Carnavalul din Basel (Die Fasnacht Basler), nu numai de către ei numit ca drey scheenschte dääg (cele mai frumoase trei zile) este cel mai mare carnaval din Elveția. Acesta începe în lunea de după miercurea cenușii la ora 4.00 sunt cu , durează exact 72 de ore și se încheie în dimineața zilei de joi, din nou, în jurul orei 4, cu . În acest interval centrul orașului Basel este ocupat de  de carnavaliști care petrec pe străzi, localuri și magazine. Carnavalul din Basel a fost adăugat în decembrie 2017 pe lista Reprezentativă a patrimoniului cultural imaterial al umanității.

Data carnavalului
Inițial carnavalul a fost un ultim prilej de sărbatoare înaintea privațiunilor din timpul postului de 40 de zile de dinaintea Paștelui. În timpul carnavalului se consumau și toate stocurile de alimente perisabile. Respectarea postului de 40 de zile  a fost în evul mediu în multe locuri obligatorii. Obiceiul vechi Creștin cerea ca timp de patruzeci de zile consecutive înainte de duminica Paștelui să se țina post. Această cerință a fost începând cu anul 1091 în timpul Sinodului de la Benevento atenuată în sensul că de acum înainte, duminica va fi permisă întreruperea postului. Însă deoarece cele 40 de zile trebuiau postite, începutul carnavalului s-a amânat cu 4 zile datorită celor 4 duminici din timpul postului, adăugându-se la zilele de post cele doua zile festive al Paștelui Vinerea Mare și Sâmbăta Mare.

Această schimbare nu a fost peste tot bine-venită așa că de acum existau doua date de început ale carnavalui: una a carnavalului domnilor (sau a preoților), care se orienta după legiferările Conciliului de la Benevento, iar altă dată pentru , la data inițială. Numele indică deja că primul carnaval era ținut de oamenii înstăriți iar a doua data, de către majoritatea oamenilor. De aceea, până în ziua de azi se folosește expresia : "Kunnsch hindedryy wie die alt Fasnacht!" (ai venit așa de tărziu, ai întârziat ca și carnaval vechi).

Carnavalul din Basel are loc la data "carnavalului țăranilor". La întrebarea, când și de ce la Basel are loc tocmai la aceasta data nu are, până în prezent, nici o explicație convingătoare. Si in restul  teritoriului unde se vorbesc diferite dialecte ale germanei vechi, alemane, se păstrează și până în ziua de azi multe tradiții ce țin de acest  carnavalal țăranilor. Opinia larg răspândită, că datele diferite ale carnavalului țin de schimbarea calendarului de la cel  Iulian la cel Gregorian calendar, este greșită. Simplul fapt că au fost 10 zile sărite atunci când s-a trecut de la un calendar la celălalt, arată că începutul carnavalului nu are nimic de a face cu trecerea mai sus amintită.

În anul 1529,  Basel s-a declarat oficial oraș reformat. Astfel, printre alte lucruri, postul Paștelui a fost abolit și carnavalul interzis. Spre deosebire de alte ținuturi reformate, autoritățile din Basel nu au reușit să impună această nouă regulă. Așa se face că doar la Basel a rămas singurul carnaval "protestant" din Elveția. Au fost multe anecdote pe această temă, cum Biserica Evanghelică de atunci și până aproape de timpurile moderne a încercat, fără succes, să  lupte împotriva carnavalului și a asociatei lui decăderi morale și spirituale. De asemenea, și autoritățile au încercat în mai multe rânduri să interzică carnavalul, impunând  câteodată  sancțiuni severe, temându-se în parte de potențialele acțiuni subversive ale carnavalului. Cu toate acestea, diferitele interdicțiile nu au avut un succes permanent. Sub pretextul ajutorului cu alimente sau cu arme, s-a putut ocoli interdicția de a se organiza carnavalul, și de aceea în timpul carnavalului din Basel se aud și azi sunete de fanfară militară.

Dacă te uiți pe calendar și începi să numeri începând din sâmbăta Paștelui (în alte părți numită și Sâmbăta Mare) ca ultima zi de post, patruzeci de zile înapoi, se ajunge la Începutul carnavalului din Basel într-o marți, în prima zi de post. Astfel începe Carnavalul, luni, la o data "corectă", în postul mare. Dar aceasta nu este o contradicție, pentru că, pe de o parte este forma actuală a carnavalului care durează 3 zile, o tradiție veche însă modificată în timpurile mai apropiate de noi, iar pe de altă parte, perioada de post fusese oricum abolită odată cu adoptarea Reformei protestante.

Prima dată posibilă pentru  este 9 februarie, iar cea mai târzie este de 15 martie.

Privire de ansamblu
Carnavalul din Basel –pe viitor numit doar carnaval – diferă foarte mult de carnavalul "petrecăreților" care are loc în regiunile de-a lungul Rinului. O primă și mare diferență este aceea a separării stricte între spectatori și carnavaliști.

Fiecare dintre cei aproximativ 18'000 de carnavaliști activi poartă un costum cu o  (mască). Costumul lor le acoperă întreg corpul astfel încât nu este posibilă recunoașterea purtătorului. Pentru un carnavalist care se respectă este foarte important acest fapt și anume, de a nu fi recunoscut în public. Diversele grupuri de carnavaliști poartă, în afară de «Morgestraich», costume asemănătoare care răspund unei teme deja date. De multe ori măștile imită persoane publice cunoscute, politicieni sau alte celebrități, câteodată și personaje de desene animate sau animale. Dar există, de asemenea, și măști tradiționale, cum ar fi cele ce amintesc de armata franceză din timpul războaielor Napoleoniene, clovni, mătuși în vârstă ( bunicuțe),mașini sau tractoare cu remorci frumos decorate așa-numite Waggis.

Grupurile de carnavaliști care atrag cel mai mult atenția sunt cele de toboșari și flautiști.Ei cântă în centrul orașului tot timpul , la flaute mici acompaniați de sunetul specific al specifice Basel-ului. Centrul orașului Basel este, prin urmare, în aceste trei zile locul celui mai mare concert de flautiști din lume. Un grup constă de obicei, dintr-un dirijor (cel care conduce grupul), flautiștii, toba mare și toboșari. Grupurile nu au un traseu anume de urmat (cu excepția ). Se mai întâplă câteodată ca traseul a două sau mai multor grupuri să se intersecteze. În acest caz, un grup se oprește și așteaptă până ce celelalte grupuri trec.Când un spectator al vreunui grup rămâne în calea altui grup, atunci acesta este impins ușor de către dirijor deoparte.

Pe lângă grupurile de flautiști, la carnaval mai iau parte și grupurile care cântă la trompete, saxofoane, tromboane,acompaniați de diferite tobe, cântând ritmuri vii de așa-numita . Colectivul intrumentiștilor nu cântă însă atunci când este "Morgestraich" ci numai la Cortegiile de luni și miercuri și serile, mai ales marți seara, la concertele cu muzică guggen.În plus, străzile sunt pline participanți neorganizați care sunt numiți "Schyssdräggziigli". Ei sunt costumați ca Waggis și aruncă cu Confetti în public (în dialectul german care se vorbește în Basel acestea se numesc Räppli) sau atunci când se ivește prilejul, băgându-le în geci sau în buzunare.

Majoritatea grupurilor de carnavaliști își găsesc o temă pentru carnaval, un așa-numit Subiect ( Sujet- din franceză pentru Tema, Subiect), Subiect ( sau Temă) care se va regăsi în prezentarea ulterioara a costumelor .De obicei, este vorba de teme legate de istorie unde sunt prezentate critici într-o formă satirică. Temele sunt prezentate la Morgenstraich odată cu venirea felinarelor. În timpul Cortegiului sunt prezentate costumele și diferitele accesorii ce aparțin subiectului abordat.Pe lângă toate acestea, mai sunt împărțite publicului hârtiuțe ce conțin versuri ironice ce se potrivesc motivului abordat, așa-numitele Zeedel.

Tradiții și momente importante ale carnavalului

Morgestraich

Luni dimineata la ora 4, la Morgestraich, este preludiul carnavalului. În acest moment, centrul orașului este în întuneric aproape total, iluminatul stradal fiind cu acest prilej întrerupt.
Singura lumină vine de la felinarele diferitelor grupuri de carnavaliști când cu acest prilej își prezintă Subiectul ales. În fața tuturor grupurilor se află un felinar mare, care poate atinge și 4 metri înălțime, felinar care poate fi tras sau amplasat pe un car. Participanții activi ai grupurilor poartă și o lanternă pe cap, fapt ce ajută la recunoașterea diferiților membri, asta deoarece  în acest moment la Morgenstraich nu se poartă costumele proprii,ci fiecare se îmbracă cum dorește. Acest mod liber de a se vestimenta se numește Charivari.

La comanda "Morgestraich, înainte marș" tamburii majori ai grupurilor se pun în mișcare. Toți participanții bat din tobe și fluieră puternic din instrumente în același ritm ( la început), de aici și numele de "Morgestraich".Muzica de tip "Guggen" nu se cântă deocamdată.

De Morgenstraich,restaurantele și celelalte localuri sunt deschise, multe dintre ele rămânând deschise pe toate durata de 72 de ore a carnavalului. Mii de spectatori se bucură de tradiționalele mâncăruri de carnaval: ,  sau  (o plăcintă care nu este mult crescută, umplută cu brânză, puțin picantă, care de obicei se consumă caldă).

Istorie

Tradiția marșului de dimineață, Morgenstraich, datează deja din secolul al 18-lea, cu diferența că atunci nu se purtau felinare în schimb se auzeau focuri de armă și zgomot mare.Tobele erau  permise doar atunci când se lumina de ziuă, cu toate că acest lucru nu era întotdeauna exact respectat. După războiul civil din 1833 privind Separarea cantoanelor, carnavalul din anul 1834 a fost interzis. În 1835, a intrat in vigoare un nou regulament al carnavalului, mai permisiv. Cu acest prilej a fost permis bătutul tobelor de la 4 dimineața. De atunci, a rămas acest fapt ca începutul oficial al carnavalului și în foarte mare parte,respectat.

În primii ani ai de-acum "oficialului" Morgenstraich, participanții purtau făclii. În anul 1845 acest lucru a fost interzis datorită pericolului de incendiu și de aceea,în locul făcliilor au apărut  felinarele. Felinarele foarte mari care azi reprezintă un element foarte important al carnavalului, au fost introduse mult mai târziu.

Morgenstreich sau  Adunarea erau la origine cuvinte care reprezentau sunetul de trompetă prin care erau chemate trupele. În Basel, în cadrul Regulamentului carnavalului cu privire la denumiri distractive ,de-abia în 1808 menționarea cuvântului  Morgenstreich a fost pusă în legătură cu carnavalul.

Cortegiile

Sub denumirea de Cortegii se înțeleg  care au loc în centrul orașului lunea și miercurea. Marșurile au deja rutele deja stabilite, o rută are loc mai spre interiorul orașului, alta mai spre exterior, direcția marșurilor fiind unul către celălalalt. Marșurile din Basel nu se aseamănă cu cele care au loc, de exemplu, de Lunea Trandafirilor (lunea dinainte de  Miercuriea Cenușii) în  Köln și Mainz, deosebindu-se prin faptul că nu pornesc dintr-un punct și se opresc într-altul,ci merg în cerc, fiecare grup de carnavaliști pornind din alt punct alt traseului. Fiecare grupă are un anumit punct de plecare și o anumită oră, durata marșului și pauzele care se fac ad-hoc rămânând totuși la dispoziția participanților. Ordinea plecarii și locul stabilit fiecărui grup se schimbă de fiecare dată, nefiind o ordine prestabilită. De aceea, pentru participanții la carnaval din Basel este foarte important să specifice că nu este vorba de un marș, în sensul că se pleacă dintr-un punct și se ajunge la altul. Denumirea  generală dată de «Cortegiu»,un cuvânt franțuzesc care se referă la paradă, nu este văzut de participanți ca o contradicție. O altă denumire des folosită mai este și «să faci o tură».

În timpul paradei, grupurile de carnavaliști își etalează carele sau mașinile de carnaval frumos și cu migală decorate,pe care sunt marionetele care reprezintă tema alesă de acea dată. De pe mașini se aruncă fructe și dulciuri copiilor iar fetele primesc flori. Cei care nu poartă o insignă specială care se referă la carnaval, numită «Blaggedde» (Plăcuță), primesc cel mult un pumn  de «Räppli» (Confetti).

Carnavalul copiilor și al familiilor
Carnavalul copiilor și al familiilor are loc marțea. Și de această dată au loc parade prin oraș, familiile mărșăluind alături de copii. Câteodată, mai multe familii se unesc și decorează împreună un car alegoric. Dacă membrii familiilor fac parte din grupuri de carnavaliști diferite, atunci se pot vedea măștile diferite defilând împreună.

Din partea copiilor, mai ales a celor mici, nu se așteaptă ca aceștia să fie costumați complet de carnaval, costumele complete fiind destul de grele. Cele mai frecvente costume în afară de cele tradiționale, sunt cele de  cowboy, prințese sau ceva asemănător lor.

Gugge-Concerte

În noaptea de marți, centrul orașului și piețele importante sunt ocupate de cântăreții de muzică Guggen,(  care cu instrumentelelor de suflat alimentează atmosfera proprie carnavalului.Se cântă la tobe mici și mari, xilofoane și alte instrumente de percuție.Trompetele, tromboanele și alte intrumente de suflat nu cântă întotdeauna cu o anumită intonație ci în mod deliberat  "greșit" sau "fals".În  și  sunt construite scene mari unde au loc concertele de seară urmărite de mii de spectatori. Formațiile de cântăreți care iau parte la aceste concerte,pornesc un marș de la , trec peste  și ajung  În afara celor două mari scene unde au loc concerte, se mai poate concerta și  în alte locuri, formându-se standuri ad-hoc pe străzile mai mici, câteodată cântându-se chiar în restaurante sau în pub-uri. Toboșarii si alți instrumentiști ai grupurilor de carnavaliști se retrag în această perioadă pe strazile mai mici sau în cartierele marginașe ale orașului.

Expoziția de felinare

De luni seară până miercuri dimineață în  are loc o expoziție cu toate felinarele – aproximativ 200 – ale grupurilor de carnavaliști. Felinarele sunt aprinse seara; inscripțiile care se regăsesc acolo sunt foarte sarcastice și de obicei scrise în dialectul local.

Expoziția mașinilor și a elementelor de decor
De asemenea, de luni seară până miercuri dimineață, la , expoziția de mașini și diferitelor elemente de recuzită. Din cauza spațiului disponibil limitat, doar 25 din cele 120 de care vor lua parte la procesiune vor fi expuse. În afară de acestea, mai sunt expuse aproximativ 40 de elemente de recuzită ce aparțin diverselor grupuri. Marți după-amiază, copii pot face o scurtă plimbare pe o mașină mică de tip Waggis, prezentându-le cu această ocazie figurile de carnaval "Waggis".

"Schnitzelbängg" și "Zeedel"
  (în dialectul din Basel: "dr. Bangg") este o continuare a tradiției de  . Aceștia,într-un mod sarcastic și ironic, fac glume spuse în dialectul local (, câteodată acompaniați muzical,cu privire la evenimentele care au avut loc în anul ce tocmai a trecut. Glumele sunt însoțite de ilustrații sau desene prezentate pe un panou care sunt răsfoite de-a lungul spectacolului.

Schnitzelbängg poate fi asemănat cu discursurile tradiționale de carnaval care au loc în Germania  ; cele din Basel sunt  în conformitate cu "Zeedel", foițele de hârtie pline cu versuri, versuri ce fac referire la subiectul ales de diferite grupuri de carnavaliști. În timpul cortegiului aceste foițe sunt împărțite publicului spectator.

Povestitorii-cântăreți dau spectacole în zilele de luni și miercuri seara, în diverse localuri și cafenele. Mulți dintre ei deja de marți își încheie prestațiile, alte reprezentații având loc doar în pub-urile speciale ale carnavaliștilor.

Pe alei

Pe lângă evenimentele mai mult sau mai puțin organizate de carnaval, cum ar fi  "Morgestraich", Cortegiile și muzica Guggen, mai există o formă liberă de exprimare a bucuriei carnavalului și anume așa-numitele «Gässle» ( adică pe alei, pe uliță). Această manifestare liberă poate avea loc, teoretic, pe parcursul tuturor  celor 72 de ore ale carnavalului, totuși în timpul Morgestraichs și al Cortegiilor, precum și în cele trei  dimineți sunt de facto inexistente (la Morgestraich, grupurile de carnavaliști sunt toate prezente,muzica guggen nu este permisă iar la paradă sunt iară cu toții prezenți). Prin urmare, momentele propice pentru Gässle sunt în cele trei seri și nopți ale carnavalului precum și întreaga zi de marți ( iar joia până fix la ora 4 după-masa). Atunci când micile grupe de petrecăreți se întâlnesc pe straduțele mici, încep împreună să mărșăluiască cântând fără un traseu anume și fără o țintă precisă pe aleile din centrul orașului( de aici și numele manifestării de "pe alei, pe uliță") . Formațiile de muzică Guggen rămân de obicei în forma lor inițială (datorită diversității de instrumente și de repertoriu este dificil de a se realiza ad-hoc noi grupuri), și mărșăluiesc cântând pe străzile principale ale orașului. De asemenea, membrii asociațiilor rămân împreună și petrec luni și miercuri seara. Deși instrumentele grupurilor de muzicanți sunt în general asemănătoare, există în repertoriu precum și în interpretarea individuală diferențe de interpretare a diferitelor marșuri. În diverse cârciumi pot fi găsiți povestitorii-cântăreți. De asemenea, pe drum se mai întâlnesc din când în când "Waggis"( costumații complet), de obicei, cu un sac mare și plin de «Räppli» (Confetti).

Ändstraich- Marșul de sfârșit
 «Ändstraich» (Endstreich) marchează, după cum spune și numele, încheierea carnavalului din Basel. Acest fapt are loc, de obicei într-o formă nu întotdeauna organizată, în ultimele minute înainte de ora 4, joi dimineața. Membrii activi ai asociațiile de carnavaliști, după ce întorc de pe  «Gässle», se întâlnesc într-un anume punct în centrul orașului, fiecare asociație având alt punct de întâlnire. Pentru ultima oară, carnavaliștii formează un cerc cu un felinar în mijloc ( daca mai au ), se bate din tobe și se cântă la trompete. Cu aceste ultime acorduri de marș, se ia la revedere de la «Domnul carnaval».

Aruncatul cu confetti (Räppli)
După descrierea unui istoric local, aruncatul cu confetti (Confetti) este un obicei tipic celor din Basel, obicei care de-a lungul timpului s-a răspândit și în alte regiuni. Cu toate că acest lucru nu poate fi cu siguranță dovedit, este un fapt cert că de-a lungul celor 3 zile de carnaval, în Basel se aruncă cu mult mai multe confetti decât se aruncă de ex., în Mainz sau în Köln.

Cu numele de confetii se înțelegea la început biluțe mici de zahăr care erau aruncate sau împărțite spectatorilor de pe carele alegorice. Acest fapt a fost însă în secolul al 19-lea interzis. Până la această interdicție, se mai arunca și cu grâu. Ca înlocuitor al acestor lucruri s-a apelat la bucațelele foarte mici de hârtie. Ca spectator, trebuie tot timpul să fii pregătit ca nu cumva, un carnavalist să te "acopere" cu confetti sau să ți le bage pe sub haine( să te umple) . Este o regulă nescrisă care spune că asupra carnavaliștilor mascați nu este voie a se arunca cu confetti. În schimb, spectatorii care nu au insigne proprii carnavalului (Plakette) sunt o țintă predilectă.

Pe rutele  Cortegiilor, stratul de confetti aruncate ajunge la câțiva centimetri înălțime. În dimineața următoare, serviciul de salubrizare al orașului curăță totul .

În Basel se vând în săculeți plini de confetti de o singură culoare. Acest lucru se face din motive de igienă, pentru a se împiedica aruncarea încă o dată a confetiilor deja căzute la pământ. Deci,cine în Basel aruncă confetti colorate, înseamnă că le-a luat de pe jos.

Spre deosebire de Basel, la  există un tun ("Fötzeliräge") care marchează începutul carnavalului și cu această ocazie sunt aruncate în aer cantități mari de confetti confecționate din ziare. Atunci se poate spune cu adevărat că "plouă" cu confetti.

Publicul / Reguli de conduită
Spre deosebire de carnavalul din Germania, publicul din Basel - adică toate persoanele care  nu sunt costumate și nu poartă mască și nu aparțin vreunei asociații proprii carnavalului - are un rol pasiv. Fețele pictate, hainele și alte accesoriile "distractive" sunt puternic dezaprobate. De obicei, publicul poartă haine de stradă și își arată apartenența la carnaval doar prin purtarea unei insigne oficiale  a carnavalului.În timpul celor două Cortèges (parade), publicului îi este permis să ceară carnavaliștilor într-un mod mai mult sau mai puțin insistent dulciuri, portocale sau flori (ceea ce poate duce la o "încărcătură" de confetti). În timpul Cortèges și al "Morgestraich", publicul este obligat să rămână la marginea drumului pentru a permite trecerea grupurilor organizate, în restul timpului rămânând la alegerea sa unde să stea.

Spectacolele  umoristice și muzicale sunt  savurate în regulă în tăcere, cântatul și bătutul ritmic din palme (în afară de aplauze) are loc doar în cazuri excepționale. Fotografiatul cu blitz este privit la Morgestraich cu foarte multă reticență, prin  acest fapt perturbându-se atmosfera proprie carnavalului. În plus, pentru membrii care poartă măști cu fante înguste este deosebit de enervant și neplăcut acest fapt, deoarece lumina blitz-urilor este foarte puternică, străzile la acea oră fiind oricum în întuneric și neputându-se deosebi prea mult detaliile.

Chiar dacă în timpul carnavalului se poate consuma alcool, nu este în nici un fel încurajată starea de beție. Consumul excesiv de alcool este dezaprobat, în special de către cei mai mulți dintre membrii activi ai asociațiilor .

Participarea la evenimentele oficiale ale carnavalului, cum ar fi "Morgestraich", Cortèges și "Guggekonzärt" este permisă numai după înregistrarea la societatea care se ocupă cu organizarea carnavalului în mod oficial din Basel. Grupurilor externe – precum și restului publicului – le este participarea interzisă, însă cu toate acestea se poate, cu condiția ca normele minime de costumație pentru carnaval să fie îndeplinite (costum complet cu mască, ca instrumente muzicale, tobele specifice Basel-ului, Piccolo, sau Gugge, insigna de carnaval), poată participa din proprie inițiativă la  «Gässle» (pe alei). Doritorilor le este permisă înscrierea într-un grup oficial de carnavaliști; în ziua de azi, o mare parte din membrii grupurilor oficiale nu mai provine din orașul Basel, ci din zona înconjurătoare.

Organizare și finanțare, placa
Din 1911, cei ce răspund de organizarea oficială a carnavalului precum și de tot ce ține de aspectele legale ce țin de acest eveniment, s-au unit în. Acest Comitet este responsabil și cu emiterea de insigne specifice carnavalului ("Blaggedde"). Acestea sunt disponibile în patru versiuni și costul variază între 9 și 100 de franci elvețieni (cupru: CHF 9, argint: CHF 18, Aur: CHF 45, Bijou (argint aurit): 100 CHF). Toate încasările merg la grupurilede carnavaliști. Deși vizitatorilor nu le este cerut în mod expres acest lucru, se așteaptă totuși de la ei achiziționarea  de insigne ca mijloc de ajutor pentru finanțarea grupurilor.

Carnavalul în cifre
În 2004 la Comitetul carnavalului erau peste  480 de grupuri înscrise, dintre care 141 de grupuri și asociații, 141 de care și mașini alegorice, 61 de grupuri de muzică gugen, 86 de grupuri cu tobe și trompete, precum și 55 de măști individuale și alte grupuri mici. În total, au luat parte la carnaval peste 12'000 de participanți plus încă aproximativ 6.000 de carnavaliști care nu aparțineau nici unui grup. Au fost 185 de felinare care au purtate sau trase cu ajutorul unui cadru mobil.

Înainte și după carnaval
Numeroase activități au loc înainte de carnaval și după carnaval. Următoarea prezentare generală sintetizează cele mai importante evenimente.

Evenimentele ce preced carnavalul
Evenimentele dinaintea carnavalui  sunt de obicei evenimente ce reprezintă o repetiție ce privește carnavalul propriu-zis, ca de exemplu, spectacole de bâlcidate cu ajutorul intrumentelor muzicale proprii carnavalului sau cu alte intrumente. Următoarea listă prezintă cele mai populare evenimente recurente:
 Zofingerconzärtli, asociația studențească   (cea mai veche activitate premergătoare carnavalului)
 Fasnachtskiechli cu Almi & Salvi
 Mimösli în Häbsetheater
 Concerte cu tobe și trompete
 Pfyfferli în
 Charivari în Volkshaus
 Serenada de confetti  în Rheinpark (în 2005 s-a decis de către grupurile oficiale să nu se mai facă)
 Stubete la Restaurantul "Atlantis"
 Kinder-Charivari în
 Concertul de tobe  "Drummeli" în Teatrul Muzical din Basel
 Carnavalul de bratari (pentru copii și familii), Teatru Arlecchino
 E Ridicol în teatrul
 Wirrlete, satiră de dinaintea carnavalului (la fiecare doi ani începând cu anul 2006).

Felinarele însoțite de trompete
"Ladärne yypfyffe" (fluieratul felinarelor) are loc duminica seara, înainte de carnaval. Cu acest prilej, felinarele ( cele mai multe încă acoperite) sunt transportate din atelier la locul de plecare al grupurilor. Acest fapt este însoțit de sunetul trompetelor. Toboșarii își lasă cu această ocazie instrumentele acasă.

Stingerea felinarelor

"Ladärne verabschiide" (stingerea felinarelor sau despărțirea de felinare) are loc joi noaptea, de carnaval. Cu acest prilej există un ritual specific. Cei mai mulți membrii ai grupurilor formează un cerc în jurul felinarului ("Ladärne") și intonează diverse marșuri, cum ar fi  Wettsteinmarsch, Tagwacht, Retraite, "Le lancier", sau o altă compoziție. În acest timp, luminile din interiorul felinarelor sunt puțin câte puțin stinse.De obicei acest ritual are loc la exact ora 4 dimineața, la închiderea carnavalului, alteori mai devreme, în cursul serii, și, de obicei, în fața localului des frecventat de către grupul respectiv.

Banchetele de sâmbătă
În sâmbăta de după carnaval au loc diverse baluri sau banchete care sunt cunoscute sub denumirea de Kehrausball (pe scurt și în dialect : Kehruus). Cu acest prilej, asociațiile de carnavaliști organizează baluri interne ale membrilor în localurile des frecventate.

Plimbările duminicale
După carnaval, toate grupurile de carnavaliști ( și cele de muzică guggen) se întâlnesc într-una din cele 3 duminici următoare la o așa-numită plimbare (Bummel).  Acest lucru reprezintă încheierea activităților ce au ținut de carnaval și se traduce printr-o scurtă excursie urmată de o vizită într-un restaurant. Seara, după întoarcerea la Basel, membrii grupurilor formează un marș prin centrul orașului, de această data nemascați și necostumați.

Curiozități
 Din cauza unui ceas potrivit incorect, iluminatul stradal din Basel a fost întrerupt în 2002 deja la ora 3.59.>
 În noaptea de dinaintea Morgestraich în 2006 a nins foarte puternic, așa s-a făcut că în câteva ore stratul de zăpadă a ajuns la 50 de cmși a necesitat eforturi intense pentru a face posibilă organizarea carnavalului. Niciodată nu a avut loc un carnaval cu așa de multă zăpadă . 50 cm reprezintă al treilea ca mărime strat de zăpadă măsurat vreodată și cantitea cea mai mare căzută în decurs de 24 de ore în Basel.
 Cenzura nu a dispărut cu totul . Astfel, în timpul celui de-al Doilea război mondial, niște felinare au trebuit să fie schimbate, deoarece s-a ajuns la părerea că acestea ar putea fi considerate ca fiind provocatoare. De exemplu, în 1939 a trebuit ca felinarele "Schnurebegge", unde  Hitler și Mussolini erau desenați, să fie revopsite.

Referințe

Bibliografie
 Dieter Blum, Dominik Wunderlin, Urs Ramseyer: Basler Fasnacht: oamenii din spatele măștilor.  Muzeul culturilor din Basel, Basel, 1998, ISBN 3-907060-02-4.
 Peter Habicht: pfyffe ruesse schränze. O introducere în Basler Fasnacht.  Bergli Cărți, Basel, 2004, ISBN 978-3-905252-09-5 (în engl. a apărut).
 Paul Cologne: Basel Fasnacht.  Reinhardt, Basel 1913, DNB 575522925.
 Alexandru Orloff: carnaval mit și cult.  Perlinger Verlag, Wörgl, 1980, ISBN 3-85399-011-8 (informații detaliate cu privire la mit, istorie, tradiții, diferite forme de carnaval).
 Eugen A. Meier (Hrsg.): La Basler Fasnacht. Istoria și prezența de o Tradiție vie.  Fasnacht Comité, Basel, 1985, ISBN 3-9060-7200-1.
 Katja cameră: "în Bökenwise" și "în tüfels pălării". Carnavalul medieval de la Basel.  (= 183. De anul nou foaie de GGG). Ed. de societate pentru Binele și de Caritate Basel, Schwabe, Basel, 2004, ISBN 978-3-7965-2092-1 (Revizuit Licenta teze de doctorat, Universitatea din Basel, 2002, 108 pagini).
 Carnaval – mit și neînțelegere. Eseu. În: cultură și agrement revista de Basler Zeitung din 9. Februarie 2008.
 Rudolf Suter: borduri pe un secol de carnaval.  În: Basel City Carte 1979, P. 305-310.

Legături externe

 Basler Fasnacht Online, d Internet Zytig brad drey scheenschte dääg cu raportare curentă și emisii live în timpul carnavalului
 Comitetul oficial al carnavalului
 Dosarul "Carnavalul din Basel" în altbasel.ch
 Un ghid On-line pentru carnavalul din Basel
 Privire de ansamblu a carnavalului din Basel a marșurilor și autorii lor
 Basel carnaval: măști, Mimoza, marșuri, articolul de Karsten-Thilo Raab în Spiegel Online, 1. Februarie 2013
 Declarația carnavalului din Basel

Basel
Turismul în Elveția
Cultura Elveției
Basel

Carnavalul din Basel


Hanna Onystchenko est une femme politique ukrainienne. Née le 15 octobre 1984 à Kiev.

En 2007 elle est diplômée de l'Université nationale Taras-Chevtchenko de Kiev en droit, en 2017 de l'Académie nationale d'administration. Elle fut à partir de 2016 enseignante à l'Université nationale Taras-Chevtchenko.

Biographie

Carrière politique

Elle est ministre du Gouvernement Iatseniouk II.

Autrice
De livre pour enfant : "Petit Mouk" (2016), "Les aventures du nouvel an de Morozenko" (2017), "Nikitas Borovytchok" (2017) et "L'ordre secret de la grande Stingray" (2020).

Notes et références

Liens externes

Naissance en RSS d'Ukraine
Ministre ukrainienne
Naissance en octobre 1984
Naissance à Kiev
Étudiant de l'université nationale Taras-Chevtchenko de Kiev
Professeur à l'université nationale Taras-Chevtchenko de Kiev

Hanna Onystchenko


Onthophagus margaritifer é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente pela primeira vez no ano de 1898 por D'Orbigny.

Referências

Ligações externas

margaritifer
Coleópteros descritos em 1898

Onthophagus margaritifer


Ana Đurić (nascida Ana Ignjatović; Cirílico sérvio: Ана Ђурић, nascida Игњатовић, Belgrado, República Socialista da Sérvia, Jugoslávia, 18 de outubro de 1978), conhecida artisticamente como Konstrakta(Cirílico sérvio: Констракта) é uma cantautora sérvia, que irá representar a Sérvia no Festival Eurovisão da Canção 2022. Antes de seguir carreira solo em 2019, Konstrakta ganhou destaque como vocalista da banda indie pop Zemlja gruva!, que foi fundada em 2007.

Discografia

Singles
 "Žvake" (2019)
 "Neam šamana" (2020)
 "In Corpore Sano" (2022)

Cantores da Sérvia
Participantes do Festival Eurovisão da Canção 2022

Konstrakta


Malonogometni kup Nogometnog saveza Požeško-slavonske županije je natjecanje u kojem sudjeluju klubovi s područja Požeško - slavonske županije, a organizira ga Nogometni savez požeško - slavonske županije. Pobjednik Županijskog kupa ostvaruje pravo sudjelovanja u natjjecanju Hrvatskog malonogometnog kupa za regiju Istok.

Dosadašnje završnice

Poveznice
 Nogometni savez Požeško-slavonske županije
 Hrvatski malonogometni kup
 Hrvatski malonogometni superkup
 1. ŽMNL Požeško-slavonska

Izvori

Malonogometna natjecanja u Požeško - slavonskoj županiji


Guo Yujie (en ), née le  à Zhangjiakou, est une biathlète handisport chinoise concourant en LW8 pour les athlètes pouvant tenir debout. Elle remporte un titre paralympique en biathlon en 2022.

Carrière
Le 3 mars 2022, elle est nommée en tant que porte-drapeau de la Chine aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022 avec Wang Zhidong. Lors du premier jour des Jeux, elle remporte un titre paralympique en biathlon sur le sprint debout.

Palmarès

Jeux paralympiques

Références

Liens externes

Biathlète handisport chinoise
Championne paralympique chinoise
Championne paralympique de biathlon
Biathlète (femme) aux Jeux paralympiques d'hiver de 2022
Naissance en mars 2004
Naissance dans la province du Hebei

Guo Yujie


Underbelly NZ: The Land of the Long Green Cloud, es una miniserie neozelandesa conformada por 6 episodios, la cual se estrenó el 17 de agosto de 2011 por medio de la cadena TV3. La miniserie es la precuela de la serie Underbelly: A Tale of Two Cities.

La nueva miniserie está centrada de 1972 hasta 1980 en el sindicado de drogas de "Mr. Asia", la cual fue una de las historias más importantesde la serie australiana Underbelly: A Tale of Two Cities.

Historia
La serie se enfoca en el criminal neozelandés Marty Johnstone mejor conocido como "Mr. Asia", en su compañero Terry Clark, quien posteriormente fue arrestado y condenado por el asesinato de Johnston en Inglaterra en 1979.

Personajes

Personajes recurrentes

Episodios

La miniserie está conformada de seis episodios.

Producción
El 22 de diciembre de 2010 3News anunció que Nueva Zelanda al aire contribuiría con $3.9 millones para grabar seis episodios de una hora para la nueva miniserie "Underbelly NZ: The Land of the Long Green Cloud", en conjunto con la rama de Screentime's New Zealand.

La miniserie fue escrita por John Banas y el productor ejecutivo es Philly de Lacey. La miniserie comenzó sus filmaciones en abril del 2011.

Referencias

Enlaces externos
 Underbelly NZ: The Land of the Long Green Cloud | Official Website

 Australian Television > Underbelly NZ: The Land of the Long Green Cloud

Underbelly NZ: Land of the Long Green Cloud


Megan Jovon Ruth Pete (, 15. veljače 1995.), poznatija po umjetničkom imenu Megan Thee Stallion, američka je reperica, pjevačica i kantautorica. Podrijetlom je iz Houstona u Teksasu, a prvi je put privukla pažnju medija kad su videozapisi na kojima je improvizirano repala postali popularni na društvenim mrežama poput Instagrama.

Megan Thee Stallion 2018. je potpisala ugovor s diskografskom kućom 300 Entertainment i pod njezinom licencijom objavila je mixtape Fever (iz 2019.), EP Suga (iz 2020.) i debitantski studijski album Good News (iz 2020.); svi navedeni uradci ušli su u najviših deset mjesta glazbene ljestvice Billboard 200. Singl "Savage (Remix)" (na kojem je gostovala Beyoncé) i singl "WAP" (na kojem je surađivala s Cardi B), oba objavljena 2020., pojavili su se na prvom mjestu američke ljestvice Billboard Hot 100, a potonji je singl Megan priskrbio prvo mjesto na glazbenim ljestvicama i u drugim državama.

Tijekom karijere Megan Thee Stallion dobila je nekoliko priznanja, a među njima su dvije nagrade BET, pet nagrada BET Hip Hop, dvije nagrade MTV Video Music, Billboardova nagrada Women in Music i četiri nominacije za nagradu Grammy. Godine 2020. časopis Time proglasio ju je jednom od 100 najutjecajnijih osoba na svijetu u svojem godišnjem popisu.

Rani život
Megan Jovon Ruth Pete rođena je 15. veljače 1995. u San Antoniju u Teksasu, a njezina majka, Holly Aleece Thomas, ubrzo se nakon toga preselila u Houston. Thomas je repala pod pseudonimom "Holly-Wood", a svoju kćer nije odvodila u vrtić, nego ju je vodila sa sobom na snimanja. Pete je odrasla u četvrti South Park, a s majkom se kao četrnaestogodišnjakinja preselila u Pearland, gdje je živjela do osamnaeste godine života. Počela je pisati reperske stihove kad je napunila 16. Kad je majci poručila da želi repati, Holly joj je uvjetovala da mora pričekati do 21. godine prije nego što se počne službeno baviti repanjem. Holly je izjavila da su Peteini tekstovi previše sugestivni za njezinu mladu dob. Pete je pohađala Pearland High School, ali je u prvom razredu izgubila oca. Završila je školu 2013.

Godine 2013., dok je bila studentica na Prairie View A&M Universityju, počela je na društvene mreže postavljati videozapise u kojima je improvizirano repala. Videozapis u kojem se s muškim rivalima natjecala u improviziranom repanju proširio se internetom. Zbog popularnosti te snimke Pete je počela dobivati više pratitelja na društvenim mrežama. Obožavatelje je privukla postavljanjem videozapisa improviziranih rap-dionica na Instagram dok je bila na fakultetu. Obožavatelje naziva "hotties" i tvrdi da su joj oni omogućili da postane uspješna.

Počela se služiti umjetničkim imenom "Megan Thee Stallion" jer su je u adolescenciji zbog visine (178 cm) i tjelesne figure nazivali pastuhom: visoke žene na Jugu SAD-a nazivaju se pastusima.

Karijera

2016. – 2017.: Početci
U travnju 2016. Megan Thee Stallion objavila je prvi singl "Like a Stallion". Nakon toga je objavila dva mixtapea isključivo na SoundCloudu – Rich Ratchet (iz 2016.), i Megan Mix (iz 2017.). U rujnu 2017. službeno je objavljen EP Make It Hot. Singl "Last Week in HTx" s tog EP-a tad je postao njezin najuspješniji singl; na YouTubeu je pregledan više milijuna puta. Godine 2017. objavila je pjesmu "Stalli (Freestyle)", a riječ je o remiksanoj inačici pjesme "Look at Me" repera XXXTentaciona.

U to se vrijeme prijavila za članstvo u emisiji Love & Hip Hop: Houston, no predloženi je novi model te emisije u lipnju 2016. odgođen na neodređeno.

2018. – 2019.: Tina Snow i Fever
Početkom 2018. potpisala je ugovor s 1501 Certified Entertainment, nezavisnom diskografskom kućom iz Houston koju predvodi T. Farris, a čiji je vlasnik bivši igrač bejzbola Carl Crawford. Prva je reperica koja je potpisala ugovor s tim izdavačem; poslije toga nastupila je na SXSW-u u ožujku 2018. U lipnju 2018. objavila je EP Tina Snow koji se sastoji od deset pjesama. EP je nazvan prema njezinu alter egu, "Tini Snow", koji opisuje kao svoju "siroviju inačicu" same sebe. Tina Snow dobio je pozitivne kritike. Eric Torres iz Pitchforka napisao je: "Donijela nam je nekoliko ludih himni s pamtljivim tekstovima protiv muškaraca koji su niškoristi." U intervjuu s Mic-om izjavila je da se ne stidi govoriti o seksualnosti niti da se osjeća kao da je ograničena na "inteligentne" ili "lude" teme. Nandi Howard iz The Fadera izjavila je da Stallion repa "precizno" u "električnom ritmu". U studenom 2018. Megan Thee Stallion najavila je da je potpisala ugovor s 300 Entertainmentom, čime je postala prva reperica koja je potpisala ugovor s tim izdavačem. U to je vrijeme trebala podržati australsku repericu Iggy Azaleu na njezinoj turneji Bad Girls Tour, no turneja je naknadno otkazana.

Stallion je 22. siječnja 2019. objavila singl "Big Ole Freak" s EP-a Tina Snow i popratni glazbeni spot za tu pjesmu. Na tom je singlu semplirana pjesma "Is It Love This Time" Dana 15. travnja "Big Ole Freak" pojavio se na 99. mjestu ljestvice Billboard Hot 100 i time postao prvi njezin singl koji se pojavio na toj ljestvici, a kasnije se ondje popeo sve do 65. mjesta. Fever, njezin drugi mixtape, objavljen je 17. svibnja 2019. Dobio je pozitivne kritike i pojavio se na popisima albuma godine nekoliko kritičara, a Paper ga je nazvao najboljim albumom 2019. Taylor Crumpton iz Pitchforka dala mu je osam od deset bodova, a u recenziji je napisala: "Meganini savršeno izvedeni stihovi mogu se usporediti sa strojnicom; vatreni stihovi pogađaju u sridu i takvi su da ih može izvesti samo reper široka znanja o ranim praksama rap-borbi."
 Dana 21. svibnja 2019. objavila je glazbeni spot za "Realer", uvodnu pjesmu s tog uratka; spot je nadahnut filmskim stilom bleksploatacije. Dana 20. lipnja 2019. objavljeno je da će biti jedna od 11 izvođača koji će sudjelovati u 12. sezoni "Freshman Classa" časopisa XXL. Glazbeni su kritičari pohvalili njezinu rap-improvizaciju u tom natjecanju. U srpnju 2019. Chance the Rapper objavio je debitantski studijski album The Big Day, a Megan Thee Stallion gostovala je na pjesmi "Handsome". Dana 2. kolovoza 2019. na HBO-u je održana premijera A Black Lady Sketch Showa; uvodna pjesma te emisije jest Stallionina skladba "Hot Girl". Stallion je 9. kolovoza 2019. objavila singl "Hot Girl Summer" na kojem su gostovali američka reperica Nicki Minaj i pjevač Ty Dolla Sign. Pjesma, posvećena njezinu internetskom memu "hot girl summer", nastala je nakon što su te dvije reperice održale sesiju na Instagram Liveu. Pojavila se na 11. mjestu američke ljestvice Billboard Hot 100 i tako postala prva Stallionina uspješnica koja je ušla u 20 najviših mjesta na toj ljestvici; također se našla na prvom mjestu ljestvice Rolling Stone 100. Tjedan dana kasnije gostovala je na kompilaciji diskografske kuće Quality Control pod imenom Quality Control: Control the Streets, Volume 2, i to na pjesmi "Pastor" (uz Quava i City Girls). U rujnu 2019. Megan Thee Stallion potpisala je menadžerski ugovor s Roc Nationom. Mjesec dana kasnije osmislila je horor-seriju Hottieween i u njoj glumila glavnu ulogu, a režirala ju je Teyana Taylor. Istog je mjeseca održala koncert u sklopu NPR-ovih koncerata Tiny Desk Concert tijekom Tiny Desk Festa. Također ju je istog mjeseca Time postavio na inauguracijski popis "Time 100 Next".

2020. – danas: Suga i Good News
U siječnju 2020. objavila je singl "Diamonds" s pjevačicom Normani; pjesma se pojavila na glazbi za film o superherojima Birds of Prey i emancipacija famozne Harley Quinn objavljenom iste godine. Istog je mjeseca najavila objavu uratka Suga i objavila "B.I.T.C.H.", glavni singl s njega. Idućeg je mjeseca gostovala na singlu "Fkn Around" skupine Phony Ppl i pojavila se u emisiji The Tonight Show Starring Jimmy Fallon, u kojoj je izvela pjesmu "B.I.T.C.H.". U ožujku te godine izjavila je da je objava njezina debitantskog albuma odgođena jer je odlučila pregovarati o novom ugovoru s 1501 Certified. Počela se služiti hashtagom "#FreeTheeStallion" da bi podigla svijest o problemu i istaknula je da "[nije] razumjela dio retorike" kad je potpisala prvi ugovor s 1501.

Dana 6. ožujka 2020. objavila je EP Suga usprkos protivljenju 1501 nakon što je sudac tom izdavaču privremeno zabranio pristup Stallion. Istog je mjeseca pjesma "Savage" s EP-a stekla popularnost na TikToku kad ju je popularna korisnica Keara Wilson iskoristila u videozapisu kojim je odgovorila na plesni izazov, koji je do 20. ožujka pregledan više od 3,7 milijuna puta. Remiksana inačica pjesme na kojoj gostuje Beyoncé objavljena je 29. travnja 2020. Postala je Stallionina prva uspješnica koja se pojavila u prvih deset mjesta u SAD-u ubrzo nakon objave remiksane inačice, a na koncu je postala i prva njezina pjesma koja se pojavila na prvom mjestu ljestvice Billboard Hot 100. Zbog te je pjesme porastao i broj prodanih primjeraka EP-a Suga, koji se popeo do sedmog mjesta na ljestvici Billboard 200. Sav prihod od pjesme distribuiran je neprofitnoj udruzi Bread of Life u Houstonu koja pomaže stanovnicima koje je pogodila pandemija COVID-19. Megan Thee Stallion bila je i sutkinja u plesnoj natjecateljskoj emisiji Legendary na programu HBO Max koja se počela emitirati u svibnju 2020. Dana 26. lipnja 2020. objavila je pjesmu "Girls in the Hood", a zatim je gostovala u singlu Cardi B "WAP"; pojavila se i u glazbenom spotu za tu pjesmu u kolovozu 2020. "WAP" je postao njezin drugi singl koji se pojavio na prvom mjestu ljestvice u SAD-u i srušio je rekord za najveći broj preslušavanja na internetu u prvom tjednu objave u SAD-u (93 milijuna puta).

U kolovozu 2020. postala je globalna predstavnica marke Revlon. Prvi je put nominirana za Billboardovu nagradu kad je u rujnu 2020. nominirana u kategoriji najbolje reperice. Nekoliko dana kasnije pojavila se u godišnjem popisu 100 najutjecajnijih ljudi na svijetu časopisa Time. Sažetak o njoj na tom popisu napisala je američka glumica Taraji P. Henson. I Stallion i Drake 2020. su bili nominirani za nagradu BET u osam kategorija, među kojima su nagrade za izvođača godine, pjesmu godine i albuma godine. Također je uz Justina Biebera glazbenica s najviše nominacija (njih šest) na dodjeli nagrada People's Choice 2020. Također se našla na drugom mjestu po broju nominacija na dodjeli nagrada American Music Awards iste godine. U listopadu 2020. objavila je singl "Don't Stop" na kojem je sudjelovao Young Thug, a podržala ga je izvedbom na premijeri 46. sezone emisije Saturday Night Live. Te je večeri izvela i "politički angažiranu" inačicu pjesme "Savage", u kojoj je govorila o rasizmu i vrhovnom odvjetniku Kentuckyja Danielu Cameronu te je iskazala da je važno zaštititi crnkinje i podržati pokret Black Lives Matter. Nastavila je podržavati te ciljeve pišući op-ed za The New York Times pod imenom "Why I Speak Up for Black Women", koji je dobio pozitivne kritike. Pojavila se u specijalnoj humorističnoj televizijskoj emisiji Sarah Cooper: Everything's Fine. Nominirana je za nagradu Grammy u četiri kategorije za 2021., među kojima su kategorije za najboljeg novog izvođača i za snimku godine (za remiksanu inačicu pjesme "Savage").

Dana 13. studenoga 2020. najavila je objavu debitantskog studijskog albuma Good News; objavljen je tjedan dana kasnije. Na isti je dan objavljen i "Body", četvrti singl s tog uratka, ali i popratni spot za tu pjesmu. Album je debitirao na 2. mjestu ljestvice Billboard 200 i 1. mjestu ljestvice Top R&B/Hip-Hop Albums jer je prodan u više od 100.000 primjeraka. Dana 14. siječnja 2021. gostovala je na remiksanoj inačici singla "34+35" Ariane Grande, drugog singla s njezina šestog studijskog albuma Positions; na pjesmi je gostovala i američka pjevačica i reperica Doja Cat.

Stil
Megan Thee Stallion zapažena je po samouvjerenosti, senzualnosti i eksplicitnim tekstovima. Svoju seksualnost iskazuje u tekstovima, videozapisima i na koncertima. U intervjuu s Pitchforkom izjavila je: "Nije tu riječ samo o bivanju seksi, riječ je i o hrabrosti, o mojoj samouvjerenosti u moju seksualnost." Kad je u intervjuu s Rolling Stoneom razgovarala o svojem podrijetlu, izjavila je: "Čini mi se kao da dosad nikad iz Houstona ili Teksasa nije došla neka reperica [...], pa eto, odatle dolazim."

Kao najveće uzore navela je izvođače kao što su Beyoncé, Pimp C, The Notorious B.I.G. i Three 6 Mafia, ali i svoju majku. Za Pimpa C i B.I.G.-a izjavila je: "Sviđa mi se drskost Pimpa C. Zbog njega se osjećam toliko samouvjereno i guba, a želim da se jednako tako osjećaju ljudi koji slušaju moju glazbu. Biggie me također nadahnjuje. Volim njegove igre riječima." Također je Q-Tipa proglasila svojim mentorom.

Imidž

Alternativne osobnosti
U mnogo se intervjua Megan Thee Stallion nazivala "Tinom Snow"; riječ je o njezinu alter egu i imenu njezina prvog EP-a. Ime je nadahnulo umjetničko ime Pimpa C Tony Snow, a povezuje ih slična samouvjerenost i snažna prisutnost seksualnih tema u tekstovima. "Hot Girl Meg" još je jedan njezin alter ego, a opisan je kao Meganina bezbrižna i ekstrovertirana strana; izjavila je da je nalik kakvoj "studentici ili djevojci koja tulumari". Tvrdi da je tu osobnost utjelovila na EP-u Fever. Također se nazvala imenom "Thee Hood Tyra Banks".

Prepoznatljive odlike

Megan je izvor internetske uzrečice "hot girl summer" koja se proširila društvenim mrežama. Riječ je o derivatu još jedne njezine poznate uzrečice "hot girl", koja je pak derivat uzrečice "real hot girl shit". Prvi se put poslužila tom uzrečicom u tweetu iz 14. travnja 2018. Kasnije se pojavila na naslovnici Fevera, na kojoj je pisalo "She's thee HOT GIRL and she's bringing THEE HEAT." Uzrečicu je definirala ovako: "[Odnosi se na] žene i muškarce koji su besramno svoji, samo se zabavljaju, razveseljavaju prijatelje [...]." U rujnu 2019. službeno je zaštitila frazu "hot girl summer" nakon je to odlučila učiniti u srpnju te godine. Istoimena je pjesma objavljena 9. kolovoza 2019.

Uz "hot girl" i "hot girl summer" Megan Thee Stallion poznata je po svojoj uobičajenoj gesti pri kojoj pokazuje jezik i stvara "škripav", zvučni "ah" ili "bla". U kolovozu 2019. Twitter je stvorio službeni emotikon za tu gestu, a mogao se stvoriti odmah nakon upisivanja hashtaga "#megantheestallion". Taj je simbol nadahnuo i naslovnicu njezina EP-a Suga, koja je otkrivena u ožujku 2020.

Filantropija
U studenom 2019. distribuirala je purice za Dan zahvalnosti u vrijednosti od 15.400 dolara za Food Bank Portwall Pantry u Houstonu i pomogla ih dostaviti 1050 siromašnih kućanstava.

Privatni život
Megan Thee Stallion u pjesmama "Cocky AF" i "Freak Nasty" spominje da je napola Kreol, a to je izjavila i u tweetu iz rujna 2017.
Njezina majka, Holly Thomas, preminula je u ožujku 2019. zbog dugogodišnjeg tumora na mozgu, a njezina je baka umrla istog mjeseca. Osim što je neko vrijeme bila Meganina menadžerica, Thomas ju je nadahnula da studira zdravstvo i pomogla joj je utemeljiti objekte za potpomognuto življenje u Houstonu. Nakon što je na neko vrijeme pauzirala studiranje, vratila se studiranju na Texas Southern Universityju, gdje je 2019. bila na trećoj godini.

Ima nekoliko pasa, među kojima i francuskog buldoga kojeg je nazvala 4oe (čita se kao For).

Rane od metaka 2020.

Megan Thee Stallion 15. je srpnja 2020. izjavila da je zadobila rane od metaka i da je otišla na operaciju da bi ih izvadila iz tijela. Ta je tvrdnja bila u suprotnosti s prijašnjim TMZ-ovim izvješćem da je tri dana ranije petom stala na slomljeno staklo kad je bila u automobilu s reperom Toryjem Lanezom i neidentificiranom ženom; policija je zaustavila automobil i Lanez je uhićen zbog skrivanja oružja nakon što je pronađeno u pretresu. Megan je bila izložena poruzi nakon što se mnogo viceva o pucnjavi proširilo internetom. Dana 27. srpnja 2020. otkrila je da je upucana u oba stopala i odbacila je govorkanja i šale u sesiji na Instagram Liveu, gdje je govorila o incidentu i plakala. Idućeg je mjeseca Megan izjavila da ju je ustrijelio Lanez, ali je komentirala: "Nisam odmah rekla policiji što se tad dogodilo jer nisam željela umrijeti." Lanez je 25. rujna 2020. objavio Daystar, svoj peti album; na gotovo svakoj pjesmi govori o tom incidentu i negira da je pucao u Megan, dok istovremeno tvrdi da su mu ona i njezin tim "pokušali smjestiti". Istog je dana u izjavi za Variety Meganin odvjetnik Alex Spiro komentirao da su Lanezovi zastupnici otada pokušali pokrenuti "kampanju kleveta" protiv Megan da bi diskreditirali njezine optužbe. Izjavio je: "Znamo za izmijenjene tekstualne poruke i izmišljene e-adrese koje su proširene u medijima u proračunatom pokušaju zastupanja lažne priče o svemu što se dogodilo." Lanezov je tim to negirao i izjavio da će istražiti tko je proširio lažne e-mailove i poduzeti potrebne mjere. Stallion je također naknadno otkrila da su joj Lanez i njegov tim ponudili mito da ne govori više o incidentu.

Dana 8. listopada 2020. Laneza je službeno optužen za pucanje u Megan Thee Stallion. Lanezu su točke optužnice trebale biti čitane 13. listopada, no datum je odgođen na 18. studenoga nakon što je Lanezov odvjetnik zatražio odgodu. Otad je Lanezu određena zabrana prilaska; od Megan mora biti udaljen najmanje devedesetak metara i ne smije joj se obraćati. Također mu je naređeno da preda sve oružje koje posjeduje. U op-edu za The New York Times objavljenom 13. listopada 2020. Megan je dodatno objasnila okolnosti o pucnjavi i napisala je: "U mnogo područja života crnkinje se ni dalje ne poštuje niti ih se uzima u obzir. Nedavno sam bila žrtva nasilja koje je počinio muškarac. Nakon tuluma, dok sam se udaljavala od njega, dvaput me upucao. Nismo bili u vezi. Iskreno, šokirana sam da sam tako završila". Bude li njegova krivnja dokazana na sudu, Lanezu prijete 22 godine i osam mjeseci državnog zatvora. Krajem studenog 2020. tvrdio je da je nevin i da nije napao drugu osobu poluautomatskim pištoljem. Istog je mjeseca Megan Thee Stallion objavila debitantski studijski album Good News, a sam uradak počinje pjesmom "Shots Fired" posvećena Lanezu. Pjesma je dobila pohvale kritičara, a mnogi od njih istaknuli su da je u njoj umetnuta i semplirana pjesma "Who Shot Ya?" The Notorious B.I.G.-a. Stallion je također govorila o pucnjevima u op-edu za The New York Times pod imenom "Why I Speak Up for Black Women".

Diskografija
Studijski albumi
 Good News (2020.)
 Traumazine (2022.)

Turneje

Kao popratna izvođačica
 Bad Girls Tour  (2018.; otkazana)
 Legendary Nights Tour  (2019)

Izvori

Bilješke

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta
Službene stranice
Megan Thee Stallion na AllMusicu

Američki hip hop glazbenici

Megan Thee Stallion


Hans Kemmer (parfois prénommé Johann), né vers 1495 et mort en 1561, est un peintre allemand de la renaissance nordique, actif à Lübeck.

Biographie
Hans Kemmer nait à Lübeck vers 1495. Il est ensuite éduqué par Lucas Cranach l'Ancien à Wittenberg. Vers 1520, il retourne dans sa ville natale, épouse la veuve du peintre Hermann Wickhorst dont il reprend les ateliers. On sait qu'en 1528, il achète une maison sur la Königsstrasse à Lübeck et qu'il a deux fils morts en 1537 et 1540. Il meurt à Lübeck en automne 1561.

Un artiste redécouvert
Au début de , on savait peu de chose sur les travaux de Kemmer. On savait qu'il signait généralement par les monogrammes HK. On lui attribuait deux panneaux de liège peints en 1523-1524 dans la chapelle de l'église Sainte-Marie, pièce maitresse dédiée à Saint Olaf, détruite durant la Seconde Guerre mondiale, et la décoration d'un sanctuaire d'autel (1522). On peut citer en outre
 un grand format représentant une foule et le Christ avec la femme adultère (1530);
 un portrait de femme (1534) - ces deux œuvres étant souvent attribuées à ;
 un couple en adoration devant la Salvador Mundi (1537);
 le portrait d'un homme en pourpoint de velours noir (1534);
 la décoration d'une assiette de mariage (Schweriner museum) dans laquelle on lit l'influence de l'école de Cranach;
 un panneau sur chêne représentant un donateur agenouillé devant la figure du Christ dans la Katharinenkirche (1544).

Kemmer est à nouveau étudié par l'historien d'art Cristoph Emmendörfer dans les années 1990 qui lui attribue la création de 16 panneaux, 1 peinture murale, 7 portraits, et 3 dessins ou estampes ainsi que 18 œuvres diverses. La numérisation des œuvres de Cranach et de ses fils, entreprise dans les années 2000, permet de mieux connaitre le style de Kemmer. Elle montre que les dessins préliminaires de certaines œuvres de l'école de Cranach ont été réalisés par Kemmer et on peut ainsi faire le lien entre certaines œuvres anonymes de l'atelier Cranach et Kemmer.

Influencé par Cranach, Jacob van Utrecht et Hans von Köln, il travaille sur des thèmes religieux de la Réforme mais aussi de la religion catholique, ainsi que sur des œuvres profanes.

Expositions
 Exposition «Cranach, Kemmer, Lübeck. Des grands maitres entre Renaissance et Réforme», Museumsquartier Sainte-Anne de Lübeck, Lübeck (2021-2022)

Notes et références

Annexes

Bibliographie
, thèse de doctorat.

Liens externes

Peintre allemand du XVIe siècle
Peintre portraitiste allemand
Peintre de genre allemand
Peintre d'art sacré
Graveur allemand du XVIe siècle
Naissance en 1495
Décès en 1561
Décès à Lübeck

Hans Kemmer


Hermann Vetters ist der Name folgender Personen:

* Hermann Vetters (Geologe) (1880–1941), österreichischer Geologe
 Hermann Vetters (Archäologe) (1915–1993), österreichischer Archäologe

Hermann Vetters


Norbert Edward "Stuffy" Mueller (* 14. Februar 1906 in Waterloo, Ontario; † 6. Juli 1956 in Toronto, Ontario) war ein kanadischer Eishockeytorwart. Bei den Olympischen Winterspielen 1928 gewann er als Mitglied der kanadischen Nationalmannschaft die Goldmedaille.

Karriere
Norbert Mueller verbrachte einen Teil seiner Karriere als Eishockeytorwart bei den Toronto Varsity Grads, mit denen er 1927 den Allan Cup, den kanadischen Amateurmeistertitel, gewann. Im folgenden Jahr vertrat er mit den Varsity Grads Kanada bei den Olympischen Winterspielen. Nach dem Turnier spielte er mehrere Jahre lang in der Seniorenmeisterschaft der Ontario Hockey Association für die Amateurmannschaft Toronto National Sea Fleas, mit denen er 1932 ebenfalls den Allan Cup gewann. Nach seinem Karriereende war er im Versicherungswesen tätig. Im Alter von 50 Jahren starb er 1956 an den Folgen eines Herzinfarkts.

International
Für Kanada nahm Mueller an den Olympischen Winterspielen 1928 in St. Moritz teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Goldmedaille gewann. Bei seinem einzigen Einsatz im Turnierverlauf, beim 14:0-Erfolg gegen Großbritannien, erreichte er einen Shutout. 1933 nahm er mit dem Nationalteam an der Weltmeisterschaft teil und gewann dabei die Silbermedaille.

Erfolge und Auszeichnungen
 1927: Allan-Cup-Gewinn mit den Toronto Varsity Grads
 1932: Allan-Cup-Gewinn mit den Toronto National Sea Fleas

International
 1928: Goldmedaille bei den Olympischen Winterspielen
 1933: Silbermedaille bei der Weltmeisterschaft

Weblinks

Eishockeynationaltorwart (Kanada)
Olympiateilnehmer (Kanada)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1928
Olympiasieger (Eishockey)
Kanadier
Geboren 1906
Gestorben 1956
Mann

Norbert Mueller


مدينة خور الزبير في محافظة البصرة في العراق، وهي من المناطق الصناعية الكبرى إذ تحتوي بالإضافة إلى ميناء خور الزبير على مجموعة من المعامل والشركات مثل (معمل البتروكيمياويات، ومعمل الشركة العامة لصناعة الأسمدة، ومعمل الحديد والصلب، والغاز السائل)

وتحتوي خور الزبير على محطة خور الزبير الكهربائية الغازية ومعمل للحديد والصلب ولكن هذا المعمل لا زال مُدمّرا ولا يعمل.

وتوجد مدينة سكنيّة في خور الزبير تسمى (مدينة البكر) نسبة إلى الرئيس العراقي الراحل أحمد حسن البكر الذي شُيّدت المدينة إبّان حكمه.

أغلب سكان خور الزبير من الموظفين في المنشأة الصناعية وتحتوي المدينة على عدة جوامع والعديد من الحسينيات مثل حسينية الزهراء في الأسمدة وغيرها، وتقسم المدينة إلى مناطق مثل دور الأسمدة نسبة إلى سكانها من موظفي معمل الأسمدة والهندية والكورية نسبة إلى مشيدي هذه البيوت وهما الهنود والكوريين وكذلك مناطق سكنية عبارة عن مجمعات لشقق من ثلاث طوابق ومنطقة سكنية وزّعت حديثا وسميت بحي الباقر، كذلك تحتوي المدينة على مكتب بريد.

تعتبر خور الزبير المنطقة الأشدّ تلوثا بسبب المصانع المحيطة بها، وتعتبر الشركة العامة لصناعة الأسمدة من أهم مصانع العراق الذي ينتج سنويا 1000 طن من سماد اليوريا ويصدر عبر ميناء خور الزبير الذي يبعد عنها 5 كيلومتر وأيضا تعاني خور الزبير من مشكلة الطاقة الكهربائية.

أحياء مدينة خور الزبير

مراجع

أماكن مأهولة في محافظة البصرة
مدن وبلدات ساحلية في الخليج العربي
مدن وبلدات ساحلية في العراق
نواحي البصرة

خور الزبير (مدينة)


Die Estnische Badmintonmeisterschaft 1980 war die 16. Austragung der Titelkämpfe.

Medaillengewinner

Weblinks
Statistiken zum estnischen Badminton

1980
Badminton 1980

Estnische Badmintonmeisterschaft 1980


Baron Talbot of Malahide (or de Malahide) is a title that has been created twice for members of the same family—in 1831 in the Peerage of Ireland as Baron Talbot of Malahide, and in 1856 in the Peerage of the United Kingdom as Baron Talbot de Malahide. While the barony of 1856 became extinct in 1973, the barony of 1831 is extant. The ancestral seat of the family until 1976 was Malahide Castle, close to the village of that name, north of Dublin, Ireland.

History
The Normans arrived from England in 1171. With their superior armour and weapons they quickly captured Dublin, forcing the Danish king, Hamund MacTurkill, to retire to his lands in Kinsaley. From here he endeavoured to mobilise a fleet to recapture Dublin but failed and was subsequently beheaded. Among the invading Normans was Sir Richard de Talbot, a young knight from Shrewsbury but of French descent. He served his master, King Henry II, well in the invasion of Ireland and was rewarded with a grant of lands around Malahide about 1185. In 1475, his descendant had his standing further enhanced when King Edward IV conferred the title 'Lord High Admiral of Malahide and the Seas Adjoining' with an entitlement to customs dues. Beginning with a 'motte and bailey', a fortified enclosure, at Wheatfield opposite the Community School, the Talbots later built a fortified stone castle beside the nearby ancient church of St. Fenweis. Talbots occupied their castle continuously for eight hundred years except for the period from 1653 to 1660 when John Talbot and his family were sent to Connaught under the notorious 'To Hell or to Connaught' edict in Cromwellian times.

The first creation, as Baron Talbot of Malahide, in the County of Dublin, was in the Peerage of Ireland in 1831 for Margaret Talbot, née O'Reilly, the widow of Richard Talbot, heir of the ancient Lords of Malahide. She was succeeded by their eldest son, the second Baron. In 1839 he was created Baron Furnival, of Malahide in the County of Dublin, in the Peerage of the United Kingdom. However, this title became extinct on his death, while he was succeeded in the Irish barony by his younger brother, the third Baron. The latter was succeeded by his son, the fourth Baron. In 1856 he was created Baron Talbot de Malahide, of Malahide in the County of Dublin, in the Peerage of the United Kingdom, and later held office as a government whip in the Liberal administrations of Lord Palmerston and Lord Russell.

When he died the titles passed to his eldest son, the fifth Baron, who married firstly Emily Harriette Boswell (d. 1898) and then Isabel Gurney, an English philanthropist. This line of the family failed on the death in 1948 of the fifth baron's son, the sixth Baron. The peerages were inherited by the late Baron's first cousin, the seventh Baron. He was the son of the Honourable Milo George Talbot, fourth son of the fourth Baron. Lord Talbot de Malahide was a diplomat and notably served as British Ambassador to Laos from 1955 to 1956. However, on his death in 1973 the barony of 1856 became extinct, while the Irish peerage passed to his third cousin, the eighth Baron. He was the second son of John Reginald Charles Talbot, grandson of Admiral The Hon. Sir John Talbot, third son of the first Baroness. When he died the title passed to his younger brother, the ninth Baron. The latter was succeeded by his first cousin once removed, the tenth holder of the title. In turn he was succeeded by his son in 2016.

The 10th Baron Talbot of Malahide was the son of Reginald John Arthur Arundell (who in 1945 assumed by Royal licence the surname and arms of Arundell), eldest son of Reginald Aloysius Talbot (grandson of the aforementioned Admiral the Hon. Sir John Talbot) and his wife, Mabile Mary Arundell, daughter of Hon. Robert Arthur Arundell, fourth son of James Everard Arundell, 9th Baron Arundell of Wardour and Charlotte Stuart Parkin, youngest daughter of Dr. Henry Parkin, RN, Inspector-General of Hospitals and Fleets. Lord Talbot of Malahide also holds the title Hereditary Lord Admiral of Malahide and Adjacent Seas (created by King Edward IV). His wife Patricia Mary, Lady Talbot of Malahide, is a Dame of the Sovereign Order of Malta.

The Honourable Sir John Talbot, third son of the first Baroness Talbot of Malahide, was a naval commander. The Honourable Thomas Talbot, fourth son of the first Baroness, was a Canadian politician. Two of Lady Talbot of Malahide's brothers are also notable: Hugh O'Reilly took the surname of Nugent and was created a baronet in 1795 (see Nugent Baronets), while Andrew O'Reilly was a General der Kavallerie in the Austrian Army and made a Count of the Austrian Empire.

Barons Talbot de Malahide (1831 and 1856)

Margaret Talbot, 1st Baroness Talbot of Malahide (I) (died 1834)
Richard Wogan Talbot, 2nd Baron Talbot of Malahide (I), 1st & last Baron Furnival (UK) (1766–1849)
James Talbot, 3rd Baron Talbot of Malahide (I) (1767–1850)
James Talbot, 4th Baron Talbot of Malahide (I), 1st Baron Talbot de Malahide (UK) (1805–1883)
Richard Wogan Talbot, 5th Baron Talbot of Malahide (I), 2nd Baron Talbot de Malahide (UK) (1846–1921)
James Boswell Talbot, 6th Baron Talbot of Malahide (I), 3rd Baron Talbot de Malahide (UK) (1874–1948)
Milo John Reginald Talbot, 7th Baron Talbot of Malahide (I), 4th and last Baron Talbot de Malahide (UK)  (1912–1973)
Reginald Stanislaus Victor Talbot, 8th Baron Talbot of Malahide (I) (1897–1975)
Joseph Hubert George Talbot, 9th Baron Talbot of Malahide (I) (1899–1987)
(Reginald) John Richard Arundell, 10th Baron Talbot of Malahide (I) (1931–2016)
Richard John Tennant Arundell, 11th Baron Talbot of Malahide  (I)  (born 1957)

The heir apparent is the present holder's son Hon. John Richard Arundell (born 1998).

See also
Baron Arundell of Wardour
Baron Talbot
Nugent Baronets, of Ballinlough
James Boswell

References
Talbot, Stephen E. "Into the Lion's Den: A Biographical History of the Talbots of Malahide" (London 2012).
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Baronies in the Peerage of Ireland
Malahide
Baron
Noble titles created in 1831

Baron Talbot of Malahide


was a town located in Ōita District, Ōita Prefecture, Japan. Yufuin is now a district () within the city of Yufu. Its elevation is approximately 400 meters above ground.

As of 2003, the town had an estimated population of 11,342 and density of 88.77 persons per km². The total area was 127.77 km².

On October 1, 2005, Yufuin, along with the towns of Hasama and Shonai (all from Ōita District), was merged to create the city of Yufu. This controversial decision resulted in the recall of the mayor and a snap election in which he regained office.

Located in a green valley beneath the spectacular Mount Yufu (由布岳), a short walk from the town centre is a mix of paddy fields, housing and upmarket ryokan, with a few temples. Mount Yufu, or Yufu-dake, can be hiked in about 90 minutes. A common evening sound is the rhythmic ringing of temple bells.  Although still connected to its rural roots, Yufuin is a tourist town and a popular destination for coach tours. There is a picturesque lake, and rivers flow down and across the valley. Some hotels have outdoor baths called rotenburo with a view of the mountain.

Spa town

Yufuin is famous for natural hot spring , resulting in a local economy based on domestic tourism, gift shops and hot-spring bathing. Some onsen are available to day tourists, but many are strictly for overnight guests. There are also "sento", which are the traditional public baths used by locals. One of these, the Shitanyu, can be used by tourists, while the others are for use by local residents only. International tourist visits to Yufuin are increasing, especially by Koreans.

Sights & Sounds

Yufu Mountain (由布岳) and Golden Scale Lake are commonly viewed and photographed by tourists.

Annual events
 July: Yufuin Music Festival (ゆふいん音楽祭)
 August: Yufuin Film Festival (湯布院映画祭)
 October: Ushikurai Shouting Tournament (牛喰い絶叫大会)

Transportation options

 Kyushu Railway Company, Yufuin Station (由布院駅)
 Highway bus from Fukuoka

TV drama
 Yufuin is the setting for the NHK Japanese television drama "Kaze no Haruka"

See also
Municipal mergers and dissolutions in Japan
Mergers and dissolutions in Oita-ken
Resort town

References

External links
 Yufu official website

Dissolved municipalities of Ōita Prefecture
Spa towns in Japan
Tourism in Japan

Yufuin, Ōita


Die Polish International 2008 im Badminton fanden vom 27. bis zum 30. März 2008 in Warschau statt.

Medaillengewinner

Weblinks
http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=35FABE60-931F-4AAA-995B-9DBCA2D37373
http://www.badzine.net/2008/03/yonex-polish-intl-zwiebler-reaches-final-red-white-doubles/

 2008
Badminton 2008
BE Circuit 2007/08
Badmintonwettbewerb in Warschau

Polish International 2008


Løvernes Garde er en amerikansk animeret tv-serie, lavet af Ford Riley fra 2015, baseret på Løvernes Konge fra 1994.
Løvernes Garde er en fortsættelse til Løvernes Konge, og en mellemsekvens til Løvernes Konge 2.
Serien startede ud med en film under titlen Løvernes Garde Brøler igen' på 45 minutter. En dvd er udkommet med nogle af de første afsnit.

Serien har været vist på Disney Junior. En del af de oprindelige tegnere er med på serien, også en del af de oprindelige stemmer (engelsk), er gået med ind i serien løbende. Disney har udtalt, at de ikke håber serien bliver en fiasko, da mange fans sandsynligvis vil følge aktivt med.
Seriens egentlige målgruppe er børn.

I serien følger man Simba og Nalas' søn Kion, som er leder af Løvernes Garde. Han er lillebror til Kiara, og prins af Kongesletten.
Kion bliver leder af garden, og sammen med sine venner, går de sammen i et team, for at beskytte Kongesletten mod fjender og fare.

Simbas onkel, Scar, var i sin tid leder af garden, men brugte sin særlige evne imod gardens egne medlemmer, da de nægtede at hjælpe ham med at udføre hans onde planer. Ved at bruge sin evne til et ondt formål mistede han den for evigt. I en lang periode eksisterede garden derefter ikke og genopstod først, da Simba udnævnte Kion til at være den nye leder af garden.

 Handling
Simbas onkel, Scar, var i sin tid leder af garden, men brugte sin særlige evne imod gardens egne medlemmer, da de nægtede at hjælpe ham med at udføre hans onde planer. Ved at bruge sin evne til et ondt formål mistede han den for evigt. I en lang periode eksisterede garden derefter ikke og genopstod først, da Simba udnævnte Kion til at være den nye leder af garden.
 Afsnit

 Medvirkende

 Hovedpersoner
 Max Charles som Kion: En løveunge, søn af Simba og Nala, lillebror til Kiara og barnebarn til Mufasa. Han er prins af Kongesletten, leder af Løvernes Garde, og hovedpersonen i serien.
 Joshua Rush som Bunga: En honninggrævling og Kions bedste ven. Han er den modigste i gruppen. Han er adoptiv-nevø af Timon og Pumbaa.
 Dusan Brown som Besthe: En flodhest og den stærkeste i gruppen.
 Diamond White som Fuli: En gepard og den hurtigste i gruppen.
 Atticus Shaffer som Ono: En kohejre og den skarpest seende i gruppen.

 Fra Løvernes Konge
 Rob Lowe som Simba: Han er søn af Mufasa, Nalas partner og far til Kion og Kiara, og konge af Kongesletten. Han og Bunga er begge opfostret i junglen af henholdsvis Timon og Pumbaa, og dermed 'halv brødre'.
 Gabrielle Union som Nala: Simbas' partner og mor til Kion og Kiara. Hun er dronning af Kongesletten.
 Eden Riegel som Kiara: Datter af Simba og Nala, Mufafas' barnebarn og Kions storesøster, og prinsesse af Kongesletten. Hun vil senere blive dronning.
 Zazu som Simbas højre hånd, der bringer dagens nyheder til ham.
 Khary Payton som Rafiki: en gammel bavian, shaman (og præst), og en af Simbas gamle venner. (Ninja abe)
 James Earl Jones som Mufasa: Simbas far, og bedstefar til Kiara og Kion. Han døde i den originale film, og optræder kun i nød, som spøgelse der giver Kion gode råd.
 Kevin Schon som Timon: Han er ven af Simba og Pumbaa. Timon er også Bungas' adoptiv-onkel.
 Ernie Sabella som Pumba: Simba og Timons ven. Han er adoptiv-onkel til Bunga.

I den oprindelige udgave, er seriens titel '''The Lion Guard'

Danske stemmer
 Mads Dueholm – Kion
 Josephine S. Ellefsen – Fuli
 Frederik Rose – Beshte
 Mathias Hartmann Niclasen – Ono
 Carl-Emil Lohmann – Bunga
 Lars Thiesgaard – Pumba, Mzingo, Ushari, Næsehornflok
 Benjamin Kitter – Janja, Nuka, Badili, Ældreløveflok
 Henrik Koefoed – Timon, Chungu, Bavianer
 Peter Jorde – Simba
 Sonny Lahey – Ajabu, Chura, Mapigano, Muhanga, Mwoga, Nne, Shingo
 Peter Zhelder – Zazu, GoiGoi, Kong Sokwe, Majinuni, Basi
 Thea Iven Ulstrup – Jasji
 Sandra Bothmann – Mspishi, Makini,
 Xenia Lach-Nielsen – ReiRei
 Annevig Schelde Ebbe – Swala, Ogopa, Madoa, Genet, Boboka, Vitani
 Rebekka Phillipson – Tiifu
 Morten Staugaard – Mufasa
 Peter Belli – Rafiki
 Mia Aunbirk – Kiara
 Pernille Højgaard – Nala
 Susanne Breuning – Zira
 Niclas Mortensen – Majinuni
 Caspar Phillipson – Taama
 Annevig Schelde Ebbe
 Alfred C. Schwartz Jacobsen
 Mads Enggaard
 Peter Bom
 Jan Tellefsen
 Vibeke Dueholm
 Lucas Lomholt Eriksen
 Frederik Riebeling Jørgensen
 Clara Oxholm Simonsen
 Rebekka Phillipson
 Sonny Lahey
 Susanne Breuning
 Mette Dahl Trudslevlop

Eksterne henvisninger

Tv-serier for børn
Amerikanske tv-serier fra 2010'erne
Tv-programmer fra Disney Channel
Tv-programmer fra Disney Junior

Løvernes Garde


Isla Lankayan (en malayo: Pulau Lankayan) es una pequeña isla tropical de coral en el Mar de Sulu, en el noroeste de la isla de Borneo, en el estado de Sabah, en Malasia, a 15 km de Sandakan.

Lankayan tiene muchas especies de flora y fauna atractivas. El único resort en la isla, Lankayan Island Dive Resort, fue construido en 1997. Los buceadores se sienten atraídos por la vida marina los corales y barcos hundidos. Lankayan es conocida por sus avistamientos de tiburones ballena.

Referencias

Véase también
 Geografía de Malasia
 Geografía de Asia

Archipiélagos e islas de Malasia

Isla Lankayan


Engelhardioideae, potporodica orahovki (Juglandaceae), dio reda bukvolike. Sastoji se od tri roda. Tipični rod je Engelhardia sa 11 vrsta iz Kine i tropske Azije.

Rodovi
 Alfaroa Standl.
 Engelhardia Lesch. ex Blume
 Oreomunnea Oerst.
Alfaropsis Iljinsk. =Engelhardia Lesch. ex Blume

Vanjske poveznice
 Nadezhda I. Blokhina
Orahovke

Engelhardioideae


La Época fue un periódico conservador vespertino, publicado en la ciudad española de Madrid entre 1849 y 1936.

Historia
1849-1870
Editado en Madrid, se imprimió primero en el establecimiento tipográfico de Aguirre y Compañía. Hacia 1870 lo hacía en la imprenta de J. Juanes y Compañía. El primer número del periódico, fundado por Diego Coello y Quesada, apareció el 1 de abril de 1849, con cuatro páginas. El 4 de mayo de 1852 dejó de publicarse, en su reaparición, el 18 de junio del mismo año, cambió su título por el de La Época Actual, que conservaría hasta el 30 de junio, periodo durante el cual no se ocupó de asuntos políticos. Volvió a dejar de publicarse entre el 27 de junio y el 4 de julio de 1854. Fue dirigido en sus primeras dos décadas por Ramón de Navarrete, Diego Coello y Quesada, Francisco de Paula Madrazo e Ignacio Escobar. Colaboraron en estos primeros años como redactores nombres como los de Agustín Aguirre, Pedro Antonio de Alarcón, José Bisso, Diego Bravo y Destouet, Aquiles Campuzano, Zacarías Casabal, Manuel Fernández Manrique, José Lorenzo Figueroa, Antonio Flores, José Girón, José María Goizueta, Salvador López Guijarro, Francisco de Paula Madrazo, Joaquín Maldonado Macanaz, Carlos Navarro Rodrigo, Julio Nombela, Juan Pérez de Guzmán, Jacobo Rebollo y Manuel María de Santa Ana.

1870-1936
La propiedad quedó al completo en manos del amigo de Coello Ignacio José Escobar y López Hermoso (1823-1887), que lo dirigirá hasta 1887, quedando definitivamente esta cabecera en manos de su familia. Sus jefes de redacción fueron Manuel Tello (1866-1884), el crítico Eduardo Gómez de Baquero, "Andrenio" (1884-1893), el diplomático Jerónimo Bécker (1893-1923) y Francisco Pérez Mateos, conocido como León Roch (1923-1927). Este último escribió la historia del diario en 75 años de periodismo (Madrid, 1922). Mariano Marfil actuará seguidamente y hasta 1933 como jefe de su redacción y director en efectivo. Tras el estallido de la Guerra Civil en 1936, fue incautado y en sus talleres se pasó a imprimir con periodicidad diaria El Sindicalista, órgano de expresión del Partido Sindicalista de Ángel Pestaña.

Ideología
Vinculado al conservadurismo, Eugenio Hartzenbusch e Hiriart describe su filiación política en sus primeras dos décadas en clave de «periódico de la Unión Liberal», posteriormente afín al Partido Moderado y, después de la Revolución de Septiembre, alfonsino.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 La Época (Madrid. 1849-1936): facsímil digital en la Hemeroteca digital de la Biblioteca Nacional de España.

Epoca
Periódicos desaparecidos de Madrid
Publicaciones fundadas en 1849
Guerra civil española en la Comunidad de Madrid
Publicaciones desaparecidas en 1936
Periódicos conservadores
Conservadurismo en España

La Época (Madrid)


Northrop Grumman (tidligere Grumman) EA-6B Prowler er et tomotors fly designet til taktisk elektronisk krigsførelse (EK), primært elektronisk angreb. Flyet er baseret på A-6 Intruder-flystellet.

EA-6A var den oprindelige EK-version af A-6 benyttet af United States Marine Corps i 1960'erne. Udviklingen af den mere avancerede EA-6B begyndte i 1966. En EA-6B-besætning består af en pilot og op til tre elektronisk krigsførelsesoperatører, selvom det ikke er unormalt kun at benytte to EK-operatører på missioner. Flyet kan medbringe antiradarmissiler (ARM), såsom AGM-88 HARM-missilet.

Prowleren har været i tjeneste i USAs forsvar siden 1971. Flyet har fløjet utallige missioner med henblik på at jamme fjendtlige luftforsvarssystemer og indhente elektroniske efterretninger. Da US Air Force i 1998 udfasede EF-111 Raven EK-flyet var EA-6B det eneste dedicerede taktiske EK-fly til rådighed for det amerikanske forsvar frem til flåden introducerede EA-18G Growler i 2009. Den sidste operative udsendelse med US Navy var i november 2014 og det sidste fly blev endeligt trukket ud af tjenesten i juni 2015.

Udvikling

Begyndelsen
EA-6A "Electric Intruder" blev udviklet til U.S. Marine Corps i 1960'erne for at erstatte dets aldrende EF-10B Skyknights. EA-6A var en modificeret version af det oprindelige A-6 Intruder-flystel, med en pilot og en operatør til flyets EK-udstyr. EA-6A blev benyttet af tre eskadriller i USMC under Vietnamkrigen. I alt byggede man 27 EA-6As, hvoraf de første 12 var ombyggede A-6 Intruders og de resterende var nybyggede. Størstedelen af disse EA-6A blev udfaset i 1970'erne, mens de sidste to eskadriller blev benyttet af US Navy frem til 1990'erne som realistiske elementer i øvelser hvor egne styrker kunne opleve jamming. EA-6A var i bund og grund et midlertidigt fly indtil det nyere og mere avancerede EA-6B kunne blive designet og bygget.

EA-6B var et betydeligt ændret og mere avanceret fly hvor udviklingen begyndte i 1966 som en erstatning for den aldrende EKA-3B Skywarriors brugt i US Navy. Den forreste del af flystellet blev forstærket hvorved cockpittet kunne udvides til at omfatte yderligere to EK-operatørpositioner samt installationen af en antenne og avionik installeret på toppen af flyets halefinne. Grumman blev tildelt en 12,7 millioner USD kontrakt for udviklingen af en prototype af EA-6B den 14. november 1966. Prowleren havde sin jomfruflyvning den 25. maj 1968 og indgik i aktiv tjeneste i juli 1971. De første 3 prototyper af EA-6Bs var ombyggede A-6A, og to yderligere to prototyper blev bygget. I alt byggede man 170 EA-6B produktionsmodeller og produktionsperioden strakte sig fra 1996 til 1991.

EA-6B Prowler er drevet af to turbojetmotorer, men kan ikke bryde lydmuren. På grund af flyets mange EK-systemer, alder og mange mindre udstyrsopgraderinger er det betragtet som ganske vedligeholdelsestungt. Selvom flyet er designeret som et EK-fly er det også i stand til at angribe en række land- og skibsbaserede mål ved hjælp af antiradarmissiler. Derudover er EA-6B i stand til at indhente elektroniske efterretninger om radar og kommunikationsnetværk.

EA-6B Prowler har fået en lang række opgraderinger i løbet af sin levetid. Den første større opgradering blev betegnet "expanded capability" (EXCAP) i 1973. så kom "improved capability" (ICAP) i 1976 og ICAP II i 1980. ICAP II-opgraderingen giver EA-6B i stand til at affyre forskellige antiradarmissiler.

Advanced Capability EA-6B

Advanced Capability EA-6B Prowler (ADVCAP) var et udviklingsprogram der skulle forbedre flyet flyveevne, dets avionik og EK-systemer. Intentionen var at opgradere alle EA-6B til ADVCAP, men programmet blev skrottet i finansåret 1995 på grund af konkurrencen om de begrænsede midler mellem de forskellige programmer der skulle finansieres under forsvarsministeriet.

ADVCAP-programmet blev startet i 1980'erne og var delt op i i tre forskellige faser:

 Fuld-skala udvikling (FSD)
 Vehicle Enhancement Program (VEP)
 Avionics Improvement Program (AIP).

FSD skulle integrere det nye AN/ALQ-149 EK-system. Til dette benyttede man en lettere modificeret EA-6B. VEP ændrede forskellige uhensigtsmæssigheder til flyets flyveevne, især flyets vertikale bevægelser i luften. Andre rettelser omfattede blandt andet:

 Forkanten af vingerne (forbedering af stabiliteten i flyveretningen)
 Krængeror (forbedret kontrol over flyet ved langsom flyvning)
 Ombyggede kanter på vingerne (kompensation for den øgede vægt i forbindelse med ombygningen)
 Yderligere to pyloner under vingerne (kun til AN/ALQ-99)
 Nye J52-P-409 motorer (forøgede fremdriften med 8,9& kN per motor)
 Nyt digitalt avionik

Modifikationener betød at flyets vægt steg med 910 kg og ændrede flyets tyngdepunkt lidt agter i forhold til den oprindelige version. I de tidligere modeller, når man benyttede en høj indfaldsvinkel, ville flyets tyngdepunkt også blive ændret efterhånden som flyets brændstoftanke blev tømt og dermed skabe en større ustabilitet i flyveegenskaberne. Resultatet af opgraderingerne viste væsentlige forbedrede flyveegenskaber og at det ændrede tyngdepunkt havde en minimal negativ effekt på flyets stabilitet.

AIP prototypen repræsenterede den endelige ADVCAP-konfiguration, hvor man indkorporerer alle modifikationerne fra FSD og VEP samt en helt ny avionikpakke med multifunktionsdisplay til alle besætningsmedlemmer, et head-up display til piloten, et kombineret GPS/Inertinavigationssystem. Den første fælles testfase mellem producenten og US Navy viste systemet fungerede, men havde nogle få mindre problemer.

Efter programmet blev annulleret blev de tre fly der var testplatforme for opgraderingen henstilt på lager indtil 1999 hvor de alle tre blev skilt ad hvorefter man kunne samle et enkelt fly som fik øgenavnet "FrankenProwler". Flyet returnerede til aktiv tjeneste den 23. marts 2005.

Improved Capability (ICAP)
Northrop Grumman indgik en kontrakt med US Navy for leveringen af nyt EK-udstyr til Prowler-eskadrillerne. Hjørnestenen af ICAP III-systemet består af ALQ-218 modtageren samt nyt software der giver systemerne større præcision i erkendelse og stedbestemmelse af eventuelle trusler og mål. ICAP III er også udstyret med datanetværk såsom Link 16. De tilbageværende EA-6B Prowlere er ICAP II-versionen.

Design
Flyet er designet til brug fra hangarskibe og fremskudte baser og har et fuldt integreret EK-system og kan operere i alt slags vejr. Andet avionik er desuden placeret i et apparatrum og kanister på halefinnen. Flyet er det primære taktiske EK-fly brugt af US Marine Corps og tidligere af NS Navy. EA-6Bs primære opgave er at støtte angrebsfly ved at forstyrre fjendens elektromagnetiske aktiviteter. Sekundære missioner kan være at indhente elektroniske efterretninger i en kampzone eller at nedkæmpe fjendtlige radarstationer med antiradarmissiler.

Prowleren har en besætning på fire mand, en pilot og op til tre EK-operatører (Electronic Countermeasures Officer (ECMOs)). Motorerne er to Pratt & Whitney J52-P-408A turbojetmotorer, der giver flyet en marchhastihhed på 418 knob og en tophastighed på 556 knob med en rækkevidde på op til 1.840 km).

Særprægede designs inkluderer den asymmetriske tankprobe til lufttankning som ser ud til at være bøjet til højre. Flyets vinduer har en guldbelægning som beskytter besætningen og udstyret mod de elektromagnetiske udsendelser som EK-udstyret udsender.

Operativ historie

EA-6B indgik i aktiv tjeneste ved Fleet Replacement Squadron VAQ-129 i september 1970, og Tactical Electronic Warfare Squadron 132 (VAQ-132) blev den første operative eskadrille i juli 1971. Denne eskadrille fik sin første operative udsendelse til Vietnamkrigen allerede 11 måneder senere om bord på USS America (CVA-66), efterfulgt af VAQ-131 på USS Enterprise (CVN-65) og VAQ-134 på USS Constellation (CVA-64).

Under Vietnamkrigen fløj to eskadriller af EA-6B Prowlere 720 støttemissioner for amerikanske angrebsfly og B-52 Stratofortress bombefly. Under invasionen af Grenada i 1983 støttede fire Prowlere landsætningen fra USS Independence (CV-62). Efter kapringen af Achille Lauro på den 10. oktober 1985 støttede Prowlere fra USS Saratoga (CV-60) med at spore den Boeing 737 fra EgyptAir som 4 af gidseltagerne var flygtet med.
I Operation El Dorado Canyon jammede Prowlere det libyske luftforsvar. Prowlere fra USS Enterprise (CVN-65) jammede de iranske luftovervågningsradarer, antiluftskyts og kommunikationssystemer under Operation Praying Mantis den 18. april 1988.

I alt var 39 EA-6B Prowlere var involveret i Operation Desert Storm, 27 from seks forskellige hangarskibe og 12 fra marinekorpsets baser i nabolandene. I løbet af de i alt 4.600 timer i luften affyrede Prowlerne over 150 HARM-missiler. Flådens Prowlere fløj 1.132 missioner mens marinekorpsets fly fløj 516 uden tab.

Da EF-111 Raven blev pensioneret fra US Air Force i 1998, var EA-6B den eneste taktiske jammerfly i det amerikanske forsvar. indtil US Navy introducerede EA-18G Growler i 2009. EA-6B har deltaget i næsten alle større amerikanske militære engagementer siden 1972 og deltager ofte som støtte til det amerikanske luftvåbens missioner.
I 2001, var der 124 Prowlere tilbage i tjeneste fordelt på 12 flåde-, 4 marinekorps, samt 4 eskadriller der skal støtte US Airforce operationer. Det amerikanske militær blev pålagt en række beparelser og en undersøgelse foretaget af Joint Chiefs of Staff (JCS) anbefalede at man skulle udfase EF-111 Raven, da man ville sænke antallet af fly der udførte den præcis samme opgave. Denne beslutning førte til at det amerikanske forsvarsministerium oprettede fire Prowler-eskadriller til støtte for luftvåbnet.

I 2009 begyndte strukturen omkring flådens EA-6B Prowlere at ændre organisationen til at kunne modtage EA-18G Growler, et nyt elektronisk krigsførelses-fly som er en variant F/A-18F Super Hornet. Alle flådens aktive eskadriller, undtaget en, var baseret på Naval Air Station Whidbey Island. VAQ-136 var udstationeret på Naval Air Facility Atsugi i Japan. VAQ-209, er en Navy reserve-eskadrille udstationeret på Naval Air Facility Washington, Maryland. Alle Marinekorpsets EA-6B eskadriller er placeret på Marine Corps Air Station Cherry Point, North Carolina.

I 2013, planlagde US Navy at flyve med EA-6B frem til 2015, mens Marinekorpset forventer at udfase Prowleren i 2019. Flyets sidste udsendelse med flåden var om bord på USS George H. W. Bush (CVN-77) i november 2014, med VAQ-134. Den sidste operative flyvning i flåderegi fandt sted den 27. maj 2015.

Operationer i Afghanistan, Irak og Syrien
Ifølge rapporter fra 2007, har man haft indsat Prowlere i anti-IED-operationer i konflikten i Afghanistan i adskillige år med den opgave at jamme de områder i det elektromagnetiske spektrum som mobiltelefoner, garagedørsåbnere og andre ting der benyttes som detonatorer for improviserede sprængladninger. Yderligere to Prowler-eskadriller var baseret i Irak og havde den samme mission. Ifølge Chuck Pfarrers bog SEAL Target Geronimo, blev en EA-6B benyttet til at jamme pakistanske radarsystemer og assistere de to 2 MH-60 Black Hawk stealthhelikoptere og 2 Chinook helikoptere under operation Operation Neptune Spear hvor man angreb Osama Bin Laden. Det amerikanske forsvarsministerium har anfægtet flere aspekter af bogen, men har aldrig nævnt EA-6B specifikt.

Marinekorpsets Prowler-eskadriller indledte operationer mod Islamisk Stat over Irak i juni 2014 som gik over i Operation Inherent Resolve i august samme år. Prowlerne var de første fly der gik ind i Syrien og opklarede det elektromagnetiske billede og støttede en forskellige missioner for koalitionens fly. I januar 2015 havde de fem fly i VMAQ-4 fløjet over 800 timer i over 110 missioner i begge lande, inklusiv støtte til den irakiske hær. Marinekorpsets Prowlere har endnu ikke afleveret våben selv og det er endnu ikke offentliggjort hvor flyene er udstationeret.

Brugere

EA-6B Prowleren benyttes af U.S. Marine Corps og tidligere af Navy.

US Marine Corps-eskadriller
De eneste eskadriller i Marinekorpset der benytter EA-6B er VMAQ-eskadrillerne. Hver af de fire eskadriller består af fem fly og er alle som udgangspunkt landbaserede, selvom de har kapaciteten til at lande og lette fra et amerikansk hangarskib, og har gjort det før.

I 2013, blev VMAQ-1 konverteret fra en aktiv til en træningseskadrille da US Navy omstilte sin træning fra Prowler til Growler. Eskadrillen modtog sine første Growler-elever i oktober 2013 og man fløj sine første øvelsesflyvninger i april 2014.

I 2008 undersøgte Marinekorpset hvorvidt det var muligt at bruge F-35 Lightning II i en EK-rolle til at erstatte deres Prowlere. Efter planen skal Marinekorpsets begynde at udfase deres EA-6B i 2016 og muligvis erstatte det med med et "Marine Air-Ground Task Force Electronic Warfare" (MAGTF-EW) koncept, som betyder at korpset for behov for en højtflyvende drone der kan holde sig i området i lang tid og kan medbringe nogle af de kapaciteter som Prowleren havde.

US Navy-eskadriller
I US Navy var en Prowler-eskadrille benævnt Tactical Electronic Warfare Squadron, og bestod af fire EA-6B Prowlere. En Navy Electronic Attack-eskadrille havde designationen "VAQ" (V-flyvemaskine, A-angreb, Q-elektronisk). De fleste VAQ-eskadriller var hangarskibsbaserede, mens et antal blev betegnet som "ekspeditionseskadriller", og kunne udsendes til flybaser i udlandet. Tabellen er en oversigt over de eskadriller der har tidligere har benyttet Prowleren. Eskadrillerne er nu alle overgået til at benytte efterfølgeren, EA-18G Growler, i stedet.

Større uheld
Selvom ingen Prowlere er blevet tabt i kamp er næsten 50 af de 170 gået tabt i forskellige uheld frem til 2013 I 1998, offentliggjorde de amerikanske myndigheder et mindesmærke ved Naval Air Station Whidbey Island for de 44 besætningsmedlemmer der har mistet livet i EA-6B flyulykker.

 Den 26. maj 1981 forulykkede et USMC EA-6B på landingsdækket på USS Nimitz (CVN-68) og forårsagede en ildebrand hvor 14 besætningsmedlemmer mistede livet og yderligere 45 blev kvæstet. Prowleren var ved at løbe tør for brændstof efter at have fejlet sit første landingsforsøg og styrtede. Den efterfølgende eksplosion og brand beskadigede 11 andre fly.
 En Prowler fra Marinekorpsets VMAQ-2-eskadrille forårsagede katastrofen ved svævebanen i Cavalese den 3. februar 1998, hvor flyet ved et uheld ramte kablerne på en svævebane i Italien under en lavgående flyvning i et bjergrigt område hvorved 20 personer mistede livet.
 Den 10. november 1998, kolliderede et EA-6B fra flåden med et parkeret Lockheed S-3 Viking under natlandingsøvelser om bord på USS Enterprise (CVN-65) hvorved de fire besætningsmedlemmer mistede livet.

Se også
 A-6 Intruder
 EC-47 Electric Goon
 EF-10B Skyknights
 EF-111 Raven
 EA-18G Growler

Referencer
Noter

Bibliografi

 Donald, David ed. "Northrop Grumman EA-6B Prowler", Warplanes of the Fleet. AIRtime, 2004. .
 Miska, Kurt H. "Grumman A-6A/E Intruder; EA-6A; EA6B Prowler (Aircraft in Profile number 252)". Aircraft in Profile, Volume 14. Windsor, Berkshire, UK: Profile Publications Ltd., 1974, p. 137–160. .

Eksterne henvisninger

 navy.mil: EA-6B Prowler Fact File

 history.navy.mil: EA-6B
 globalsecurity: EA-6B Prowler
 avsafe.com: EA-6B-ulykken i Cavalese italen, 3. februar 1998

Fly til elektronisk krigsførelse
Militærfly fra USA
Fly med mange katapultsæder
Hangarskibsfly
2-motors jetfly

Northrop Grumman EA-6B Prowler


Heinrich August Fabricius (* 1764 in Berlin; † 4. Januar 1821 in Magdeburg) war ein deutscher Schauspieler und Theaterdirektor.

Leben
Mit 15 Jahren konnte Fabricius 1779 in Berlin als Schauspieler debütieren. Im Anschluss daran schloss er sich einer Theatergesellschaft an. Meist wurde er für eine Saison engagiert, konnte aber meist ohne Pause zu einer anderen wechseln.
Zwischen 1792 und 1796 war er Mitglied des Ensembles von Johann Carl Tilly und im Anschluss daran holte ihn Alois Hostovsky (1756–1821) in seine Gesellschaft.

Dort avancierte Fabricius 1803 zum Regisseur und kam mit Hostovsky ans Magdeburger Theater. Dort arbeitete er auch öfters mit Friedrich Ludwig Schmidt (1772–1841) zusammen. 1804 verpflichtete der Magdeburger Rat Fabricius längerfristig als Regisseur und als die Stadt im darauffolgenden Jahr die Leitung dieses Theaters aufgab, übernahm er mit Wirkung vom 1. September zusammen mit Hostovsky die gesamte Leitung.

Unter der Ägide von Fabricus und Hostovsky wurden "Stars", wie Carl Ludwig Costenoble, Ludwig Devrient, August Wilhelm Iffland und Friederike Unzelmann zu Gastspielen nach Magdeburg geholt. Auch regelmäßige Gastspiele des gesamten Ensembles in Braunschweig, Halberstadt und Halle (Saale) wurden üblich. Während dieser Zeit entstand auch die enge Zusammenarbeit mit Ernst August Friedrich Klingemann.

Fabricius war liberal eingestellt und Freimaurer. 1797 wurde er Mitglied der Magdeburger Loge Ferdinand zur Glückseligkeit. Zumindest in der Zeit um 1817 lebte er in der Magdeburger Dreienengelstraße 3.

Trotz seiner künstlerischen Erfolge war das Theater wirtschaftlich nicht zu halten. 1821 beging Fabricius während einer Vorstellung (Don Karlos) Selbstmord.

Literatur

 Wilhelm Kosch: Deutsches Theater-Lexikon. Biographises und bibliographisches Handbuch. Bd. 1, DeGruyter, Berlin 1951, S. 421.
 Wilhelm Widmann: Geschichte des Magdeburger Theaterwesens. In: Montagsblatt. Das Heimatblatt Mitteldeutschlands. Bd. 67 (1925), S. 196f und 205f.

Weblinks

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Deutscher
Darstellender Künstler (Magdeburg)
Geboren 1764
Gestorben 1821
Mann

Heinrich August Fabricius


is a town located on Tokunoshima, in Ōshima District, Kagoshima Prefecture, Japan.

As of June 2013, the town has an estimated population of 11,673 and a population density of 111 persons per km². The total area is 104.87  km².

Geography
Tokunoshima occupies the northeastern portion of the island of Tokunoshima, with the Pacific Ocean to the east.

The town as a governmental entity comprises several districts containing a variety of villages and one larger town. This town, generally referred to as Kametsu, is focused around the district of the same name and the neighboring port of Kametoku. Kametsu is the main center of commerce and services on the island.

Towns and Villages
Boma
Inokawa
Kametoku
Kametsu
Kaminomine
Kanami
Kedoku
Omo
San
Shimokushi
Shirai
Shoda
Tete
Todoroki
Tokuwase

Surrounding municipalities
Isen
Amagi

Climate
The climate is classified as humid subtropical (Köppen climate classification Cfa) with very warm summers and mild winters (average temperature ). Precipitation is high throughout the year, but is highest in the months of May, June and September. Because of its climate, tropical and sub-tropical fruits are in abundance.

History
On 1 April 1908 Kametsu Village was founded. It was upgraded to town status on January 1, 1942. As with all of Tokunoshima, the town came under the administration of the United States from 1 July 1946 to 25 December 1953.  On 1 April 1958, Kametsu merged with the neighboring village of Higashi-Amagi, and was renamed Tokunoshima.

Transportation
Kametoku Port

Noted people from Tokunoshima
Kyokudōzan Kazuyasu – sumo wrestler
Ichinoya Mitsuru – sumo wrestler

External links

Tokunoshima official website

Towns in Kagoshima Prefecture
Populated coastal places in Japan

Tokunoshima, Kagoshima


El Partido Fascista Ruso (, abreviado PFR en español) —a veces también denominado Partido Fascista de Todos los Rusos— fue un movimiento político minoritario creado por emigrantes rusos en Manchukuo y que estuvo operativo entre las décadas de 1930 y 1940. A partir de 1938 adoptó el nombre de Unión Fascista Rusa, denominación que mantuvo hasta que el movimiento fue disuelto por las autoridades japonesas en 1943.

Historia
El fascismo había existido entre los rusos de Manchuria desde la Revolución de Octubre y había sido promovido por la Organización Fascista Rusa y los Rusos Blancos: cosacos, ortodoxos, antibolcheviques o militares conservadores y pro-zaristas, exiliados en Manchuria tras su derrota por el Ejército Rojo en la Guerra Civil Rusa (1922). Una convención secreta de varios grupos de estas ideologías fue llevada a cabo, permitiendo la fundación de PFR bajo la presidencia del General Vladímir Dmítrievich Kosmin. Konstantín Rodzayevski pasó a ser el secretario general del comité central del partido el 26 de mayo de 1931, convirtiéndose en el líder de facto del partido. Adoptando el lema "Dios, Patria, Trabajo" y publicando la revista Natsiya, el partido apostó por el fascismo italiano para tomar ventaja respecto de la inestable posición de los líderes bolcheviques de cara a la oposición interna y externa. Para 1932 unos 2000 miembros de la comunidad rusa de Harbin habían ingresado en el partido.

Cooperando con Japón, el PFR se convirtió en el más influyente grupo de emigrantes de Manchukuo, estableciendo una escuela del partido en Harbin en 1932. Rodzaevsky también ayudó al Ejército Imperial Japonés en la formación del Destacamento Asano, las fuerzas especiales formadas íntegramente por rusos que formaron parte del Ejército de Kwantung, organizado para llevar a cabo actos de sabotaje contra las fuerzas soviéticas en caso de cualquier invasión japonesa de Siberia y el Lejano Oriente ruso.

El partido, del mismo modo, tuvo importantes contactos con grupos ideológicamente afines en los Estados Unidos, incluyendo a Anastasy Vonsyatsky durante su exilio. El 24 de marzo de 1934 se acordó una fusión en Tokio entre el PFR y los seguidores de Vonsyatsky —quien también utilizó la etiqueta de la «Organización Fascista Rusa»—, aunque más tarde se enfrentarán por los intentos de Rodzaevsky por dar cabida a los rusos más conservadores, así como su antisemitismo, que Vonsyatsky sentía que era destructivo y demasiado alemán, en el sentido de cercano a la ideología nazi. Eventualmente el PFR rompió con los americanos, y en 1935 Vonsyatsky fue expulsado, rompiendo para formar un movimiento más leve en los Estados Unidos llamado "Partido de la Revolución Nacional de Rusia", que era de la orientación anticomunista y afirmó que su única intención era "formar en Rusia un gobierno verdaderamente democrático".

Sin embargo, el PFR bajo el mando de Rodzaevsky se había fortalecido y reclamó 20.000 afiliados en mayo de 1935. Subsidiarios del PFR fueron creados - Movimiento Fascista de las Mujeres Rusas, Unión Fascista de la Juventud, Unión de los Jóvenes Fascistas, Unión de los Pequeños Fascistas.  El libro de Rodzaevsky —El Estado Nacional Ruso— esbozó el programa del partido para establecer el fascismo en Rusia en mayo de 1938, incluyendo el deseo de deshacerse de los judíos, lo que indica una fuerte ruptura con el ala afín a Vonsyatsky. El partido también tuvo un fuerte compromiso con la Iglesia Ortodoxa Rusa, con la promesa de una relación especial entre la Iglesia y el Estado en su proyectada Rusia fascista. El grupo también se comprometió a respetar las tradiciones de las nacionalidades de Rusia y de instigar al corporativismo. Entre 1940 y diciembre de 1941, hubo una reanudación de la cooperación entre Konstantín Rodzayevski y Anastasy Vonsyatsky, interrumpida nuevamente por el inicio de la Guerra Americano-Japonesa.

Cuando Japón le declaró la guerra a las Potencias aliadas, las actividades del PFR fuera de Manchuria, poco a poco fueron reduciéndose hasta llegar a su fin, aunque éstas ya habían quedado muy restringidas por los japoneses después de la firma del Pacto de Neutralidad Soviético-Japonés en 1941. De hecho, el partido fue disuelto por los japoneses en 1943. El grupo llegó a su fin definitivo en 1945, cuando el Ejército Rojo comenzó la invasión de Manchuria y Rodzaevsky se rindió a las autoridades soviéticas, antes de ser ejecutado al año siguiente.

Véase también
 Movimiento Blanco
 Organización Fascista Rusa

Referencias

Bibliografía

 , E. (1996). 'The All-Russian Fascist Party', Journal of Contemporary History, Vol. 1, No. 1. (1966), pp. 158-173

Enlaces externos

Partido Fascista Ruso
Manchukuo

Partido Fascista Ruso