musiał est également d'avis qu'« il ne semble pas improbable, comme l'indiquent les statistiques soviétiques, que le nombre de Polonais soit passé de  en 1926 à  en 1939».

La quasi-totalité des victimes des fusillades du NKVD étaient des hommes d'après Michał Jasiński, la plupart avec des familles. Leurs femmes et leurs enfants ont été traités suivant l'Ordre opérationnel . Les femmes étaient généralement condamnées à la déportation vers le Kazakhstan pour une durée moyenne de . Les enfants orphelins sans parents disposés à les prendre ont été placés dans des orphelinats pour être élevés en suivant l'idéologie soviétique, sans aucune connaissance de leurs origines. Tous les biens de l'accusé ont été confisqués. Les parents des hommes exécutés - ainsi que leurs beaux-parents - n'avaient plus rien pour vivre, ce qui scellait généralement leur sort. L'extrapolation statistique, écrit Jasiński, augmente le nombre de victimes polonaises en 1937-1938 à environ  à  selon la taille de leurs familles.

À Leningrad, le NKVD a examiné les annuaires téléphoniques locaux et arrêté près de  dont le nom à consonance polonaise, la grande majorité de ces « suspects » nominaux ont été exécutés dans les  suivant leur arrestation.

Dans le village de Belostok, dans l'oblast de Tomsk, en Sibérie,  d'origine polonaise ont été exécutés et leurs corps jetés dans le fleuve Ob.

Évaluation
Selon l'historien , « les « opérations nationales » de 1937–38, notamment « l'opération polonaise », peuvent être qualifiées de génocide au sens de la Convention des Nations Unies, bien qu'il n'y ait pas encore de décision juridique sur la question ». Karol Karski soutient que les actions soviétiques contre les Polonais sont un génocide selon le droit international. Il dit que même si l'extermination visait également d'autres nationalités et selon des critères autres que l'ethnicité, mais tant que les Polonais étaient distingués sur la base de leur appartenance ethnique, cela fait des actions un génocide. L'historien Terry Martin qualifie les « opérations nationales », dont « l'opération polonaise », de nettoyage ethnique et de « terreur ethnique ». Selon Martin, la sélection des nationalités de la diaspora pour les arrestations et les exécutions de masse « frôlait le génocide». L'historien Timothy Snyder qualifie l'opération polonaise de génocidaire : « Il est difficile de ne pas voir l'« Opération polonaise » soviétique de 1937-38 comme génocidaire : des pères polonais ont été abattus, des mères polonaises envoyées au Kazakhstan et des enfants polonais laissés dans des orphelinats, perdant ainsi leur identité polonaise. Alors que plus de  innocentes ont été tuées sous le prétexte fallacieux d'appartenance à une ethnie déloyale, Staline parlait de « saleté polonaise». »  qualifie la politique de Staline envers les Polonais dans les années 1930 de « génocidaire » mais ne considère pas l'ensemble des Grandes Purges comme génocidaire puisqu'elle visait également des opposants politiques. Simon Sebag Montefiore présente un avis similaire.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Polonophobie
 Crimes de guerre de l'Armée rouge pendant la Seconde Guerre mondiale
 Répressions soviétiques des citoyens polonais
 Conférences entre la Gestapo et le NKVD
 Massacre de Katyń
 Massacre des prisonniers du NKVD

Bibliographie
 McLoughlin, Barry, and McDermott, Kevin  (eds). Stalin's Terror: High Politics and Mass Repression in the Soviet Union. Palgrave Macmillan, December 2002. .
 Naimark, Norman M. Stalin's Genocides. Princeton University, 2010.

NKVD
Purges staliniennes
Nettoyage ethnique
Décès en Union soviétique
1938 en Union soviétique
1937 en Union soviétique
Relations entre la Pologne et l'Union soviétique

Opération polonaise du NKVD


O calçudo-de-patas-pretas ou calçadinho-escuro (nome científico: Eriocnemis derbyi) é uma espécie de ave apodiforme pertencente à família dos troquilídeos, que inclui os beija-flores. Sendo um dos "brilhantes", da tribo Heliantheini na subfamília Lesbiinae, encontra-se na Colômbia e no Equador.

Taxonomia e sistemática
O calçudo-de-patas-pretas é monotípico, embora ao mesmo tempo tenha sido pensado para ter duas subespécies.

Descrição
O calçudo-de-patas-pretas tem cerca  longo. Tem uma conta reta enegrecida. Os machos são principalmente verdes dourados brilhantes em geral, às vezes com destaques pretos, e têm coberturas superiores e inferiores de malaquita verde brilhante. Suas pernas inchadas são pretas e a cauda é bifurcada e preta. As fêmeas são semelhantes, mas têm partes inferiores brancas com manchas verdes, e suas pernas são uma mistura de preto e branco acinzentado. A fêmea também tem um tom azulado na testa. Os juvenis se assemelham às fêmeas.

Distribuição e habitat
O puffleg de coxa preta é encontrado nos Andes Centrais da Colômbia, do Departamento de Tolima e ao sul da província de Imbabura, no noroeste do Equador. Habita pastagens arbustivas e bordas de florestas úmidas, e na Colômbia também foi registrada em ravinas arbustivas. Prefere paisagens um pouco abertas. Em altitude varia de  e é mais comum acima de .

Status
A IUCN avaliou o puffleg de coxa preta como Quase Ameaçado. Tem um alcance moderadamente pequeno; seu tamanho populacional não é conhecido e acredita-se que esteja diminuindo devido à perda de habitat. É considerado incomum para localmente comum, e "[r]rapidamente leva a habitats artificiais, como pastagens e jardins".

Eriocnemis

Aves descritas em 1846

Calçudo-de-patas-pretas


Elmshorn Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Pinneberg iline bağlı bölge. 21,36 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla 48.536 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Brigitte Fronzek tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 Elmshorn

Kaynakça

Elmshorn


Earl Cureton (Detroit, Michigan, ) es un exjugador y exentrenador de baloncesto estadounidense que disputó doce temporadas en la NBA, además de jugar en la liga italiana, liga francesa, la USBL y la CBA. Con 2,05 metros de estatura, lo hacía en la posición de ala-pívot.

Trayectoria deportiva

Universidad
Tras pasar dos años en el Junior College de Robert Morris, jugó durante dos temporadas con los Titans de la Universidad de Detroit Mercy, en las que promedió 16,2 puntos y 9,5 rebotes por partido. En su última temporada fue el máximo anotador y reboteador de su equipo, acabando entre los líderes históricos en tapones, con 47 el último año.

Profesional
Fue elegido en la quincuagésimo octava posición del Draft de la NBA de 1979 por Philadelphia 76ers, donde jugó 3 temporadas como suplente de Moses Malone, ganando el anillo de campeón en las Finales de la NBA de 1983, en las que derrotaron con un rotundo 4-0 a Los Angeles Lakers. Cureton colaboró con 3,4 puntos y 3,7 rebotes por partido.

En 1983 se marcha a jugar al Olimpia Milano de la liga italiana, pero disputa únicamente 6 partidos, en los que promedia 18,0 puntos y 14,2 rebotes, antes de ser llamado por los Detroit Pistons, con los que firmaría contrato como agente libre.

En los Pistons permaneció 3 temporadas, a la sombra de los titulares Kent Benson y Bill Laimbeer, siendo la última la mejor de ellas, en la que promedió 8,6 puntos y 6,3 rebotes por partido. Antes del comienzo de la temporada 1986-87 fue traspasado a Chicago Bulls a cambio de Sidney Green, quienes a su vez, mediada la temporada lo traspasaron a Los Angeles Clippers.

En el equipo californiano jugó el resto de la temporada y la siguiente completa como suplente de Michael Cage, promediando 4,3 puntos y 3,9 rebotes por partido. Al año siguiente fichó por Charlotte Hornets en el debut del equipo en la liga, jugando la mitad de los partidos como titular, pero a pesar de ello promediando tan solo 6,5 puntos y 6,0 rebotes.

Tras ser despedido por los Hornets, regresa al Olimpia Milano italiano, donde juega 12 partidos, en los que promedia 9,8 puntos y 9,4 rebotes, hasta que en mes de enero es reclamado nuevamente por Charlotte, ofreciéndole un contrato de 10 días. Al año siguiente ficharía por New York Knicks, pero fue cortado antes del comienzo de la temporada.

Al quedarse sin equipo en la NBA, fichó por los New Haven Skyhawks de la USBL donde jugó una temporada, siendo incluido en el mejor quinteto del campeonato. Al año siguiente jugó en la liga francesa, regresando a su país en 1993 para jugar en los Sioux Falls Skyforce de la CBA. Poco antes de terminar la temporada regular, en 1994 ficha por Houston Rockets para reforzar los puestos interiores de cara a los playoffs, jugando dos partidos de la fase regular y 10 en la lucha por el título, promediando 1,8 puntos y 2,9 rebotes, y ganando su segundo anillo de campeón de la NBA tras derrotar en las Finales a New York Knicks.

Tras dos temporadas en blanco, en 1997 fichó por Toronto Raptors, pero solo disputó los minutos de la basura en 9 partidos, pasando al mes siguiente a ser entrenador asistente del equipo, colgando las botas definitivamente.

Entrenador
Tras dejar el banquillo de los Raptors, entrenó una temporada a los Camden Power de la USBL, para posteriormente pasarse 5 años alejado de las canchas. En 2004 se hace cargo de los Long Beach Jam de la ABA, con los que gana el campeonato, siendo elegido Entrenador del Año.

En 2005 pasa a ser asistente de Muggsy Bogues en el banquillo de las Charlotte Sting de la WNBA femenina, donde permanece 2 temporadas. En 2009 ficha por Detroit Shock, en el mismo puesto, en su última experiencia como entrenador.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Earl Cureton en ultimatenba.com

Baloncestistas de Míchigan
Entrenadores de baloncesto de Estados Unidos
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas estadounidenses de la Lega Basket Serie A
Baloncestistas de los Detroit Titans
Baloncestistas de los Robert Morris Colonials
Baloncestistas de los Philadelphia 76ers
Baloncestistas de los Detroit Pistons
Baloncestistas de los Chicago Bulls
Baloncestistas de Los Angeles Clippers
Baloncestistas de los Charlotte Hornets
Baloncestistas de los Houston Rockets
Baloncestistas de los Toronto Raptors
Baloncestistas de los Sioux Falls Skyforce
Baloncestistas del Olimpia Milano
Baloncestistas del Tours Joué Basket
Baloncestistas del Club Ferro Carril Oeste
Baloncestistas de la Liga Nacional de Básquet Argentina
Baloncestistas de los New Haven Skyhawks
Nacidos en Detroit

Earl Cureton


Ahmet Özdemir ya da bilinen adıyla Kör Ahmet (1933, Konya - 6 Eylül 2016), Türk müzisyen ve meddahtır. 6 Eylül 2016 tarihinde ölmüştür.

Çiçek hastalığı yüzünden 1933 yılında Konya'da görme özürlü olarak doğmuştur. Bağlama ve ud çalan Ahmet Özdemir, yerel ağız ile taklitler yapmakta, piyesler oynamakta ve hikâyeler anlatmaktaydı.

TRT Ankara Radyosu'nda udîlerden ders almıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1933 doğumlular
Konya doğumlu sanatçılar
2016 yılında ölenler
Türk bağlamacılar
Türk udiler
Kör müzisyenler

Ahmet Özdemir (müzisyen)


La  est l'une des huit circonscriptions législatives que compte la préfecture de Shizuoka au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La cinquième circonscription de la préfecture de Shizuoka correspond aux villes de Mishima, Gotenba et Susono, à une partie des villes de Fuji et Izunokuni, au district de Tagata et au bourg d'Oyama dans le district de Suntō.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Cinquième circonscription de la préfecture de Shizuoka


Kendujhar (en oriya: କେନ୍ଦୁଝର ଜିଲା) es un distrito de la India en el estado de Orissa. Código ISO: IN.OR.KJ.

Comprende una superficie de 8336 km².

El centro administrativo es la ciudad de Kendujhar.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 1802777 habitantes, de los cuales 895 642 eran mujeres y 907 135 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Kendujhar

Distrito de Kendujhar


Cerere în căsătorie (rusă: Предложение) este o piesă de teatru, o farsă într-un act de Anton Cehov. A fost scrisă în 1888-1889. Cerere în căsătorie a fost jucată pentru prima dată la 12 aprilie 1889 la Sankt Petersburg.

Personaje
Stepan Stepanovici Chubukov (Степан Степанович Чубуков), 54 de ani, proprietar de pământuri
Natalia Stepanovna (Наталья Степановна), fiica lui Stepan,  25 de ani
Ivan Vasilievici Lomov (Иван Васильевич Ломов), 35 de ani, un vecin al moșiei Chubukova, proprietar de pământ sănătos și bogat, dar foarte suspicios și care suferă de ipohondrie

Prezentare

Acțiunea are loc în casa lui Stepan de pe moșia Chubukova.

Ivan Lomov vine la vecinul său, Stepan Chubukov să ceară mâna fiicei sale. Chubukov este fericit că Lomov a venit pentru acest lucru și nu ca să ceară înapoi banii împrumutați. Acesta își cheamă fiica și-i lasă singuri. Ivan își începe discursul pregătit în prealabil, dar curând începe cearta:  fiecare afirmând că moșia Poiana Boilor aparține familiei din care face parte. Stepan intră și îi împacă, apoi iese iar pentru a-l lăsa pe Stepan Chubukova să ceară mâna fiicei sale. Dar cei doi se ceartă deoarece nu se pun de acord al cărui câine de vânătoare este mai bun, Ugadai sau Okatai. Supărat Ivan pleacă spre casa sa. Între timp, Stepan îi spune fiicei sale care este motivul adevărat al vizitei lui Ivan. Acesta este chemat înapoi dar începe iar cearta. Lomov cade secerat la pământ dar, de îndată ce se trezește, Stepan binecuvântează rapid căsătoria lor.

Legături externe
 Textul piesei de teatru (în rusă)

Piese de teatru rusești
Piese din 1888
Piese din 1889
Opera lui Anton Cehov

Cerere în căsătorie (piesă de teatru)


Eternul feminin este un film românesc din 1969 regizat de Iancu Moscu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1969 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1969

Eternul feminin


Mysida is an order of small, shrimp-like crustaceans in the malacostracan superorder Peracarida. Their common name opossum shrimps stems from the presence of a brood pouch or "marsupium" in females. The fact that the larvae are reared in this pouch and are not free-swimming characterises the order. The mysid's head bears a pair of stalked eyes and two pairs of antennae. The thorax consists of eight segments each bearing branching limbs, the whole concealed beneath a protective carapace and the abdomen has six segments and usually further small limbs.

Mysids are found throughout the world in both shallow and deep marine waters where they can be benthic or pelagic, but they are also important in some fresh water and brackish ecosystems. Many benthic species make daily vertical migrations into higher parts of the water column. Mysids are filter feeders, omnivores that feed on algae, detritus and zooplankton. Some mysids are cultured in laboratories for experimental purposes and are used as a food source for other cultured marine organisms. They are sensitive to water pollution, so are sometimes used as bioindicators to monitor water quality.

Description
The head of a mysid bears two pairs of antennae and a pair of large, stalked eyes. The head and first segment (or sometimes the first three segments) of the thorax are fused to form the cephalothorax. The eight thoracic segments are covered by the carapace which is attached only to the first three. The first two thoracic segments bear maxillipeds which are used to filter plankton and organic particulate from the water. The other six pairs of thoracic appendages are biramous (branching) limbs known as pereopods, and are used for swimming, as well as for wafting water towards the maxillipeds for feeding.  Unlike true shrimps (Caridea), females have a marsupium beneath the thorax. This brood pouch is enclosed by the large, flexible oostegites, bristly flaps which extend from the basal segments of the pereopods and which form the floor of a chamber roofed by the animal's sternum. This chamber is where the eggs are brooded, development being direct in most cases.

The abdomen has six segments, the first five of which bear pleopods, although these may be absent or vestigial in females. The fourth pleopod is longer than the others in males and has a specialized reproductory function.

The majority of species are  long, and vary in colour from pale and transparent, through to bright orange or brown. They differ from other species within the superorder Peracarida by featuring statocysts on their uropods (located on the last abdominal segment). These help the animal orient itself in the water and are clearly seen as circular vesicles: together with the pouch the statocysts are often used as features that distinguish mysids from other shrimp-like organisms.

Distribution
Mysids have a cosmopolitan distribution and are found in both marine and freshwater environments, the deep sea, estuaries, shallow coastal waters, lakes, rivers and underground waters. They are primarily marine and fewer than ten percent are found in freshwater. There are about 72 freshwater species in total, being predominantly found in the Palearctic and Neotropical realms. These non-marine mysids occur in four distinct types of habitats; some are estuarine species; some were isolated in the Ponto-Caspian Basin where Paramysis has since radiated enormously (23 species); some are glacial relicts and some are subterranean Tethyan relicts.

Behavior

Some species are benthic (living on the seabed) and others pelagic (living in mid-water), but most are found close to, crawling on or burrowing into the mud or sand. Most marine species are benthic by day but leave the seabed at night to become planktonic. Locomotion is mostly by swimming, the pleopods being used for this purpose. Some mysids live among algae and seagrasses, some are solitary while many form dense swarms. Mysids form an important part of the diet of such fish as shad and flounder. In general, they are free-living, but a few species, mostly in the subfamily Heteromysinae, are commensal and are associated with sea anemones and hermit crabs. Several taxa have also been described from different freshwater habitats and caves. Mysis relicta and its close relatives inhabit cold, deep lakes and have a diurnal cycle of vertical migrations. The species Mysidium integrum has a mutualistic relationship with longfin damselfish, the shrimp providing nutrients for the algae farms the fish feed on and the fish providing protection from predators.

The majority of Mysida are omnivores, feeding on algae, detritus, and zooplankton. Scavenging and cannibalism are also common, with the adults sometimes preying on their young once they emerge from the marsupium. The pelagic and most other species are filter feeders, creating a feeding current with the exopods of their pereopods. This wafts food particles into a ventral food groove along which they are passed before being filtered by setae (bristles) on the second maxillae. Larger planktonic prey can be caught in a trap composed of the endopods of the thoracic appendages. Some benthic species, especially members of the subfamily Erythropinae, have been observed feeding on small particles which they collected by grooming the surfaces of their bodies and legs.

Individual mysids are either male or female, and fertilisation is external. The gonads are in the thorax and are tubular in shape. Males have two gonopores in the eighth thoracic segment and a pair of long penises. The female gonopores are in the sixth thoracic segment and the oostegites are attached to the first to seventh pereopods to form a brood pouch. Mating usually takes place at night and lasts only a few minutes. During the process, the male inserts his penises into the marsupium and releases sperm. This stimulates the female and the eggs are usually released into the marsupium within an hour. Here they are fertilised and retained, development of the embryos in the brood pouch being direct with the young hatching from the eggs as miniature adults. The size of a mysid brood generally correlates with body length and environmental factors such as density and food availability. The age at which mysids reach sexual maturity depends on water temperature and food availability. For the species Mysidopsis bahia, this is normally at 12 to 20 days. The young are released soon afterwards, and although their numbers are usually low, the short reproductive cycle of mysid adults means a new brood can be produced every four to seven days.

Uses
Some species of mysids are easy to culture on a large scale in the laboratory as they are highly adaptive, and can tolerate a wide range of conditions. Despite low fecundity, these species have a short reproductive cycle which means they can quickly reproduce in vast numbers. They can be cultured in static or flow-through systems, the latter having been shown to be able to maintain a higher stocking density than a static system. In flow-through systems, juvenile mysids are continuously separated from the adult brood stock in order to reduce mortality due to cannibalism. Artemia (brine shrimp) juveniles (incubated for 24 hours) are the most common food in mysid cultures, sometimes enriched with highly unsaturated fatty acids to increase their nutritional value.

Cultured mysids are thought to provide an ideal food source for many marine organisms. They are often fed to cephalopods, fish larvae, and commercial farmed shrimp due to their small size and low cost. Their high protein and fat content also makes them a good alternative to live enriched Artemia when feeding juveniles (especially those that are difficult to maintain such as young seahorses) and other small fauna.

Their sensitivity to water quality also makes them suitable for bioassays. Americamysis bahia and Americamysis almyra are frequently used to test for pesticides and other toxic substances, with A. bahia found to be more sensitive during the periods when it is moulting.

Systematics
The Mysida belong to the superorder Peracarida, which means "near to shrimps". Although in many respects mysids appear similar to some shrimps, the main characteristic separating them from the superorder Eucarida is their lack of free-swimming larvae. The order Mysida is extensive and currently includes approximately 160 genera, containing more than 1000 species.

Traditionally, Mysida were united with another, externally similar group of pelagic crustaceans, the Lophogastrida, into a broader order Mysidacea, but that classification is generally abandoned at present.
While the previous grouping had good morphological support, molecular studies do not corroborate the monophyly of this group. Previously Mysida included two other families, Lepidomysidae and Stygiomysidae, but these have now been placed in a separate order, Stygiomysida.

Classification

Family Mysidae Haworth, 1825
Subfamily Boreomysinae Holt & Tattersall, 1905
2 genera
Subfamily Erythropinae Hansen, 1910
54 genera
Subfamily Gastrosaccinae Norman, 1892
10 genera
Subfamily Heteromysinae Norman, 1892
14 genera
Subfamily Leptomysinae Hansen, 1910
30 genera
Subfamily Mysidellinae Czerniavsky, 1882
2 genera
Subfamily Mysinae Haworth, 1825
55 genera
Subfamily Palaumysinae Wittmann, 2013
1 genus
Subfamily Rhopalophthalminae Hansen, 1910
1 genus
Subfamily Siriellinae Norman, 1892
3 genera

Family Petalophthalmidae Czerniavsky, 1882
Genus Bacescomysis Murano & Krygier, 1985
Genus Ceratomysis Faxon, 1893
Genus Hansenomysis Stebbing, 1893
Genus Parapetalophthalmus Murano & Bravo, 1998
Genus Petalophthalmus Willemoes-Suhm, 1875
Genus Pseudopetalophthalmus Bravo & Murano, 1997

External links

References

Crustacean orders

Mysida


Smalfilmerens søn er en kortfilm fra 1990 instrueret af Jon Bang Carlsen efter eget manuskript.

Handling
Novellefilm om en far og søn der rejser med tog ned gennem Europa. Far smalfilmer sønnen i en stribe banale situationer, men begynder under opholdet i en ferieby ved Middelhavet at interessere sig for andet end sønnen og kameraet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Film instrueret af Jon Bang Carlsen
Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1990

Smalfilmerens søn


Mezia araujoi é uma espécie de  planta do gênero Mezia e da família Malpighiaceae.

Taxonomia
O seguinte sinônimo já foi catalogado:

 Banisteria macrophylla  A.Juss.

Forma de vida
É uma espécie rupícola, terrícola e arbustiva.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil.

Distribuição
A espécie é endêmica do Brasil e encontrada nos estados brasileiros de Espírito Santo, Minas Gerais e Rio de Janeiro.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta estacional semidecidual e vegetação sobre afloramentos rochosos.

Ligações externas

 Mezia araujoi no projeto Flora e Funga do Brasil

Mezia
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Mezia araujoi


Jelle Hotses, også kendt som Gellius Snecanus (Frisius) eller Gellius Hotzenides, (født ca. 1525 i Sneek, død ca. 1596 i Leeuwarden) var en nederlandsk teolog og præst.

Han fungerede som præst i Giekerk, hvor han prædikede under åben himmel allerede før reformationen i 1565. Han blev også kendt som reformist i Friesland. Han flygtede til Østfrisland i 1567, men vendte tilbage mange gange.

Han var en populær prædikant, men var også kendt som teolog. Fra 1583 blev han fritaget for at studere og skrev en række anonyme pamfletter til den mennonitiske kirke i Holland til støtte for en forandring af uddannelsen af teologer og var med dette var en af forgængerne for remonstranterne.

Litteratur
 J.H. Brouwer, J.J. Kalma, W. Kok en M. Wiegersma (red.): Encyclopedie van Friesland, (Amsterdam: Elsevier, 1958), opslag: Gellius Snecanus.
 Biographisch Woordenboek van protestante godgeleerden in Nederland III side 204-208
 J.J.Kalma: Repertorium Frieslands Verleden (Ljouwert, 1955)

Frisland

Gellius Snekanus


Sarah Murphy (née en 1975), nageuse zimbabwéenne
 (née en 1986), femme politique galloise
Sarah Murphy (née en 1988), biathlète néo-zélandaise

Sarah Murphy


Un Homme qui crie es una película del año 2010.

Sinopsis
Adam, un excampeón de natación, es el encargado de la piscina de uno de los grandes hoteles de N'Djanema. El hotel pasa a manos de unos dueños chinos, y Adam se ve obligado a dejar el puesto a su hijo Abdel, lo que representa una tremenda humillación. El país está sumido en una guerra civil. Los rebeldes atacan al gobierno y las autoridades piden a la población que contribuya al esfuerzo bélico con dinero o luchando. Pero Adam no tiene dinero, solo tiene a su hijo.

Premios
 Cannes 2010
 Chicago 2010
 Dubái 2010
 Milano 2011

Referencias

Películas de Francia
Películas de Chad
Películas dramáticas

Un hombre que grita


Stepanida Artakhinova (en ), née le  à  dans la république de Sakha, est une archère handisport russe. Elle possède deux médailles de bronze paralympique : une en individuelle en 2012 et une par équipes en 2020.

Carrière
Aux Jeux paralympiques d'été de 2012, Artakhinova remporte la médaille de bronze en individuelle catégorie arc à poulies battant sa compatriote Marina Lyzhnikova en petite finale. Neuf and plus tard, elle remonte sur un podium paralympique en remportant le bronze par équipes en arc à poulies avec Bair Shigaev.

Distinctions

 2012 : Ordre du Mérite pour la Patrie

Références

Liens externes

Archère handisport russe
Archère aux Jeux paralympiques d'été de 2012
Archère aux Jeux paralympiques d'été de 2020
Médaillée de bronze paralympique russe
Naissance en septembre 1989
Naissance dans la république de Sakha
Naissance en RSFS de Russie

Stepanida Artakhinova


أمنتوري فانفاني  سياسي إيطالي (6 فبراير 1908-20 نوفمبر 1999) تولى رئاسة الحكومة في إيطاليا خمس مرات:
 من 18 يناير إلى 8 فبراير 1954.
 من 1 يوليو 1958 إلى 15 فبراير 1959.
 من 26 يوليو 1960 إلى 21 مارس 1963.
 من 1 ديسمبر 1982 إلى 4 اغسطس 1983.
 من 17 أبريل إلى 28 يوليو 1987.

لم يرأس سياسي في إيطاليا الحكومة خمس مرات غيره هو وجيوفاني جوليتي. رغم ذلك فإن مجموع الأيام التي قضاها في الحكم في تلك الفترات الخمس هي 1517 يوماً (4 سنوات و 110 يوماً)، وهي أقل من أيام فترة الحكم الثانية لسيلفيو برلسكوني (2001-2006) التي بلغت 1801 يوماً (4 سنوات و 340 يوماً).

روابط خارجية

مراجع

رؤساء إيطاليا بالإنابة
أعضاء هيئة تدريس جامعة القلب المقدس الكاثوليكية
إيطاليون معادون للشيوعية
خريجو جامعة القلب المقدس الكاثوليكية
رؤساء الجمعية العامة للأمم المتحدة
رؤساء وزراء إيطاليا
ساسة حزب الديمقراطية المسيحية
سياسيون من توسكانا
سيناتور مدى الحياة (إيطاليا)
فاشيون إيطاليون
مرشحو رئاسة إيطاليا
مندوبو إيطاليا الدائمون لدى الأمم المتحدة
مواليد 1908
وزراء خارجية إيطاليا
وزراء داخلية إيطاليا
وزراء زراعة إيطاليا
وفيات 1999
وفيات في روما

أمنتوري فانفاني


Gerhard Struber, né le  à Kuchl en Autriche, est un entraîneur autrichien de football..

Biographie

En tant que joueur
En tant que milieu de terrain, il passe la majeure partie de sa carrière au SV Austria Salzbourg, où il joue entre 1995 et 2001. Avec les Salzbourgeois, l'ancien milieu de terrain devient champion d'Autriche en 1997 et gagne la Supercoupe la même année. Au total, l'autrichien joue 60 matches pour l'équipe de Salzbourg et marque trois buts. Jusqu'à la fin de sa carrière, le futur entraîneur joue encore dans des clubs de niveau inférieur en Haute-Autriche et à Salzbourg.

En tant qu'entraîneur

Débuts
Après avoir travaillé deux ans comme formateur pour des systèmes logiciels, puis huit ans à des postes de vente et de gestion dans une compagnie d'assurance, l'autrichien quitte son emploi pour se consacrer à l'entraînement d'équipes de football en 2014. Par le passé, Il avait déjà travaillé à temps partiel en tant que co-entraîneur de l'académie du Red Bull Salzbourg de mi-2007 à mi-2010, et en tant qu'entraîneur du club de quatrième division du SV Kuchl pendant près de deux ans. En 2014, il devient l'entraîneur des moins de 15 ans à l'académie du Red Bull Salzbourg.

FC Liefering
En , il est nommé entraîneur du FC Liefering aux côtés de Janusz Góra. Struber est également l'entraîneur de l'équipe du Red Bull Salzbourg lors de l'UEFA Youth League 2017-2018, où les champions en titre sont éliminés en huitièmes de finale. Lors de la saison 2018-2019, il prend la direction de Liefering, mais la quitte en janvier pour se concentrer sur l'obtention de sa licence UEFA Pro.

Wolfsberger AC
Struber devient le nouveau manager du Wolfsberger AC pour la saison 2019-2020. L'équipe de la ville de Wolfsberg étant classée à la troisième place après 14 journées de championnat, comme la saison précédente, et récolte quatre points sur quatre matchs de Ligue Europa 2019-2020 avant que l'autrichien ne quitte le club.

Barnsley FC
Le , l'entraîneur est nommé manager du club de Barnsley, en Championship, signant un contrat de deux ans. Il succède à Daniel Stendel.

Pendant la majeure partie de la saison, Barnsley est dans la zone de relégation. Grâce à deux victoires dans les arrêts de jeu contre Nottingham Forest et Brentford en fin de saison, le club anglais se maintient en Championship pour une deuxième saison consécutive. L'équipe sera aidée par la mise sous administration judiciaire de Wigan Athletic, qui se voit retirer 12 points. Barnsley FC termine la saison à un point de la zone de relégation.

Red Bulls de New York
Le , Struber est nommé entraîneur des Red Bulls de New York, en Major League Soccer. Le , il fait ses débuts comme entraîneur pour le club lors d'une défaite 3-2 en séries éliminatoires contre le Crew de Columbus. Le , après un bilan d'une seule victoire pour six verdicts nuls et quatre défaites au cours de la saison 2023, il est limogé par les Red Bulls et remplacé par  qui assume l'intérim.

Palmarès
 SV Austria Salzbourg
 Championnat d'Autriche (1) :
 Champion : 1996-97.

 Supercoupe d'Autriche (1) :
 Vainqueur : 1997.

Notes et références

Liens externes

Footballeur autrichien
Joueur du Red Bull Salzbourg
Joueur de l'Admira Wacker
Joueur du BSV Bad Bleiberg
Joueur du LASK Linz
Entraîneur autrichien de football
Entraîneur du Barnsley FC
Entraîneur des Red Bulls de New York
Naissance en janvier 1977
Naissance dans le district de Hallein

Gerhard Struber


Le dème de Séllana, en  / Dímos Sellánon, est un ancien dème du district régional de Kardítsa, en Thessalie, Grèce. Depuis 2010, il est fusionné au sein du dème de Palamás.

Selon le recensement de 2011, la population du dème s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Thessalie
Ancien dème en Grèce

Dème de Séllana


Şuşa Rayonu (Azerice: Şuşa rayonu), Azerbaycan'da rayon olarak adlandırılan birinci derece idarî bölümlerden birisidir. İdarî merkezi Şuşa şehridir.

Hakkında
8 Mayıs 1992 tarihinden itibaren Ermeniler tarafından işgal edilmiş ve rayonun çoğunluğunu oluşturan Azeriler işgal altında olmayan bölgelere kaçmış veya kaçmak zorunda bırakılmışlardır. Dağlık Karabağ savaşı sırasında bölgenin tamamı Ermeni güçleri tarafından işgal edildi, ancak başkenti Şuşa da dahil olmak üzere çoğu Kasım 2020'de Azerbaycan tarafından yeniden ele geçirildi.

Demografi
1 Ocak 2014-cü yıl tarihine olan resmi verilere göre rayon nüfusu 31.499 kişidir.

Etnik yapı

Galeri

Kaynakça

Azerbaycan'ın rayonları
Dağlık Karabağ

Şuşa (rayon)


Republika Hrvatska i Kraljevina Belgija održavaju diplomatske odnose od 10. ožujka 1992. Sjedište veleposlanstva je u Bruxellesu.

Veleposlanici
Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Kraljevini Belgiji osnovano je odlukom predsjednika Republike od 13. travnja 1992.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Belgija na stranici MVEP-a

Izvori

Belgija

Popis hrvatskih veleposlanika u Belgiji