Valerio y Rufino (d. 287 AD) son venerados como santos cristianos y mártires. La leyenda establece que eran recaudadores de impuestos en Soissons que abrazaron el cristianimso. Fueron detenidos por orden de Rictius Varus, el praefectus-praetorii Gaul. Los dos santos se escondieron pero fueron capturados, torturados y decapitados en el camino a Soissons.

Referencias
 Saints of June 14

Mártires cristianos de la Antigua Roma del siglo III
Nacidos en año desconocido
Fallecidos en 287
Santos católicos
Santos cristianos de la Antigua Roma del siglo III
Santos de Francia

Valerio y Rufino


Sándor Pintér (* 3. Juli 1948 in Budapest) ist ein ungarischer parteiloser Politiker.

Leben
Pintér war im Kabinett Orbán I von 1998 bis 2002 Innenminister von Ungarn. 2010 wurde Pintér erneut Innenminister (im Kabinett Orbán II als Nachfolger von Zoltán Varga). Ministerpräsident Viktor Orbán berief Pinter nach dem Wahlsieg seiner Partei bei der Parlamentswahl im April 2014 in sein Kabinett Orbán III.

Zunächst arbeitete er als Fahrer des Innenministeriums.
Ab 1972 arbeitete er als Unterstützer in Zugló.
Zwischen 1978 und 1985 war er Berichterstatter für das Hauptquartier der Nationalpolizei und anschließend Berichterstatter für seinen Bericht.
Ab 1985 Leiter der Kriminalabteilung des Polizeipräsidiums Buda, Leiter des Referatsleiter.
Ab 1988 war er Leiter des Inspektors des Polizeipräsidiums von Pest, und ab 1990 war er stellvertretender Leiter der Abteilung für öffentliche Sicherheit.
Seit März 1991 ist er Polizeichef von Budapest.
Von September 1991 bis Ende 1996 war er nationaler Polizeihauptmann.
1991 wurde er zum Generalmajor befördert, 1993 zum Generalleutnant.
Sie ging Ende 1996 in den Ruhestand. Seit 1997 ist er Sicherheitsberater und Mitglied des Board of Directors der OTP Bank Rt.
Ab 2003 war er Inhaber der Civil Security Service Ltd. und seit 2004 war er wieder Mitglied des Vorstandes der OTP Bank ZRt.
Im Jahr 2013 wurde er zum pensionierten Generalleutnant befördert.

Weblinks
 Pintér Sándor életrajza (Lebenslauf) beim ungarischen Innenministerium

Minister (Ungarn)
Träger des Verdienstordens der Republik Ungarn (Komtur mit Stern)
Ungar
Geboren 1948
Mann

Sándor Pintér (Politiker)


Cobar is a town in central western New South Wales, Australia whose economy is based mainly upon base metals and gold mining. The town is  by road northwest of the state capital, Sydney.  It is at the crossroads of the Kidman Way and Barrier Highway. The town and the local government area, the Cobar Shire, are on the eastern edge of the outback.  At the 2016 census, the town of Cobar had a population of 3,990. The Shire has a population of approximately 4,700 and an area of .

Many sights of cultural interest can be found in and around Cobar. The town retains much of its colonial 19th-century architecture. The Towsers Huts, 3 km south of town but currently inaccessible to the public, are ruins of very simple colonial dwellings from around 1870. The ancient Aboriginal rock paintings at Mount Grenfell are some of the largest and most important in Australia. The new Cobar Sound Chapel was opened in April 2022.

History

Indigenous origins

The Cobar area is part of the traditional territory of the Wongaibon people (within the Ngiyampaa language group associated with the arid plains and rocky hill country of the Central West area of NSW bordered by the Lachlan, Darling-Barwon and Bogan rivers). The name 'Cobar' is derived from a Ngiyampaa word – variously transcribed as kubbur, kuparr, gubarr or cuburra – for a water-hole and quarry where pigments of ochre, kaolin and blue and green copper minerals were mined for ceremonial use. Other sources claim the Aboriginal word means 'red earth' or 'burnt earth' (the ochre used for ceremonial body paint).

The Mount Grenfell Historic Site located north-west of Cobar is an important traditional meeting place with ceremonial significance.  Extensive rock art at the site contains ochre and kaolin paintings of human and animal figures as well as hand stencils.

Pastoralism
To the pastoralists who had taken up runs along the Darling River during the 1850s the Cobar area was a waterless region between rivers. As pastoral stations became more established, tanks and wells were constructed to allow stock to be grazed in areas away from permanent watercourses (known as 'back stations).  By the mid-1860s back stations such as 'Booroomugga' and 'Buckwaroon' had been established in the Cobar locality (within the Warrego Pastoral District).

Copper ore

In September 1870 three contract well-sinkers, Charles Campbell, Thomas Hartman and George Gibb, were traveling south from Bourke to the Lachlan River. They had engaged two Aboriginal men, Frank and Boney, to guide them via the permanent watering places in the dry country between the rivers. Along the way they camped beside the Kubbur waterhole. The men noted the green and blue staining at the waterhole and collected some rock samples.  On their journey further south the well-sinkers stopped at a shanty operated by Henry Kruge (near to the future site of Gilgunnia). Kruge's wife, Sidwell, was from Cornwall and her family had emigrated to South Australia in the late-1840s and mined copper ore at Burra. She was able to identify the rock as containing copper. Sidwell Kruge's assessment was confirmed when her husband smelted some of the ore samples in his blacksmith's forge. The three men then returned to Bourke, intending to secure the ground around the Kubbur waterhole.

In partnership with Bourke businessman Joseph Becker, Campbell, Hartman and Gibb took up a mineral conditional purchase of 40 acres at the locality. Shortly afterwards the Cobar Copper Mining Company was formed, and the lease of the mine was transferred to the company. In May 1871 it was reported that there had been "a call for tenders for drawing in copper ore from Cobar". In July 1871 a meeting was held in Bourke "of gentlemen interested in the Cobar copper mine" and shares were "eagerly bought at £15 per share". By the following November it was reported that "the affairs of the Cobar Copper Mine Company are in a flourishing condition, shares having rushed up from £15 to £70 and £80 per share".

In December 1871 a correspondent visited "the new Cobar copper mine" in company with Captain Lean, the newly-appointed mining manager. The mine had been in operation for the previous four months. It was situated "on a Pine ridge, and throughout the whole length of the ridge (about half-a-mile) indications of ore are apparent". The ore was varied, "consisting of blue and red carbonate, red and black oxide, and is of very high quality". The writer was of the opinion the Cobar mine "promises to be one of the richest copper mines Australia has yet produced".

The South Cobar Mining Company built a furnace at Cobar and in May 1875 commenced smelting operations. Soon afterwards two additional furnaces and a refinery were built.  In December 1875 the Cobar Copper Mining Company amalgamated with the South Cobar Mining Company to form the Great Cobar Copper Mining Company Ltd. It and subsequent companies operated a number of light railways carrying ore and similar material, as well as timber for mine supports. Cobar and many mining outskirts accommodated the miners who travelled to the area in the late 1880s. The overwhelming majority of these were of Cornish Australian stock at the time.

Gold
Although Cobar is best known as a copper mining area, it has also been a significant goldfield. The first significant gold producing mine at Cobar was the Chesney Mine. The New Occidental Mine is regarded as having been the most productive gold mine in New South Wales. Gold was also produced by refining the copper smelted from copper ores, this was first done in the Great Cobar electrolytic copper refinery at Lithgow.

Cobar township

In March 1881 the settlement at Cobar was described as "large and scattered, as mining towns generally are, composed chiefly of huts and cottages, which lie about in all directions and cover an extensive area of ground". The population was estimated to number 2,500 consisting "principally of miners and their families".  The township was "divided into three portions", described as "the Government Township, the Private Township (or that upon the land taken up by or belonging to the company working the mine), and Cornish Town", with "the mine and its appurtenances in the centre". Most of the houses, places of business and public buildings were located in the Private Township.  In the surveyed Government Township there were "very few houses indeed".  Cornish Town was described as "pretty thickly populated".  The "want of water" was described as "the great drawback to the comfort of the inhabitants of Cobar" and on a number of occasions "the people have been upon the verge of a water famine". Government-constructed tanks relying on rainfall was the principal means of household supply and the watering of stock, supplemented by "small tanks sunk in the ground" beside many of the houses.

A description of Cobar published in April 1888 noted that "the houses generally are substantially built; many of them being of brick", with a number of "weather-board and iron buildings and some adobe or clay houses" scattered throughout the town. The courthouse was described as "a handsome brick structure in Barton-street" with a gaol next to it.  The township had nine hotels, "the principal ones being the Cobar and the Commercial", and two banks, "the Commercial and the Joint Stock". The writer was of the opinion that "Cobar owes its existence as a town largely to the Great Cobar Copper Mine, although the pastoral properties have also contributed in a great measure to make it a fairly prosperous inland settlement".

Several fine heritage buildings from the late 1880s/early 1900s settlement are still in existence, including the Great Western Hotel (1898), claimed  to have the longest verandah (at 91 metres) in New South Wales, the Cobar Post Office (1885), the Cobar Court House (1887) and Court House Hotel (1895) in Barton Street, as well as the Cobar Heritage and Visitor Information Centre, located in the former Mines Office (1910). On Hillston Road southeast out of town is Fort Bourke Hill, which affords a view of the town, as well as the historic Towser's Huts, a series of stone miners' cottages dating back as early as the 1890s, possibly even the 1870s, and built by an Italian miner by the name of Antonio Tozzi.

At its peak, Cobar had a population of 10,000. It also became the regional centre for nearby mining villages, such as Canbelego, Mount Drysdale, Elouera, Illewong, Wrightville, Dapville, and The Peak, and some further away such as Nymagee and Shuttleton. However, mining operations in the area had virtually ceased by the early 1920s. In March 1919, the vast Great Cobar Mine, Cobar's main employer, closed. The Chesney Mine had used the Great Cobar's smelters, and it too closed in March 1919. Then came the unexpected closure, due to an underground fire, of the C.S.A. Mine, located to the north of the Cobar township, at Elouera, in March 1920. The Gladstone Mine, at Wrightville closed, around May 1920, because it was reliant upon the copper smelters at the C.S.A. Mine, which closed at that time. Last, the Occidental gold mine, at Wrightville, closed in July 1921. In less than three years, all the major mines in the Cobar area had closed. The town was saved by the reopening of the old Occidental gold mine, in 1933, thereafter known as the New Occidental mine, and the Chesney Mine in 1937. These mines both closed in 1952.

By the 1930s the town's population had dropped to little over 1,000, only to rise again and stabilise at around 3,500 through the 1970s and early 1980s. Copper mining was intermittent until 1965 when full-time operations resumed. In the 1980s, gold, silver, lead and zinc were discovered in the area, which led to a further population increase. The town's current positive economic development is due to the affluence of the mining boom. Three important mining belts are operational in the Cobar area: the Cobar belt, the Canbelego belt and the Girilambone belt. Visits to mine sites may be arranged through the Cobar Heritage and Visitor Information Centre overlooking the open cut mine. The Festival of the Miners' Ghost, held during the last weekend in October, is a festival celebrating the spirits of the old miners.

The area of Cobar also includes the now empty sites of the former villages of Wrightville and Dapville, and the informal settlement of Cornish Town. Further away, but at locations now within the area of Cobar, are the empty sites of two other former mining settlements, Illewong and Elouera. There was also a village site at The Peak, proclaimed in 1897.

Heritage listings
Cobar has a number of heritage-listed sites, including:
 Nyngan–Cobar railway: Cobar railway station
 47 Linsley Street: Cobar Post Office
Nyngan Road (Barrier Highway): Cobar Visitor's Centre / Great Cobar Heritage Centre (also known as Cobar Pastoral & Mining Museum; Mining Administration Offices, Great Cobar Mines)
Nyngan Road (Barrier Highway): Mines Office (former)

New Occidental Hotel fire
The New Occidental Hotel was a pub located on the edge of town and was built in 1879; it was known as the Star Hotel at that time. It became a significant local spot for miners as well as a common meeting place for groups and clubs in the area. In August 2014 a fire engulfed the building and resulted in the death of a firefighter who died of his injuries at Dubbo Base Hospital.

Population
According to the 2016 census of Population, there were 3,990 people in Cobar.
 Aboriginal and Torres Strait Islander people made up 11.8% of the population.
 78.5% of people were born in Australia and 83.4% of people only spoke English at home.
 The most common responses for religion were Catholic 33.8%, No Religion 18.9% and Anglican 17.1%.

Economy
The Cobar economy relies heavily on trade with the local mines and their employees, and consequently on world metal prices and hence is subject to great fluctuations. During 2008, after a fall of 75% in world zinc prices, one local mine cut 540 of its 655 jobs, with flow-on effects felt by many other businesses. Over the course of that year Cobar's workforce reduced by 10%. The town has increasing benefit from being the seat of the local government area. Cobar has two primary schools, a high school, an activities youth centre and a 31-bed hospital for acute care.

Cobar Quid
The local council supports a local currency called Cobar Quid. Established in 2003 by the Cobar Business Association Inc. (CBA),  Cobar Quid is a currency that encourages its residents to shop locally. This local currency is a minted medallion that can be exchanged for goods and services with accepting local businesses.

The CBA sells the coins to the local business in values of $5, $10, $20 and $50 values, and the medallions are minted by the Royal Australian Mint.

Business can redeem the medallions for cash which is controlled by the Cobar Shire Council.

Climate
Cobar has a semi-arid climate (Köppen climate classification BSh) with hot summers and cool winters. It has a median annual rainfall of 390mm. Rainfall is extremely variable, particularly in late summer and early spring. The highest rain falls have been in excess of 200mm in any one month. Rainfall is generally only about 4 days per month. Very sunny, the area receives 163.6 days of bright clear skies per year.

The average relative humidity in Cobar during the summer is about 30% in the afternoon and about 50% at 9am. In winter it is about 45% at 3pm, and about 75% at 9am.

Annual mean wind speed at 9am and 3 pm is about 12.2 km/h with lesser speeds on winter mornings.

Notable people
Lilliane Brady, mayor for over 20 years and the longest-serving female mayor in NSW history
 Nik Kosef, former professional rugby league footballer for the Manly-Warringah Sea Eagles, 1996 premiership player, NSW & Australia representative
Robert William Rankin, commander of HMAS Yarra (U77) in 1942, namesake of HMAS Rankin (SSG 78) commissioned in 2003.
 Ernie Toshack, cricketer, member of Bradman's Invincibles
Dora Birtles, novelist and writer.
Muriel O'Malley, opera singer and musical theatre actress

Gallery

Transport

Train and Bus Services
NSW TrainLink operates a coach service from Dubbo. The train line through Cobar is today used primarily for industrial train services.
See Cobar railway line.

Airport
Cobar Airport is a small, local airport located 5.6 km southwest of town.

References

External links

Cobar Shire Council

Mining towns in New South Wales
Populated places established in 1870
Cobar Shire
1870 establishments in Australia

Cobar


ماريو إستيفيز كولونا  (6 أغسطس 1935 في مابوتو) لاعب كرة قدم برتغالي ذو أصول موزامبيقية كان يجيد اللعب في مركز الظهير الأيسر .

بدأ كولونا مسيرته الرياضية في نادي ديسبورتيفو لورينكو ماركيز الموزامبيقي ثم انتقل إلى نادي بنفيكا البرتغالي سنة 1954 . ساهم في تحقيق النادي بطولة دوري الدرجة الممتازة 10 مرات مواسم 1954-1955 ، 1956-1957 ، 1959-1960 ، 1960-1961 ، 1962-1963 ، 1963-1964 ، 1964-1965 ، 1966-1967 ، 1967-1968 ، و1968-1969 وبطولة كأس البرتغال 6 مرات سنوات 1955 ، 1957 ، 1959 ، 1962 ، 1964 ، و1969 وبطولة دوري أبطال أوروبا مرتين 1961 و1962 ووصافة البطولة 3 مرات 1963 ، 1965 ، و1968 واستلم شارة القيادة اعتبارا من سنة 1967 . في 8 ديسمبر 1970 شارك كولينا في آخر مباراة له مع نادي بنفيكا على ملعب الأضواء وفي حضور نجوم اللعبة آنذاك يوهان كرويف ، جيوف هورست ، بوبي مور ، لويس سواريز ، وآخرون . في سنة 1970 انتقل إلى نادي ليون الفرنسي وبعد سنتين قرر اعتزال لعب كرة القدم نهائيا .

على المستوى الدولي شارك كولونا في 57 مباراة دولية مع منتخب البرتغال مسجلا 8 أهداف . أول مباراة دولية كانت في 4 مايو 1955 أمام منتخب اسكتلندا وديا وانتهت بالخسارة 0-3 أما آخر مباراة دولية كانت في 11 ديسمبر 1968 أمام منتخب اليونان ضمن تصفيات بطولة كأس العالم لكرة القدم 1970 وانتهت أيضا بالخسارة 2-4 . كولونا كان قائد منتخب بلاده في نهائيات بطولة كأس العالم لكرة القدم 1966 التي أقيمت في إنجلترا والتي احتل فيها المركز الثالث .

المباريات النهائية لبطولة دوري أبطال أوروبا
شارك كولونا في 5 مباريات نهائية لبطولة دوري أبطال أوروبا . الأولى كانت في سنة 1961 وتغلب فيها على نادي برشلونة الإسباني 3-2 في مدينة بيرن السويسرية . سجل كولونا هدف رائع من مسافة بعيدة بينما كان نادي برشلونة يضم في صفوفه لاعبين كبار أمثال لاديسلاو كوبالا ، ساندور كوشيتش ، وزولتان زيبور . المباراة النهائية الثانية كانت في السنة التالية في مواجهة نادي ريال مدريد الإسباني الذي سبق له الفوز بالبطولة 5 مرات . سجل كولونا مجددا وقاد فريقه للفوز بنتيجة 5-3 . المباريات النهائية الثلاث تعرض فيها نادي بنفيكا للخسارة . على ملعب ويمبلي واجه كولونا نادي إيه سي ميلان الإيطالي الذي كان يضم في صفوفه جيوفاني تراباتوني الذي عين لاحقا مدربا لنادي بنفيكا موسم 2004-2005 وأصبح معشوق النادي . في هذه المباراة تعرض كولونا للإصابة حيث عرقله تراباتوني بعنف وخسر نادي بنفيكا بنتيجة 1-2 . في سنة 1965 واجه كولينا نادي إنتر ميلان الإيطالي الذي كان يضم في صفوفه لاعبين كبار أمثال جاشينتو فاكيتي ، لويس سواريز ، وساندرو مازولا بينما كان يقوده المدرب الأرجنتيني هيلينيو هيريرا وخسر النادي البرتغالي بهدف نظيف . في سنة 1968 واجه كولينا للمرة الأخيرة نادي مانشستر يونايتد الإنجليزي بقيادة الكبار بوبي تشارلتون ، جورج بيست ، بريان كيد، والمدير الفني الاسكتلندي مات بسبي الذين استطاعوا التفوق بنتيجة كبيرة قوامها 4-1 .

اتحاد موزامبيق لكرة القدم
بعدما حصلت موزامبيق على استقلالها في سنة 1975 تم تعيين كولونا رئيسا لاتحاد موزامبيق لكرة القدم ثم عين وزيرا للرياضة من 1994 إلى 1999 .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية برتغاليون
رياضيون برتغاليون مغتربون في فرنسا
لاعبو الدوري البرتغالي الممتاز
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو بنفيكا
لاعبو كأس العالم 1966
لاعبو كرة قدم برتغاليون
لاعبو كرة قدم برتغاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية برتغاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم مغتربون في البرتغال
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم موزمبيقيون
لاعبو منتخب البرتغال لكرة القدم
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
لاعبون فازوا بدوري أبطال أوروبا
مواليد 1935
مواليد في مابوتو
موزمبيقيون مهاجرون إلى البرتغال
وزراء ثقافة في موزمبيق
وزراء رياضة موزمبيق
وفيات 1435 هـ
وفيات 2014
وفيات في مابوتو

ماريو كولونا


O caso "Bebê Jessica" foi uma disputa por custódia altamente divulgada na cidade de Ann Arbor, em Michigan (nos Estados Unidos). A disputa se deu no início dos anos 1990, entre Jan e Roberta DeBoer, o casal que tentou adotar a criança, e seus pais biológicos, Daniel Schmidt e Cara Clausen. Em agosto de 1993, os supremos tribunais de Iowa e Michigan ordenaram que a bebê fosse devolvida a Daniel Schmidt, pai biológico, que a deu o nome de Anna Jacqueline Schmidt. O caso foi amplamente divulgado como o caso "Baby Jessica", devido ao nome a ela dado pelos DeBoers. O nome do caso é In re Clausen 442 Mich. 648 (1993).

Visão geral
Anna nasceu em 1991, de Cara Clausen (então com 29 anos). Clara a colocou para adoção, por Jan e Roberta DeBoer, sem dizer a Daniel Schmidt que ele era o pai da criança. Ela também colocou o nome de um homem diferente na certidão de nascimento da bebê, obscurecendo ainda mais a sua paternidade. O processo de adoção foi conduzido pelo advogado do casal DeBoers, que Clausen erroneamente pensou ser seu advogado. Cinco dias após o nascimento da criança, Clara Clausen mudou de ideia, informou Daniel Schmidt sobre sua paternidade e disse aos DeBoers que queria cancelar a adoção.

Contudo, Clara Clausen já havia renunciado a seus direitos parentais e não havia nada mais que ela pudesse fazer. Mas Daniel Schmidt não havia renunciado a seus direitos parentais. Os DeBoers, no entanto, acreditando que a questão mais importante era o melhor para a criança, e não os direitos dos pais, tentaram concluir a adoção.

Clara Clausen e Daniel Schmidt, que se casaram em 1992, continuaram brigando nos tribunais para que a criança fosse devolvida a eles. Os DeBoers, que batizaram o bebê de "Jessica", lutaram para manter a criança sob sua guarda por dois anos e meio, mas acabaram perdendo. A Suprema Corte de Iowa observou que Daniel teve dois filhos, frutos de relacionamentos anteriores, com os quais falhou em manter um contato significativo e sustentá-los.

Como o processo de adoção nunca foi concluído, o tribunal de Michigan decidiu dar total fé e crédito ao julgamento do estado irmão de Iowa e ordenou que a criança fosse devolvida aos pais biológicos. Anna recebeu várias visitas de seus pais biológicos antes da transferência. Os jornais mostraram fotos de uma criança gritando sendo tirada dos DeBoers e transferida para os Schmidts.

Um psicanalista infantil supervisionou a transição para a casa dos Schmidt. Ela relatou que "seu ajuste foi tão inesperadamente bom que dou muito crédito aos Schmidts e aos DeBoers". E, um ano após a transferência, disse: "Todos garantiram — garantiram — que ela teria um trauma de curto prazo, que não comeria, não dormiria, choraria. Isso não aconteceu. Ela progrediu rapidamente."

Roberta "Robby" DeBoer mais tarde escreveu um livro chamado Losing Jessica sobre o caso, e os DeBoers estabeleceram um grupo infantil chamado Hear My Voice que defendia crianças envolvidas em casos difíceis de custódia, com um ângulo pró-pai adotivo.

Os DeBoers adotaram um menino recém-nascido em 1994, nove meses após o retorno de Anna.  Em 1999 eles se divorciaram e, embora tenham se casado novamente, eles se divorciaram novamente. Os Schmidts se divorciaram quase enquanto os DeBoers.  Eles dividiram a custódia de Anna e sua segunda filha.

Anna disse em 2003 que não se lembrava dos DeBoers e estava bem com sua família biológica.

Relato em filme
Um filme de TV dramatizando os eventos, Whose Child Is This? The War for Baby Jessica foi produzido, mas foi criticado por alguns por ser tendencioso a favor dos DeBoers. No filme, os DeBoers, que eram mais educados do que os Schmidts e tinham uma posição financeira melhor, eram retratados como uma família rica e ideal para a criança, enquanto os Schmidts eram retratados como pais inadequados.

Veja também

 Caso bebê Richard
 Adoção nos Estados Unidos
 fraude de adoção
 Casal adotivo v. Bebezinha

Referências

Leitura adicional

Ligações externas

 "The Ties That Traumatize", 12 de abril de 1993 Artigo da revista Time sobre o caso da bebê Jessica.
 "The War for Baby Clausen", 22 de março de 1993 Artigo da revista The New Yorker sobre o caso da bebê Jessica.

Adoção

Caso do bebê Jéssica


In computer science, program derivation is the derivation of a program from its specification, by mathematical means.

To derive a program means to write a formal specification, which is usually non-executable, and then apply mathematically correct rules in order to obtain an executable program satisfying that specification. The program thus obtained is then correct by construction.  Program and correctness proof are constructed together.

The approach usually taken in formal verification is to first write a program, and then provide a proof that it conforms to a given specification.  The main problems with this are that:
 the resulting proof is often long and cumbersome;
 no insight is given as to how the program was developed; it appears "like a rabbit out of a hat";
 should the program happen to be incorrect in some subtle way, the attempt to verify it is likely to be long and certain to be fruitless.

Program derivation tries to remedy these shortcomings by:
 keeping proofs shorter, by development of appropriate mathematical notations;
 making design decisions through formal manipulation of the specification.

Terms that are roughly synonymous with program derivation are: transformational programming, algorithmics, deductive programming.

The Bird-Meertens Formalism is an approach to program derivation.

Approaches to achieving correctness in Distributed computing include research languages such as the P programming language.

See also
 Automatic programming
 Hoare logic
 Program refinement
 Design by contract
 Program synthesis
 Proof-carrying code

References
  Edsger W. Dijkstra, Wim H. J. Feijen, A Method of Programming, Addison-Wesley, 1988, 188 pages
 Edward Cohen, Programming in the 1990s, Springer-Verlag, 1990
 Anne Kaldewaij, Programming: The Derivation of Algorithms, Prentice-Hall, 1990, 216 pages
  David Gries, The Science of Programming, Springer-Verlag, 1981, 350 pages
 Carroll Morgan (computer scientist), Programming from Specifications,  International Series in Computer Science (2nd ed.), Prentice-Hall, 1998.
 Eric C.R. Hehner, a Practical Theory of Programming, 2008, 235 pages
 A.J.M. van Gasteren. On the Shape of Mathematical Arguments. Lecture Notes in Computer Science #445, Springer-Verlag, 1990. Teaches how to write proofs with clarity and precision.
 Martin Rem. "Small Programming Exercises", appeared in Science of Computer Programming, Vol.3 (1983) through Vol.14 (1990).
 Roland Backhouse. Program Construction: Calculating Implementations from Specifications. Wiley, 2003.  .
 Derrick G. Kourie, Bruce W. Watson. The Correctness-by-Construction Approach to Programming. Springer-Verlag, 2012. . Provides a step-by-step explanation of how to derive mathematically correct algorithms using small and tractable refinements.

Program derivation


Steinbach an der Holzecke ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Schnelldorf im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Das Dorf liegt am Mühlgraben, der ein rechter Zufluss des Waldhausener Mühlbachs ist, der wiederum ein rechter Zufluss der Wörnitz ist. Im Südosten liegen die Flurgebiete Herdlesfeld und Röthlein. Die westlich des Ortes gelegenen Waldgebiete Eichenschlag und Pfarrholz liegen auf der Schnelldorfer Hardt, die Teil der Frankenhöhe ist. Die Kreisstraße AN 27 führt nach Arzbach (0,8 km nördlich) bzw. an Wildenholz vorbei zur AN 4 (3,5 km südöstlich).

Geschichte
Steinbach lag im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Feuchtwangen. 1732 bestand der Ort aus 15 Anwesen (1 Hof, 2 Halbhöfe, 6 Güter, 1 Mühle, 1 Schmiede, 4 Häuser), 1 Gemeindehirtenhaus und 1 Zollhaus. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft und die Grundherrschaft über alle Anwesen hatte das Klosterverwalteramt Sulz. An diesen Verhältnissen änderte sich bis zum Ende des Alten Reiches nichts. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Steinbach an der Holzecke dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Wildenholz zugeordnet. Im Zuge der Gebietsreform wurde Steinbach am 1. Juli 1972 nach Schnelldorf eingemeindet.

Baudenkmäler
 Kreutlein: Rothenburger Landhege, Reste des Wallgrabensystems des 15./17. Jahrhunderts mit Landhegesteinen
 Haus Nr. 7/9: ehem. Haufenhof: Wohnstallhaus, erdgeschossiger Steildachbau mit Fachwerkgiebel, spätes 18. Jh.; Stallscheune, erdgeschossiger Satteldachbau aus verputztem Ziegelstein und Fachwerkwand, 19. Jh.; Remise, Fachwerkbau mit Satteldach, 19. Jh.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Gallus (Erzberg) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach Kreuzerhöhung (Schillingsfürst) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Schnelldorf)
Ort im Landkreis Ansbach
Dorf

Steinbach an der Holzecke


Alkylation is a chemical reaction that entails transfer of an alkyl group. The alkyl group may be transferred as an alkyl carbocation, a free radical, a carbanion, or a carbene (or their equivalents).  Alkylating agents are reagents for effecting alkylation.  Alkyl groups can also be removed in a process known as dealkylation.  Alkylating agents are often classified according to their nucleophilic or electrophilic character. In oil refining contexts, alkylation refers to a particular alkylation of isobutane with olefins. For upgrading of petroleum, alkylation produces a premium blending stock for gasoline. In medicine, alkylation of DNA is used in chemotherapy to damage the DNA of cancer cells. Alkylation is accomplished with the class of drugs called alkylating antineoplastic agents.

Nucleophilic alkylating agents
Nucleophilic alkylating agents deliver the equivalent of an alkyl anion (carbanion). The formal "alkyl anion" attacks an electrophile, forming a new covalent bond between the alkyl group and the electrophile. The counterion, which is a cation such as lithium, can be removed and washed away in the work-up. Examples include the use of organometallic compounds such as Grignard (organomagnesium), organolithium, organocopper, and organosodium reagents. These compounds typically can add to an electron-deficient carbon atom such as at a carbonyl group. Nucleophilic alkylating agents can displace halide substituents on a carbon atom through the SN2 mechanism. With a catalyst, they also alkylate alkyl and aryl halides, as exemplified by Suzuki couplings.
 The SN2 mechanism is not available for aryl substituents, where the trajectory to attack the carbon atom would be inside the ring. Thus only reactions catalyzed by organometallic catalysts are possible.

Alkylation by carbon electrophiles

C-alkylation
C-alkylation is a process for the formation of carbon-carbon bonds. The largest example of this takes place in the alkylation units of petrochemical plants, which convert low-molecular-weight alkenes into high octane gasoline components. Electron-rich species such as phenols are also commonly alkylated to produce a variety of products; examples include linear alkylbenzenes used in the production of surfactants like LAS, or butylated phenols like BHT, which are used as antioxidants. This can be achieved using either acid catalysts like Amberlyst, or Lewis acids like aluminium. On a laboratory scale the Friedel–Crafts reaction uses alkyl halides, as these are often easier to handle than their corresponding alkenes, which tend to be gasses. The reaction is catalysed by aluminium trichloride. This approach is rarely used industrially as alkyl halides are more expensive than alkenes.

N-,P-, S- alkylation
N-, P-, and S-alkylation are important processes for the formation of carbon-nitrogen, carbon-phosphorus, and carbon-sulfur bonds,

Amines are readily alkylated.  The rate of alkylation follows the order tertiary amine < secondary amine < primary amine.  Typical alkylating agents are alkyl halides. Industry often relies on green chemistry methods involving alkylation of amines with alcohols, the byproduct being water. Hydroamination is another green method for N-alkylation.

In the Menshutkin reaction, a tertiary amine is converted into a quaternary ammonium salt by reaction with an alkyl halide. Similar reactions occur when tertiary phosphines are treated with alkyl halides, the products being phosphonium salts.

Thiols are readily alkylated to give thioethers via the thiol-ene reaction. The reaction is typically conducted in the presence of a base or using the conjugate base of the thiol. Thioethers undergo alkylation to give sulfonium ions.

O-alkylation
Alcohols alkylate to give ethers:
R-OH  +  R'-X -> R-O-R'
When the alkylating agent is an alkyl halide, the conversion is called the Williamson ether synthesis.
Alcohols are also good alkylating agents in the presence of suitable acid catalysts.  For example, most methyl amines are prepared by alkylation of ammonia with methanol.  The alkylation of phenols is particularly straightforward since it is subject to fewer competing reactions.
Ph-O- + Me2-SO4 -> Ph-O-Me + Me-SO4-
(with  as a spectator ion)

More complex alkylation of a alcohols and phenols involve ethoxylation.  Ethylene oxide is the alkylating group in this reaction.

Oxidative addition to metals
In the process called oxidative addition, low-valent metals often react with alkylating agents to give metal alkyls.  This reaction is one step in the Cativa process for the synthesis of acetic acid from methyl iodide.  Many cross coupling reactions proceed via oxidative addition as well.

Electrophilic alkylating agents

Electrophilic alkylating agents deliver the equivalent of an alkyl cation.  Alkyl halides are typical alkylating agents. Trimethyloxonium tetrafluoroborate and triethyloxonium tetrafluoroborate are particularly strong electrophiles due to their overt positive charge and an inert leaving group (dimethyl or diethyl ether).  Dimethyl sulfate is intermediate in electrophilicity.

Methylation with diazomethane
Diazomethane is a popular methylating agent in the laboratory, but it is too hazardous (explosive gas with a high acute toxicity) to be employed on an industrial scale without special precautions. Use of diazomethane has been significantly reduced by the introduction of the safer and equivalent reagent trimethylsilyldiazomethane.

Hazards
Electrophilic, soluble alkylating agents are often toxic and carcinogenic, due to their tendency to alkylate DNA. This mechanism of toxicity is relevant to the function of anti-cancer drugs in the form of alkylating antineoplastic agents. Some chemical weapons such as mustard gas (sulfide of dichloroethyl) function as alkylating agents. Alkylated DNA either does not coil or uncoil properly, or cannot be processed by information-decoding enzymes.

Catalysts

Electrophilic alkylations use Lewis acids and Brønsted acids, sometimes both.  Classically, Lewis acids, e.g., aluminium trichloride, are employed when the alkyl halide are used.  Brønsted acids are used when alkylating with olefins.  Typical catalysts are zeolites, i.e. solid acid catalysts, and sulfuric acid.  Silicotungstic acid is used to manufacture ethyl acetate by the alkylation of acetic acid by ethylene:
C2H4  +  CH3CO2H -> CH3CO2C2H5

In biology

Alkylation in biology causes DNA damage. It is the transfer of alkyl groups to the nitrogenous bases. It is caused by alkylating agents such as EMS (Ethyl Methyl Sulphonate). Bifunctional alkyl groups which have two alkyl groups in them cause cross linking in DNA. Alkylation damaged ring nitrogen bases are repaired via the Base Excision Repair (BER) pathway.

Commodity chemicals
Several commodity chemicals are produced by alkylation.  Included are several fundamental benzene-based feedstocks such as ethylbenzene (precursor to styrene), cumene (precursor to phenol and acetone), linear alkylbenzene sulfonates (for detergents).

Gasoline production

In a conventional oil refinery, isobutane is alkylated with low-molecular-weight alkenes (primarily a mixture of propene and butene) in the presence of a Brønsted acid catalyst, which can include solid acids (zeolites). The catalyst protonates the alkenes (propene, butene) to produce carbocations, which alkylate isobutane. The product, called "alkylate", is composed of a mixture of high-octane, branched-chain paraffinic hydrocarbons (mostly isoheptane and isooctane). Alkylate is a premium gasoline blending stock because it has exceptional antiknock properties and is clean burning. Alkylate is also a key component of avgas. By combining fluid catalytic cracking, polymerization, and alkylation, refineries can obtain a gasoline yield of 70 percent.  The widespread use of sulfuric acid and hydrofluoric acid in refineries poses significant environmental risks. Ionic liquids are used in place of the older generation of strong Bronsted acids.

Dealkylation
Complementing alkylation reactions are the reverse, dealkylations.  Prevalent are ether dealkylations.

See also
Hydrodealkylation
Transalkylation
Alkynylation
Friedel–Crafts reaction
:Category:Alkylating agents
:Category:Ethylating agents
:Category:Methylating agents

References

External links
Macrogalleria page on polycarbonate production

Industrial processes
Oil refining
Organic reactions
Chemical processes

Alkylation


Josep Cunill Clapés (parfois appelé couramment Pepe Cunill) né le 9 juillet 2001 en Espagne, est un joueur espagnol de hockey sur gazon. Il évolue au poste de milieu de terrain à l'Atlètic Terrassa et avec l'équipe nationale espagnole.

Son frère Pau Cunill est également un joueur de hockey sur gazon espagnol.

Références

Liens externes

Joueur espagnol de hockey sur gazon
Naissance en juillet 2001

Pepe Cunill


La iglesia de Santa Ana (francés: Église Sainte-Anne, latín: Ecclesia S. Anna, árabe: كنيسة القديسة حنة, hebreo: כנסיית סנטה אנה) es una iglesia católica situada en el Barrio Musulmán de la Ciudad Vieja de Jerusalén, de facto en territorio de Israel. La iglesia se encuentra en los alrededores del Estanque de Betesda, cerca de la puerta de los Leones.

Actualmente pertenece al grupo de Territorios franceses de Jerusalén y por lo tanto, administrada por el gobierno francés a través del llamado Dominio nacional francés en Tierra Santa.

Historia

En época romana, junto a los dos estanques de Betesda, se erigió un santuario pagano dedicado al dios de la curación (una mezcla sincrética entre el dios egipcio Serapis y el dios griego Asclepio).

En el , en tiempos de la emperatriz Eudocia, se construyó una basílica bizantina en dedicación a la Virgen María sobre los restos del santuario. Parcialmente destruida por los persas en 614, fue posteriormente restaurada. Balduino I, el primer monarca cruzado que usó el título de rey de Jerusalén, desterró a su esposa Arda al antiguo convento benedictino que aún existía aquí en 1104. Entonces se erigió una pequeña iglesia cruzada, denominada Moustier, sobre el muro que separaba los estanques norte y sur de Betesda, entre las ruinas de la iglesia bizantina. Al poco tiempo, fue destruida de nuevo en 1009 por Al-Hákim.

La actual iglesia de Santa Ana se construyó en estilo románico entre 1131 y 1138, durante el reinado de la reina Melisenda. Se erigió cerca de los restos de la basílica bizantina, con su cripta sobre el emplazamiento de una gruta que los cruzados consideraban la casa de la infancia de la Virgen María, madre de Jesús. Está dedicada a Ana y Joaquín, los padres de María, que según la tradición vivieron aquí.

Cuando los cruzados fueron expulsados de Jerusalén, dejaron alrededor de 30 iglesias cristianas en la ciudad. A diferencia de muchas otras iglesias de los cruzados, la de Santa Ana no fue destruida tras la conquista de Jerusalén en 1187 por Saladino, aunque en 1192, convirtió el edificio en una madrasa (institución educativa islámica), conocida como al-Madrasa as-Salahiyya ("de Saladino"), como aún se puede leer en la inscripción árabe que hay sobre la entrada. En el  se la consideraba la escuela de ley islámica más prestigiosa de la ciudad, contando entre sus alumnos más destacados al jurista islámico e historiador de la ciudad, Muyir al-Din (1456-1522).

Durante el dominio musulmán otomano en Palestina, los peregrinos cristianos sólo podían entrar en la gruta previo pago de una tasa. Con el tiempo, la madrasa fue abandonada y el edificio de la antigua iglesia quedó en ruinas. En 1856, en agradecimiento al apoyo francés durante la guerra de Crimea, el sultán otomano Abdülmecid I se la regaló a Napoleón III. La iglesia recuperó así su uso original como conmemorativa del nacimiento de la Virgen María y también sobre la curación del paralítico.

En 1862, el gobierno francés envió a Jerusalén al arquitecto Christophe-Edouard Mauss para hacerse cargo de su restauración. En 1873, mientras trabajaba en las reformas, Mauss descubrió los vestigios del estanque de Betesda junto a la iglesia, citado en la Biblia como el lugar donde Cristo curó a un paralítico.

El estado francés cedió la iglesia en 1877 a Charles Martial Lavigerie y a sus Misioneros de África, una orden religiosa católica, comúnmente llamada de los "Padres Blancos" por el color de sus túnicas. Entre 1882 y 1946, el lugar albergó un seminario para la formación de sacerdotes de las iglesias greco-católicas. A partir de 1967, después de la guerra de los Seis Días, el seminario fue trasladado al Líbano.

Además de acoger a peregrinos cristianos, el recinto de la iglesia de Santa Ana alberga la ONG Programa Ecuménico de Acompañamiento en Palestina e Israel, que elabora informes escritos sobre el comportamiento de israelíes y palestinos en los puestos de control.

Diseño y construcción
Construida entre 1131 y 1138 para sustituir a una iglesia bizantina anterior, y poco después ampliada en varios metros, la iglesia es un excelente ejemplo de arquitectura románica. La basílica, de tres naves, incorpora techos con bóvedas de crucería y pilares , líneas claras y limpias y un interior algo desornamentado. La nave central está separada de las naves laterales inferiores por arcadas. El altar mayor, diseñado por el escultor francés Philippe Kaeppelin, incorpora diversas escenas. En la parte frontal del altar se representan la Natividad (izquierda), el Descendimiento de la Cruz (centro) y la Anunciación (derecha); en el extremo izquierdo está la enseñanza de María por su madre y en el extremo derecho su presentación en el Templo. En la nave sur hay una escalinata que conduce a la cripta, en una gruta venerada como el lugar de nacimiento de María. Allí se encuentra un altar dedicado a María. La basílica bizantina se extendía en parte sobre dos depósitos de agua, conocidos colectivamente como las estanques o piscinas de Betesda, y estaba construida sobre una serie de pilares, uno de los cuales sigue en pie actualmente.

Acústica
La acústica de la iglesia es especialmente adecuada para el canto gregoriano, lo que la convierte en un lugar de peregrinación de solistas y coros.

Propiedad
La iglesia está catalogada como una de las cuatro propiedades del gobierno francés en Tierra Santa como parte del "Dominio nacional francés en Tierra Santa". De acuerdo con el derecho internacional, que considera Jerusalén Este como territorio ocupado, Francia no reconoce la soberanía israelí sobre Jerusalén Este, donde se encuentra la Iglesia de Santa Ana. En 1996, durante la visita de Jacques Chirac a Jerusalén, el presidente francés se negó a entrar en la iglesia hasta que salieran los soldados israelíes que le acompañaban. Del mismo modo, en enero de 2020, el presidente francés Emmanuel Macron se vio envuelto en un altercado con agentes de seguridad israelíes en la iglesia.

Véase también

 Iglesia católica en Israel
 Tierra Santa
 Cristianismo en Oriente Medio

Referencias

Enlaces externos

 Sitio de Misiones Africanas - Página de Santa Ana
 Sainte-Anne : lieu de mémoire et lieu de vie français à Jérusalem par Dominique TRIMBUR (en francés)

Iglesias católicas de Jerusalén
Barrio Musulmán
Arquitectura de Israel del siglo XII
Arquitectura religiosa bizantina
Santa Ana
Santa Ana
Jerusalén
Edificios religiosos en Palestina
Padres Blancos
Francia de ultramar

Iglesia de Santa Ana (Jerusalén)


Aishwarya Rai Bachchan (Mangalore, Indija, 1. studenog 1973.) indijska je glumica i pobjednica izbora za Miss svijeta 1994. godine.

Primarno poznata po nastupima u indijskim filmovima, etablirala se kao jedna od najpopularnijih i najutjecajnijih slavnih osoba u Indiji kroz svoju uspješnu glumačku karijeru. Rai je dobila brojna priznanja, uključujući dvije indijske filmske nagrade Filmfare, nagradu "Padma Shri" Vlade Indije i nagradu francuske vlade "Ordre des Arts et des Lettres" 2012. godine. U medijima je često spominjana kao "najljepša žena na svijetu".

Dok je bila na koledžu, Rai je radila nekoliko manekenskih poslova. Nakon pojavljivanja u nekoliko televizijskih reklama, sudjelovala je na izboru za Miss Indije, na kojem je zauzela drugo mjesto. Potom je okrunjena za Miss svijeta 1994., nakon čega je počela dobivati ponude, da glumi na filmu. Debitirala je u tamilskom filmu "Iruvar" Mani Ratnama iz 1997. godine i glumila u svom prvom filmu na hindskom jeziku "Aur Pyaar Ho Gaya" iste godine. Njezin prvi komercijalni uspjeh bila je tamilska romantična drama "Jeans" (1998.), koja je u to vrijeme bila najskuplji film snimljen u indijskoj kinematografiji. Postigla je širi uspjeh i osvojila dvije nagrade za najbolju glumicu na Filmfareu za svoje uloge u filmovima "Hum Dil De Chuke Sanam" (1999.) i "Devdas" (2002.).

Dobila je kritičko priznanje za portretiranje strastvene umjetnice u tamilskom ljubavnom filmu "Kandukondain Kandukondain" (2000.), Tagoreove junakinje Binodini u bengalskom filmu "Chokher Bali" (2003.), depresivne žene u drami "Raincoat" (2004.). Glumila je Kiranjit Ahluwaliju u britanskom dramskom filmu "Provoked" (2006.), te medicinsku sestru u drami "Guzaarish" (2010.). Njeni najveći komercijalni uspjesi bili su: romansa "Mohabbatein" (2000.), avanturistički film "Dhoom 2" (2006.), povijesne romanse "Guru" (2007.) i "Jodhaa Akbar" (2008.), znanstvenofantastični film "Enthiran" (2010.) i romantična drama "Ae Dil Hai Mushkil" (2016).

Udala se za glumca Abhisheka Bachchana 2007.; par ima jednu kćer. Svekar je poznati indijski glumac Amitabh Bachchan. Izvan filmskih snimanja, ima dužnosti ambasadorice nekoliko dobrotvornih organizacija i kampanja. Ona je ambasadorica dobre volje za Zajednički program Ujedinjenih naroda za AIDS (UNAIDS). Godine 2003. bila je prva indijska glumica koja je bila član žirija na filmskom festivalu u Cannesu.

Izvori

Indijski filmski glumci
Miss svijeta

Aishwarya Rai Bachchan


Le Traité de paix et d'amitié de l'Amérique centrale de 1923, officiellement connu sous le nom de Traité général de paix et d'amitié de 1923, est un traité signé par les cinq nations d'Amérique centrale (Costa Rica, Salvador, Guatemala, Honduras et Nicaragua) en 1923 qui établit que toutes les nations signataires doivent dénoncer et ne reconnaître aucun gouvernement se formant par des moyens illégaux (c'est-à-dire : coup d'État, révolution). Le traité est resté en vigueur depuis sa signature le 7 février 1923 jusqu'à sa dénonciation par la Cour de justice d'Amérique centrale en 1934.

Histoire
Un traité similaire avait été signé et ratifié dans le Traité de paix et d'amitié d'Amérique centrale de 1907, mais le traité s'effondra en 1917 lorsque le Nicaragua dénonça le traité.

Les cinq nations du Costa Rica, du Salvador, du Guatemala, du Honduras et du Nicaragua sont convenues de rédiger un nouveau traité ayant une fonction similaire et ont été invitées par le président des États-Unis Warren G. Harding le 4 décembre 1922 à rédiger et signer le traité à Washington DC. Le traité souligne qu'aucune nation signataire ne doit reconnaître un gouvernement ayant accédé au pouvoir par une révolution ou un coup d'État.  Le traité interdit également la signature de tout traité secret entre les nations, la modification radicale des constitutions, aux nations d'intervenir dans les guerres civiles et réaffirme la légitimité de la Cour de justice d'Amérique centrale. Le traité impose également des limitations aux armements militaires et navals.

Les États-Unis n'ont pas signé le traité mais ont suivi ses termes tels qu'ils ont été affichés lorsque les États-Unis ont refusé de reconnaître le gouvernement du général Maximiliano Hernández Martínez qui a renversé le président démocratiquement élu Arturo Araujo le 2 décembre 1931. Le refus initial des États-Unis de reconnaître le gouvernement de Hernández Martínez a cependant conduit à l'effondrement éventuel du traité puisqu'en 1932, le Costa Rica et le Salvador ont dénoncé le traité les 23 et 26 décembre, respectivement. Bien que le Salvador n'ait jamais ratifié le traité contrairement au Costa Rica, le traité laisse seulement le Guatemala et le Nicaragua comme ses seuls adhérents légaux, puisque le Honduras ne l'a jamais ratifié non plus.

En 1934, la Cour de justice d'Amérique centrale dénonce le traité, mettant ainsi fin à sa légalité dans les cinq nations.

Notes et références

Traité signé en 1923
Traité signé par le Salvador
Traité signé par le Guatemala
Traité signé par le Costa Rica
Traité signé par le Honduras
Traité signé par le Nicaragua
Histoire de l'Amérique centrale
Organisation des États américains

Traité de paix et d'amitié d'Amérique centrale de 1923


Fairey Swordfish, Birleşik Krallık Donanması Hava Kuvvetlerinde II. Dünya Savaşı yıllarında görev yapmış çift kanatlı bir torpido bombardıman uçağıdır. Savaş sırasında Taranto Savaşı ve Bismarck'ın dümeninin vurulması gibi şaşırtıcı derecede başarılı görevlerde bulunmuştur. Malta adasındaki üslerden, İtalya-Kuzey Afrika denizyolundaki Alman ve İtalyan ikmal konvoylarının vurulması operasyonlarında da önemli roller üstlenmişlerdir.

İlk görevlerde uçak gemilelerine karşı operasyonlarda, daha sonraki yıllarda ise denizaltılara karşı kullanılmıştır.

Tek motorlu hava araçları

Fairey Swordfish


Peter William "Pete" Postlethwaite OBE (; ) a fost un actor englez. După mai multe roluri mărunte în seriale TV precum The Professionals, a devenit cunoscut prin filmul autobiografic Distant Voices, Still Lives (1988). A devenit cunoscut în Statele Unite datorită rolului lui David din Alien 3 (1992), reușind un an mai târziu să obțină o nominalizare la Premiul Oscar pentru cel mai bun actor în rol secundar pentru interpretarea din filmul În numele tatălui (1993). A mai jucat în rolul misteriosului avocat Mr. Kobayashi din Suspecți de serviciu (1995), Brassed Off (1996),  Romeo + Juliet (1996), Amistad (1997), The Shipping News (2001), The Constant Gardener (2005), The Age of Stupid (2009) și Inception (2010). La mai puțin de o lună după moartea cauzată de cancerul pancreatic, a fost nominalizat la Premiul BAFTA pentru cel mai bun actor într-un rol secundar pentru rolul său din filmul The Town (2010) regizat de Ben Affleck.

Note

Legături externe

 Necrolog Daily Telegraph

Nașteri în 1946
Nașteri pe 7 februarie
Decese în 2011
Decese pe 2 ianuarie
Actori englezi
Romano-catolici englezi

Pete Postlethwaite


Anthony Sparrow (1612-1685) est un prêtre anglican anglais. Il est évêque de Norwich et évêque d'Exeter .

Carrière
Né en 1612, Sparrow fait ses études et devient membre du Queens' College de Cambridge, et est ordonné prêtre en février 1635 . Il est un partisan du laudianisme. En avril 1644, lors de la purge parlementaire de l'université, il est expulsé pour non-résidence par Edward Montagu (2e comte de Manchester) . En 1647, il est expulsé du presbytère de Hawkedon pour avoir utilisé le Book of Common Prayer interdit. À la suite de la Restauration, il est réintégré en 1660 ; et occupe le poste d'archidiacre de Sudbury jusqu'en 1667. En 1667, il devient évêque d'Exeter et en 1676, il est promu évêque de Norwich . Il meurt le 19 mai 1685. Dans son testament, il lègue 100 £ à la reconstruction de la cathédrale Saint-Paul .

Mariage et descendance
Il se marie et laisse à sa mort plusieurs filles comme co-héritières, dont l'une, Joan Sparrow (décédée en 1703), épouse Edward Drew (décédé en 1714) de The Grange, Broadhembury, Devon, chanoine de la cathédrale d'Exeter .

Bibliographie

 Un sermon concernant la confession des péchés et le pouvoir de l'absolution (1637)
 Une justification du livre de prière commune de l'Église d'Angleterre (1655)
 "Une collection d'articles, d'injonctions, de canons, d'ordonnances, d'ordonnances et de constitutions ecclésiastiques, avec d'autres documents publics de l'Église d'Angleterre, principalement dans le Times of K. Edward. VIe. Q. Elizabeth. et K. James. . . . Publié pour justifier l'Église d'Angleterre et promouvoir l'uniformité et la paix dans celle-ci. (1661; Londres, imprimé par R. Norton pour Timothy Garthwait à la petite porte nord de l'église Saint-Paul 1661)

Références

Liens externes

Évêque de Norwich
Évêque d'Exeter
Décès en mai 1685
Naissance en 1612

Anthony Sparrow


Ludvík Svoboda (n. 25 noiembrie 1895, Hroznatín - d. 20 septembrie 1979, Praga) a fost un militar, general de armată (din 1945), om politic cehoslovac și membru al Partidului Comunist din Cehoslovacia (din 1948), de trei ori Erou al Republicii Socialiste Cehoslovace (1965, 1970, 1975) și Erou al Uniunii Sovietice (1965). A luptat în cele două războaie mondiale și este considerat astăzi un erou național. A îndeplinit ulterior funcția de președinte al Cehoslovaciei comuniste (1968-1975).

Cariera militară
Svoboda s-a născut la Hroznatín, Moravia. S-a alăturat în 1915 Armatei Austro-Ungare și a fost luat prizonier în același an pe Frontul de Est. După eliberare a luptat în Legiunile Cehoslovace pe teritoriul Rusiei. A luat parte la luptele legendare de la Zborov și Bakhmach și s-a întors acasă din Siberia. Apoi a lucrat la moșia tatălui său înainte de a începe o carieră militară în Armata Cehoslovacă în 1921.

La începutul anilor 1930 Svoboda a predat la o academie militară. După ocuparea Cehoslovaciei de către germani în primăvara anului 1939, a devenit membru al unei organizații secrete numite Obrana národa (Apărarea națiunii). Se presupune că, în același timp, a realizat o legătură cu serviciile de spionaj sovietice. În iunie 1939 a fugit în Polonia, formând o unitate militară cehoslovacă la Cracovia, înainte de a cădea în captivitatea sovietică în timpul invaziei sovietice în Polonia. A reușit să scape de la o moarte sigură după ce - așa cum a relatat după război - a cerut celor care l-au capturat să formeze un număr de telefon de la Moscova unde au putut să obțină o informație cu caracter personal despre el. După începerea ofensivei germane împotriva URSS-ului, Svoboda a devenit conducătorul unităților militare cehoslovace de pe Frontul de Est. Unitatea sa a luptat cu germanii pentru prima dată în martie 1943 în Bătălia de la Sokolovo, din Ucraina. În calitate de comandant a condus, de asemenea, a trupele Corpului 1 Armată Cehoslovac în Bătălia din pasul Dukla în toamna anului 1944, când, în urma unor lupte foarte grele, această unitate a reușit să treacă pentru prima dată frontiera de stat cehoslovacă. Conducerea carismatică și curajul personal al lui Svoboda au fost foarte apreciate de către superiorul său militar de la acea vreme, mareșalul sovietic Ivan Konev. Beneficiind de încrederea conducătorului comunist din exil Klement Gottwald și a oficialilor sovietici, el a urcat rapid treptele ierarhiei militare, devenind general de armată în august 1945.

Cariera politică postbelică
În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, o mare parte a Cehoslovaciei a fost eliberată de Armata Roșie și de Corpul 1 Armată Cehoslovac aflat sub conducerea lui Svoboda. Svoboda a fost numit ministru al apărării, îndeplinind această funcție în perioada 1945-1950, fiind considerat în același timp un erou al Frontului de Est. Uniunea Sovietică s-a bucurat de o mare popularitate în rândul populației și în alegerile din 1946 Partidul Comunist din Cehoslovacia a obținut 38% din voturi la nivel național.

La 22 februarie 1948 aproape toți miniștrii necomuniști ai guvernului au demisionat în semn de protest față de practicile lui Gottwald și a celorlalți comuniști. Svoboda a fost unul dintre puținii care au rămas în funcție. Congresul Uniunii Sindicatelor dominat de comuniști a votat în unanimitate pentru înlocuirea celor 12 miniștri demisionari cu miniștri comuniști. Ca urmare a faptului că muncitorii înarmați și angajații Miliției Poporului au ieșit în stradă, Svoboda a refuzat să reprime insurecția prin folosirea forței militare, spunând că "armata nu va lupta împotriva poporului". Două zile mai târziu (și la o zi după o grevă generală la care au participat 2,5 milioane de cetățeni), președintele Edvard Beneš a cedat presiunii în creștere din partea lui Gottwald și a numit un guvern dominat de comuniști și social-democrați pro-sovietici. Preluarea funcțiilor guvernamentale s-a făcut fără vărsare de sânge. Svoboda, a cărui etichetă fusese cea de ministru "apolitic" încă din primele zile ale mandatului său, s-a alăturat Partidului Comunist al cărui cal troian fusese de facto tot timpul și a fost ales deputat în Adunarea Națională.

Svoboda a fost forțat să iasă din armată (în care ajunsese din noiembrie 1945 la rangul de general de armată) în 1950 ca urmare a presiunii sovieticilor. El a îndeplinit funcția de viceprim-ministru din 1950 până în 1951. În perioada de epurare politică care a urmat Svoboda a fost arestat și i s-a "recomandat" să-și salveze renumele prin comiterea unui suicid, dar în cele din urmă a fost eliberat, iar toate acuzațiile au fost retrase. Revenirea sa în viața publică a avut loc la dorința personală a lui Hrușciov, pe care Svoboda îl cunoscuse în timpul războiului, și a condus, ulterior, Academia Militară Klement Gottwald.

În 1946 i-a fost acordat titlul de Erou al Poporului din Iugoslavia. Svoboda a primit, de asemenea, titlurile de Erou al Uniunii Sovietice (la 24 noiembrie 1965) și Erou al Republicii Socialiste Cehoslovacia (acest titlu fiindu-i atribuit  în 1970 și 1975). A fost distins cu  Premiul Lenin pentru Pace (1970).

Președinte al Cehoslovaciei

La sfârșitul regimului condus de Antonín Novotný, în perioada cunoscută sub numele de Primăvara de la Praga, Svoboda a fost ales președinte al Cehoslovaciei la 30 martie 1968, la recomandarea noului prim-secretar Alexander Dubček. El a fost un candidat acceptabil atât pentru cehi, cât și pentru slovaci, iar în calitate de erou de război și de victimă a epurărilor de la începutul anilor 1950 s-a bucurat de o stimă foarte mare în rândul populației.

Svoboda și-a dat consimțământul pentru procesul de reformă inițiat de noua conducere a partidului până la invadarea Cehoslovaciei de către armatele Pactului de la Varșovia în august 1968. Oripilat de experiențele sale din cele două războaie mondiale, el a semnat un ordin prin care a oprit armata cehoslovacă să intervină împotriva trupelor invadatoare ale Pactului de la Varșovia. A călătorit la Moscova pentru a obține eliberarea lui Dubček și a celorlalți lideri reformiști, care fuseseră răpiți de către forțele invadatoare. Cu toate acestea, atunci când a sosit Svoboda, Leonid Brejnev i-a cerut să numească un "guvern format din muncitori și țărani" pentru a avea încredere în respectarea liniei politice oficiale - care a stat la baza solicitării invaziei de către liderii conservatori ai partidului. Svoboda nu numai că a refuzat, dar a amenințat că-și va trage un glonț în cap în prezența lui Brejnev dacă Dubček și ceilalți reformiști nu vor fi eliberați.

Cu toate acestea, Svoboda nu a putut face nimic pentru a-l împiedica pe Brejnev să-i forțeze pe reprezentanții cehoslovaci să semneze protocoalele de la Moscova, ceea ce a însemnat o capitulare de fapt, deoarece acestea au fost ținute secrete și au oferit armatelor Pactului de la Varșovia dreptul la o "ședere temporară" (așa cum a fost numit mai târziu într-o ședință parlamentară din octombrie) în Cehoslovacia. De asemenea, protocoalele au obligat conducerea partidului să promoveze schimbări politice, culturale și de altă natură care să stopeze procesul de reformă. Svoboda l-a sprijinit, de asemenea, pe ministrul apărării Martin Dzúr, care a ordonat armatei cehoslovace să nu opună nici o rezistență. Dată fiind indignarea și rezistența publică, acțiunea arbitrară a lui Svoboda a fost, de fapt, în acord cu intenția lui Brejnev.

Perioada de normalizare
Svoboda a supraviețuit înlăturării comuniștilor reformiști din Cehoslovacia în urma Primăverii de la Praga, în timp ce a asistat pasiv la epurări și la reducerea libertăților civile, care fuseseră restaurate pentru scurt timp. El a susținut cenzura presei și a contribuit, de asemenea, la înlocuirea lui Dubček cu Gustáv Husák în aprilie 1969. Până în ziua în care a murit, el a crezut și a susținut că atitudinea sa supusă în fața lui Brejnev a contribuit la salvarea a mii de vieți de la "consecințe imense"; a susținut această politică invocând propriile sale amintiri despre ororile războiului.

Svoboda a rezistat încercărilor lui Husák de a-l înlătura de la Președinție până în 1975, când a fost nevoit să se retragă printr-un act constituțional (paragraful 64 Nr.143/1968 Sb.). Acest act prevedea că în cazul în care actualul președinte era inapt să își îndeplinească atribuțiile sale timp de un an sau mai mult, Adunarea Federală avea dreptul de a alege un succesor permanent. În cazul lui Svoboda, el avea de mai multă vreme o stare de sănătate tot mai precară, făcând justificat apelul la acel act.

În ciuda faptului că a fost folosit de mai multe ori în mod abuziv de către politicieni pentru atingerea propriilor scopuri, Svoboda continuă să se bucure de un grad de respect în rândul cehilor și slovacilor, probabil, din cauza poziției sale curajoase și a tăriei de caracter dovedite în mai multe rânduri în momentele cruciale ale istoriei cehoslovace. Piețe și străzi, atât în Republica Cehă, cât și în Slovacia continuă să-i poarte numele, în timp ce numele majorității liderilor din perioada comunistă au fost îndepărtate după Revoluția de Catifea. Atitudinea sa poate fi, probabil, explicată prin propriile sale cuvinte: "Tot ceea ce am făcut vreodată trebuie să fie măsurat prin intenția mea de a-mi servi cât mai bine poporul și țara".

Onoruri și distincții
Cehoslovacia (1920–1939)
 Ordinul Vulturului, cu spade
 Ordinul Regele Carol al IV-lea
 Ordinul M. R. Štefánik

Cehoslovacia
 Steaua de Aur Erou al Republicii Socialiste Cehoslovacia, de trei ori (24 noiembrie 1965, 30 aprilie 1970, 30 mai 1975)
 Ordinul Klement Gottwald, de trei ori (1959, 1970, 1975)
 Ordinul Militar Leul Alb "Pentru Victorie", clasa I (1945)
 Ordinul Revolta Națională Slovacă, clasa I
 Crucea de Război Cehoslovacă 1939–1945, de trei ori
 Medalia cehoslovacă "Pentru curaj în fața inamicului" (1945)
 Medalia cehoslovacă "Pentru Merit"
 Medalia comemorativă a celei de-a doua rezistență națională
 Medalia pentru victoria aliată
 Medalia comemorativă Zborovskaya
 Medalia comemorativă Bahmachskaya
 Medalii comemorative 1918–1919 dobrovolecke (insignă)
 Medalia dobrovolnika 1918–1919
 Medalii comemorative: Regimentul 3 Infanterie Jan Žižka; Regimentul 4 Vânători Prokop cel Mare; Regimentul 5 Vânători T. G. M.; Regimentul 6 Vânători Hanácké; Regimentul 9 Vânători K.H. Borovsky; Regimentul 10 Vânători P. J. Kozina; Regimentul 21 Vânători terronskeho; Regimentul 30 Infanterie A. Jirasek; Regimentul 1 Motorizat John Sparks of Brandys; Trupele de artilerie din Rusia; Compania constructoare de mașini din Rusia; Corpurile dobrovoleckeho din Italy 1918–1948
 Crucea Comemorativă a Regimentului 2 al Legiunii Ruse
 Insigna comemorativă Štefánikův
 Medalia comemorativă militară cu inscripția URSS (1945)
 Medalia comemorativă Dukelskaya
 Medalia comemorativă Sokolovskaya
 Pilot de onoare în Escadronul de Câmp
 Pilot cehoslovac de onoare
 Insigna de gherilă
 Medalia de onoare pentru luptătorii împotriva fascismului, clasa I
 Comandor al Ordinului Cehoslovac Sokol TCH CS Vojensky Rad Bileho Lva, clasa I (1945)
 Crucea de Război Cehoslovacă 1918
 Ordinul 25 Februarie, clasa I
 Ordinul Victoria din Februarie
 Crucea Cehoslovacă pentru Bărbăție 1914-1918

Imperiul Rus
 Crucea Sfântului Gheorghe, clasele a III-a și a IV-a (1917)

Uniunea Sovietică
 Erou al Uniunii Sovietice (24 noiembrie 1965)
 două ordine Lenin (1943, 1965)
 Ordinul Revoluția din Octombrie (1970)
 Ordinul Suvorov, clasele I (1945) și a II-a (1943)
 Medalia "Pentru victoria asupra Germaniei în Marele Război pentru Apărarea Patriei 1941-1945" (1945)
 Medalia "Pentru Eliberarea Pragăi" (1945)
 Premiul Lenin pentru Pace "pentru pacea între popoare" (1970)

Polonia
 Virtuti Militari, clasa I (1947)
 Crucea Grunwald, clasa I (1948)
 Ordinul Polonia Restituta, clasa I (1969)
 Crucea Militară (1944)
 Medalia "Pentru Varșovia 1939-1945"
 Medalia "Pentru Odra, Nisus și Marea Baltică"
 Medalia Victoriei și Libertății 1945

Altele
 Ordinul Eroul Poporului (Iugoslavia, 1946)
 Ordinul "Pentru serviciul adus poporului", clasa I (Iugoslavia)
 Ordinul Steagul Roșu (Ungaria)
 Ordinul "Pentru Merit", clasa I (Ungaria, 1950)
 Mare Ofițer al Legiunii de Onoare (Franța)
 Croix de guerre 1939–1945 (Franța)
 Cavaler Comandor al Ordinului Bath (Marea Britanie)
 Legiunea de Merit în grad de comandor (SUA, 1945)
 Medalia comemorativă a aniversării a 2500 de ani de la fondarea Imperiului Persan (14/10/1971).

Note

Legături externe
 Ludvík Svoboda Site
 Czechoslovak military units in USSR (1942-1945)
  Людвиг Свобода
  Людвиг Свобода

|-

Nașteri în 1895
Nașteri pe 25 noiembrie
Decese în 1979
Decese pe 20 septembrie
Politicieni cehi
Eroi ai Uniunii Sovietice
Președinți ai Cehoslovaciei

Ludvík Svoboda


An Poa cockayniana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Donald Petrie. An Poa cockayniana in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Poa

Poa cockayniana


Ndèye Fatima Dione, née en 1998 à Dakar, est une mannequin sénégalaise, nommée Miss Sénégal 2020.

Biographie
Ndèye Fatima Dione nait en 1998 à Dakar. En 2020, elle est élue Miss Sénégal.

Ndèye Fatima Dione est victime d'un viol après son sacre. Tombée enceinte, la jeune femme est très affectée. Mais au lieu de recevoir le soutien du comité Miss Sénégal, celui-ci met un terme brutal à son contrat. Elle donne naissance à un petit garçon en 2021.

Sa mère met en cause une faille dans la protection qui devait être apportée à la jeune lauréate : . D'autres candidates dénoncent un animateur qui leur faisait des avances en leur promettant de les favoriser pour le concours.

Amina Badiane, la directrice du comité d'organisation de l'élection Miss Sénégal s'est défendue, le , en déclarant en langue wolof :  à savoir : , et de préciser sa pensée : , une réaction qui a soulevé une vague d'indignation à travers le pays.

Ces propos, qualifiés d', ont été fermement condamnés et ont provoqué le désengagement de sponsors comme la société CFAO Motors Sénégal. En particulier, le mouvement féministe DaffaDoye, une organisation qui lutte contre les violences faites aux femmes et aux enfants, dénonce une réaction inappropriée du comité. Une pétition lancée par la plateforme Ladies Club demande  a rassemblé plus de .

La ministre de la femme, Ndèye Saly Diop Dieng, appelle les victimes de violences, quelle qu'en soit la nature, à porter plainte.

Affaire judiciaire
Le parquet s'est saisi de l'affaire. Plus de 300 plaintes ont été déposées auprès du procureur à la suite des propos de la présidente du comité Miss Sénégal, Amina Badiane.

Ndèye Fatima Dione ayant refusé de répondre aux convocations judiciaires et faute d'éléments supplémentaires, le , le juge d'instruction a classé sans suite les plaintes pour « viol » et « apologie du viol » émises à l'encontre d'Amina Badiane. En revanche, ce sont la féministe Mariama Kébé « Mamico » et l'acteur Kader Gadji qui sont poursuivis pour « diffamation et injures publiques » envers Amina Badiane.

Notes et références

Naissance en 1998
Gagnante de Miss Sénégal
Mannequin femme sénégalais
Naissance à Dakar

Ndèye Fatima Dione


Die Nürnberger Resolution von 2008 war eine Initiative, aus der 2010 der eingetragene Verein erfolgsfaktor FRAU hervorging. Die Resolution hatte die Gleichstellung von Frauen und Männern in der Wirtschaft zum Ziel. Dazu wurde eine Erhöhung des Frauenanteils in Aufsichtsräten mittels einer Frauenquote von 40 % gefordert. Mit dem "Gesetz für die gleichberechtigte Teilhabe von Frauen und Männern an Führungspositionen" von 2015, dem sogenannten Quotengesetz, wurden Teile der Forderungen der Nürnberger Resolution erfüllt.

Anlässlich des zehnten Jahrestages der Nürnberger Resolution wurden mit der Nürnberger Resolution 2018 neue Forderungen aufgestellt, unter anderem die nach einer Verschärfung des sogenannten Quotengesetzes.

Forderungen der Nürnberger Resolution
Die Resolution stellt die folgenden vier Forderungen auf:
 Entsprechend dem norwegischen Modell im Aktiengesetz festzulegen, dass die Aufsichtsräte deutscher Aktiengesellschaften bis zum Jahr 2013 jeweils mindestens zu 40 Prozent mit Frauen besetzt sein müssen.
 Die Definition von Qualifikationsstandards für männliche und weibliche Aufsichtsratsmitglieder und die entsprechende gesetzliche Verankerung,
 Den Aufbau und die Weiterentwicklung einer zentralen Datenbank, in die sich alle potentiellen Aufsichtsratsmitglieder eintragen können
 Gleichstellungsgesetz für die Privatwirtschaft, unter anderem zur Erhöhung des Frauenanteils in Führungspositionen.

Entstehung und Organisation
Die Nürnberger Resolution wurde 2008 durch Martine Herpers, der Mitbegründerin des Vereins erfolgsfaktor FRAU, initiiert und von vielen Mitstreitern in Nürnberg unterstützt. Die Stärke und der Erfolg wurden durch den hohen Vernetzungsgrad mit anderen Frauenvereinen erreicht. So waren von Anfang an Mitglieder von BPW, EWMD, ASF, FU und aus firmeninternen Frauennetzwerken mit dabei. Am 17. März 2009 wurde die Resolution in Berlin an Politiker übergeben. Für ihr Engagement erhielt Martine Herpers 2010 den Frauenförderpreis der Stadt Nürnberg.

Es gibt zehn Regionen in Deutschland, in denen regionale Gruppen der Nürnberger Resolution Unterschriften sammeln, Flugblätter herausgeben und lokale Veranstaltungen zur politischen Bewusstseinsbildung für Frauen in Führungspositionen abhalten. Die Konferenz Erfolgsfaktor Frau fand 2009 in Nürnberg und 2010 in Stuttgart statt. 2011 wurde in Berlin die Konferenz Starke Statements für starke Frauen in der norwegischen Botschaft mit der Beteiligung von Rita Süssmuth (CDU), Renate Schmidt (SPD), Krista Sager (Bündnis 90/Die Grünen), Petra Müller (FDP), Hans-Olaf Henkel (ehemaliger BDI-Vorsitzender) und Thomas Sattelberger (Vorstand Deutsche Telekom) durchgeführt.

Unterstützer und Rezeption
Die Nürnberger Resolution wird unter anderem von den Business and Professional Women, dem Deutschen Frauenrat, der Arbeitsgemeinschaft sozialdemokratischer Frauen der SPD sowie von den Grünen unterstützt.

Der im Jahr 2010 vorgelegte Gesetzesantrag der Grünen zur Einführung einer gesetzlichen Quote für Frauen in Führungspositionen nennt die Nürnberger Resolution als anerkannte Bewegung in der Bevölkerung für dieses Gesetz.

Teile der Forderungen wurden etwas später von anderen Initiativen aufgegriffen und werden von der Nürnberger Resolution unterstützt:
 Berliner Erklärung, Erstunterzeichnung durch die Nürnberger Resolution
 ProQuote Medien, in der Journalistinnen eine Frauenquote von 30 % für Redaktionen fordern

Im Bundestagswahlkampf 2013 wurde das Netzwerk aller Frauenverbände durch einen Zusammenschluss von 10 Frauenverbänden auf der Ebene ihrer Präsidentinnen verfestigt. Die Aktion "Spitzenfrauen fragen Spitzenkandidaten" wurde bundesweit beachtet.

Weblinks
 Website des Nachfolgevereins erfolgsfaktor FRAU e.V.
 Website der Nürnberger Resolution 2018 #FRAUEVwollenMEHR

Einzelnachweise

Politische Organisation (Deutschland)
Frauenrechte (Deutschland)
Feministische Organisation
Verein (Nürnberg)
Gegründet 2010
Feminismus

Nürnberger Resolution


Janusz Makowski (* 18. März 1912 in Kalisz; † 1972) war ein polnischer Journalist und römisch-katholischer Politiker. Er war Abgeordneter zum Sejm der Volksrepublik Polen in der III., IV. und V. Wahlperiode.

Leben
Nach dem Besuch der Volksschule absolvierte er das humanistische Gymnasium "Ignacy Paderewski" in Posen, und danach nahm er ein humanistisches Studium an der Adam Mickiewicz-Universität Posen auf, das er als Journalist abschloss. 1936 wurde er bei der Zeitschrift "Głos Narodu" ("Stimme des Volkes", oder noch konkreter – der "Nation") beschäftigt, die von dem Priester Andrzej Piwowarczyk herausgegeben wurde. Danach war er bei der Warschauer Presse tätig. Im Zweiten Weltkrieg beteiligte er sich in der Untergrundbewegung gegen die deutschen Besatzer mit Veröffentlichungen des polnischen Widerstands.

Nach der Befreiung von der NS-Gewaltherrschaft und der Neugründung Volkspolens arbeitete er bis 1963 in der staatlichen Verwaltung. Von 1957 bis 1961 wurde er in den Rat der Wojewodschaft gewählt. Ab 1957 war er Mitglied in der "Christlichen Gesellschaftlichen Vereinigung" und wurde zugleich bis 1963 ihr Präses in der Abteilung Wielkopolska. 1963 wurde er zum Generalsekretär der Christlichen Gesellschaftlichen Vereinigung gewählt. Im selben Jahr erlangte er ein Mandat für den Sejm der VR Polen in der III. Wahlperiode für das Gebiet um Gniezno (Gnesen). Er hatte einen Sitz in den Kommissionen für Binnenhandel und die Leichtindustrie, sowie des Handels und der Genossenschaftlichen Arbeit. 1965 erfolgte seine Wiederwahl im gleichen Wahlkreis, und er wurde nun Mitglied in der Kommission für Außenpolitik. In den Jahren 1969 bis 1972 arbeitete als Abgeordneter für den Wahlkreis Gniezno, zur Zeit der V. Wahlperiode in den Kommissionen für Wirtschaftsplanung, Budget und Finanzen sowie Außenpolitik.

Makowski arbeitete in der Christlichen Friedenskonferenz (CFK) mit und beteiligte sich an der II. bis IV. Allchristlichen Friedensversammlung (ACFV) in Prag.

Ihm wurde 1964 die Auszeichnung des Kavaliersorden "Orden der Wiedergeburt Polens" verliehen.

Schriften
Die Kirche Frankreichs: Mitten in den Kontroversen um die Errungenschaften des französischen Katholizismus, Vorwort von J. Madaule, Wydawnictwo Verlag Novum, Warszawa 1969

Literatur
Janusz Makowski, Generalsekretär der Christlichen Gesellschaftlichen Vereinigung als Kandidat für den Sejm der VR Polen, "Pro und Kontra", Nr. 21 (426), 23. Mai 1965, S. 3
Die Sejm-Seite des Abgeordneten der V. Kadenz

Einzelnachweise

Träger des Ordens Polonia Restituta (Ritter)
Zeitungsjournalist
Sejm-Abgeordneter (Volksrepublik Polen)
Mitglied der Christlichen Friedenskonferenz
Person (Kalisz)
Pole
Geboren 1912
Gestorben 1972
Mann

Janusz Makowski


Op cit, Latince opus citatum ve opere citatonun kısaltmasıdır. Dipnotlarda kullanılır. Türkçede a.g.y. (adı geçen yapıtta), a.g.e. (adı geçen eserde) şeklinde kısaltılır. Ibid'den farkı, Ibid'in bahsi yapılan eserin hemen ardından ikinci kez yinelenmesinde kullanılmasına karşılık, Op cit'in bahsi yapılan eserden sonra araya bir başka eser girdikten sonra birinci esere atıf yapılacağı zaman kullanılmasıdır.

Örnek kullanımı

1. Ahmet Sezer, Wikipedia, İstanbul 2006, s. 5

2. Mehmet Arslan, Vikisözlük, İstanbul 2006, s. 6.

3. Sezer, a.g.e., s. 5-6.

Ayrıca bakınız
 Ibid
 Loc cit

Latince deyişler

Op cit


This is a list of holidays in the Democratic Republic of the Congo

Public holidays

References

Congo (Dem)
Democratic Republic of the Congo culture
Holidays
Democratic Republic of the Congo

Public holidays in the Democratic Republic of the Congo


Eizo Yuguchi (4. juli 1945 - 2. februar 2003) var en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1969||1||0
|-
|1970||4||1
|-
!Total||5||1
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Eizo Yuguchi


An Aloe kefaensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Michael George Gilbert ngan  Sebsebe Demissew. An Aloe kefaensis in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae.

Mabibilngan ini ha Ethiopia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aloe

Aloe kefaensis


A Astra 600 era uma pistola semiautomática espanhola que foi usada durante a Segunda Guerra Mundial pela Wehrmacht. Projetada pela Unceta y Cia, era uma versão encurtada da Astra 400 fabricada para disparar a 9×19mm Parabellum, que era a munição de pistola padrão para a Alemanha na época. A Astra 600 foi designada como Pistole Astra 600/43 quando usada pelos militares alemães durante a Segunda Guerra Mundial. Aproximadamente 59.400 Astra 600 foram fabricadas antes da produção cessar.

Operadores

Pistolas semiautomáticas da Espanha
Armas de infantaria da Alemanha na Segunda Guerra Mundial

Astra 600


I Am the Movie es el primer álbum de estudio de la banda de power pop Motion City Soundtrack. Fue publicado de forma independiente el año 2002, y fue remasterizado y republicado con cuatro nuevas canciones por Epitaph Records en junio del 2003.

Lista de temas

Edición independiente
 "Cambridge" – 2:30
 "Shiver" – 2:54
 "The Future Freaks Me Out" – 3:36
 "Indoor Living" – 3:47
 "My Favorite Accident" – 3:20
 "1000 Paper Cranes" – 2:20
 "Boombox Generation" – 3:07
 "Don't Call It a Comeback" – 1:51
 "Red Dress" – 2:36
 "Mary Without Sound" – 3:00
 "A-OK" – 3:47

Edición de Epitaph Records
 "Cambridge" – 2:30
 "Shiver" – 2:54
 "The Future Freaks Me Out" – 3:36
 "Indoor Living" – 3:47
 "My Favorite Accident" – 3:20
 "Perfect Teeth" – 3:29*
 "Boombox Generation" – 3:07
 "Don't Call It a Comeback" – 1:51
 "Modern Chemistry" – 2:22*
 "Capital H" – 2:52*
 "Red Dress" – 2:36
 "Mary Without Sound" – 3:00
 "Autographs & Apologies" – 3:52*
 "A-OK" – 3:47
 "1000 Paper Cranes" (Japanese Bonus Track)

Notas
Existen tres diferentes versiones de este álbum. La original, la edición independiente tiene 11 canciones. Se agregaron 4 canciones más (marcadas con un *) en la edición publicada por Epitaph. Estas nuevas canciones reemplazaron "1000 Paper Cranes", que no se puede encontrar en la versión regular (pero que está incluido como "bonus track" en el vinilo LP, brevemente disponible en la página web de la banda, y en la versión japonesa).

Créditos
 Jesse Johnson - Moog sintetizador, teclado
 Joshua Cain -  Guitarrista, segunda voz
 Justin Pierre - Vocalista, guitarra, piano
 Matthew Taylor - Bajo, segunda voz, piano
 Tony Thaxton - Percusión, batería
 Ed Rose - Productor, ingeniero, mezcla
 Don C. Tyler - Masterización
 Chris Strong - Fotografía, carátula
 Bryan Sheffield - Fotografía
 Andrew Carranza - Director de video y fotografía

Referencias

Enlaces externos
 MotionCitySoundtrack.com Official Website.

Motion City Soundtrack
Álbumes en inglés

I Am the Movie


This is a list of Norwegian governments with parties and Prime Ministers. Within coalition governments the parties are listed according to parliamentary representation with the most popular party first. The Prime Ministers' parties are italicized.

Governments

Between 1814 and 1884
With exception of the Cabinet of 1814, that was appointed by the then Crown-Prince of Denmark, Christian Fredrik, all the cabinets were appointed by the King of Sweden, who was also King of Norway.

Between 1884 and 1945
In 1884 the parliamentary system was introduced in Norway. Since then, all governments had to have support in the Parliament of Norway, and consisted of party member ministers.

De facto Governments during World War II
During the German occupation of Norway during World War II there were four cabinets, that ruled as part of Josef Terbovens administration of Norway. These Governments were the de facto ruling body of Norway during the war, though the Cabinet Nygaardsvold still held the de jure office, in exile in London, United Kingdom.

Governments since 1945

Parties
The following parties have had cabinet seats.

Communist Party (NKP) (Norges Kommunistiske Parti)
Socialist Left Party (SV) (Sosialistisk Venstreparti)
Labour Party (Ap) (Det norske Arbeiderparti)
Centre Party (Sp) (Senterpartiet) – formerly known as the Agrarian Party, Bondepartiet
Christian Democrats (KrF) (Kristelig Folkeparti)
Liberal Party (V) (Venstre)
Coalition Party (Samlingspartiet)
Liberal Left Party (FV) (Frisinnede Venstre)
Moderate Liberal Party (MV) (Moderate Venstre)
Conservative Party (H) (Høyre)
National Unification (NS) (Nasjonal Samling)

See also
Elections in Norway
List of heads of government of Norway

References

Governments
Governments
Governments

Norway

List of Norwegian governments


Prostitution bag sløret er en film instrueret af Nahid Persson.

Handling
»Prostitution bag sløret« er en film om to unge kvinder i dagens Iran. Minna og Fariba er prostituerede i et samfund, der er domineret af mænd og islamisk lovgivning. Vi følger de to kvinder i løbet af et år, og de fortæller om deres baggrund, og om hvordan svigtende ægtemænd og afhængighed af stoffer langsomt har ført dem væk fra familien og trygge rammer og ud i prostitution. Filmen viser, hvordan mænd indgår midlertidige ægteskaber for at legitimere prostitution, der officielt er ulovligt. 'Sighe' er betegnelsen for et midlertidigt partnerskab, der er tilladt blandt Shia-muslimer. Mænd og prostituerede bliver gift i ned til to timer og undgår dermed at blive straffet. »Prostitution bag sløret« er et nøgent og sympatisk portræt af to kvinders hverdag i et dobbeltmoralsk og lukket samfund.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2005

Film fra Danmark (administrationskategori)
Iran
Dokumentarfilm fra Danmark
Prostitution

Prostitution bag sløret