Ferenc Erkel (în  , ; ) a fost compozitor, dirijor și pianist maghiar. Este considerat părintele operei maghiare, scrisă în principal pe teme istorice, operele sale fiind încă interpretate adesea în Ungaria. A compus, de asemenea, muzica imnului național al Ungariei, Himnusz, adoptat în 1844. A murit la Budapesta.

Imnul național maghiar
Poemul conține opt strofe, dar este redus la prima în cadrul evenimentelor oficiale.

Doamne, binecuvântează-l pe maghiar

Cu bunăvoie, cu belșug,

Întinde asupra-i braț păzitor,

Dacă se luptă cu cei potrivnici lui;

De soarta rea el este mistuit demult,

Adu asupra-i un an vesel,

A ispășit deja acest popor

Trecut și viitor!

Biografie
Ferenc Erkel s-a născut la Gyula, într-o familie de șvabi dunăreni, fiind fiul lui Joseph Erkel, muzician. Mama sa a fost Klára Ruttkay din Ungaria. Libretele primelor sale trei opere au fost scrise de Béni Egressy. Pe lângă operele sale, pentru care este cel mai bine cunoscut, a scris piese pentru pian și cor, precum și o maiestuoasă Uvertură de sărbătoare. L-a întâlnit pe Hector Berlioz cu melodia Marșul Rákóczi, pe care Berlioz a folosit-o în Damnarea lui Faust.

A condus Orchestra Filarmonicii din Budapesta (fondată în 1853). De asemenea, a fost director și profesor de pian al Academiei de Muzică din Ungaria până în 1886. În 1884 a fost deschisă Opera Ungară de Stat din Budapesta, devenind directorul muzical al acesteia.

În 1839, s-a căsătorit cu Adél Adlers.  Patru dintre fiii lui au participat la compunerea operelor sale ulterioare: Gyula (4 iulie 1842, Pest  22 martie 1909, Újpest ), Elek (2 noiembrie 1843, Pest  10 iunie 1893, Budapesta), László (9 aprilie 1844, Pest  3 decembrie 1896, Pozsony / Bratislava) și Sándor (2 ianuarie 1846, Pest  14 octombrie 1900, Békéscsaba).

În cultura populară

 Erkel a fost, de asemenea, un jucător de șah recunoscut pe plan internațional și fondator al Pesti Sakk-kör (Clubul de Șah din Budapesta).
 Un departament al Operei a fost înființat în 1911 la Budapesta, care de asemenea interpretează opere, numit Erkel Színház (Teatrul Erkel) din 1953.
 A fost comemorat pe monedele de aur și argint emise de Banca Națională a Ungariei pentru aniversarea a 200 de ani de la nașterea sa.

Opere

 Bátori Mária (1840, două acte; Mária Bátori este iubita lui László, fiul lui Coloman din Ungaria )
 Hunyadi László (1844, trei acte)
 Erzsébet (1857, trei acte, doar al doilea este de Erkel)
 Bánk bán (1861, trei acte, Bánk bán este un palatin al lui Andrei al II-lea ) – această operă este adesea considerată a fi opera națională a Ungariei
 Sarolta (1862, trei acte)
 Dózsa György (1867, cinci acte)
 Brankovics György (1874, patru acte)
 Névtelen hősök (1880, "eroi fără nume", patru acte)
 István király (1885, "Regele Ștefan", patru acte)
 Kemény Simon (a rămas în fragmente, planificat să fie de trei acte)

Note

Legături externe

 Lucrări realizate de Ferenc Erkel sau despre el:
 Budapest Philharmonic Orchestra
 Opera.hu
 Erkel joacă șah
 Partituri gratuite de Ferenc Erkel

Nașteri în 1810
Decese în 1893
Compozitori romantici
Maghiari de origine germană
Dirijori maghiari
Compozitori unguri de muzică cultă
Șvabi bănățeni

Ferenc Erkel


Añora, İspanya'nın güneyinde, on yedi özerk bölgesinden en kalabalık ikinci nüfusu sahip olan Endülüs'ün, Córdoba eyaletine bağlı bulunan belediyesi. 2002 yılı sayımlarına göre nüfusu 1.582 kişidir.

Córdoba'nın belediyeleri

Añora


Tulburarea de personalitate borderline (BPD), cunoscută și ca tulburarea de personalitate instabilă emoțional (EUPD), este un tipar pe termen lung de comportament anormal caracterizat prin relații instabile cu alte persoane, simț instabil al sinelui și emoții instabile. Adesea are loc un comportament periculos și auto-vătămarea. Persoanele se pot de asemenea confrunta cu un simțământ de gol sau frică de abandon. Simptomele pot fi scoase la iveală de evenimente aparent normale. Comportamentul începe în mod tipic în maturitatea timpurie și are loc într-o varietate de situații. Abuzul de substanțe, depresia și tulburările de alimentație sunt în mod obișnuit asociate cu BPD. Până la 10% din persoanele afectate mor prin sinucidere.

Cauzele BPD nu sunt clare, dar par să implice factori genetici, neurologici, de mediu și sociali. Are loc de cinci ori mai des la persoanele care au o rudă apropiată afectată. Evenimentele nefavorabile din viață de asemenea par să joace un rol. Mecanismul care stă la bază pare să implice  rețeaua frontolimbică de neuroni. BPD este recunoscută de Manual de diagnostic și statistică a tulburărilor mentale (DSM) ca tulburare de personalitate, alături de alte nouă astfel de tulburări. Diagnosticul se bazează pe simptome, iar examinări medicale pot fi făcute pentru a se exclude alte probleme. Condiția trebuie distinsă de problemele de identitate sau de abuzul de substanțe, printre alte posibilități.

BPD este în mod tipic tratată cu terapie, cum este terapia cognitiv comportamentală (TCC). Alt tip, terapia comportamentală dialectică (TCD), poate reduce riscul de sinucidere. Terapia poate avea loc unu la unu sau în grup. Deși medicamentele nu vindecă BPD, pot fi utilizate pe a ajuta la ameliorarea simptomelor asociate. Unele persoane necesită îngrijire în spital.

Aproximativ 1.6% din oameni au BPD într-un an dat. Femeile sunt diagnosticate de trei ori mai des decât bărbații. Pare să devină mai puțin obișnuită printre vârstnici. Până la jumătate din persoane își ameliorează simptomele într-o perioadă de zece ani. Persoanele afectate utilizează în mod tipic o cantitate mare de resurse de îngrijire a sănătății. Există o dezbatere în desfășurare cu privire la denumirea tulburării, în special a potrivirii cuvântului borderline. Tulburarea este adesea stigmatizată atât în media, cât și în domeniul psihiatric.

Semne și simptome
BPD se caracterizează prin următoarele semne și simptome:
 Simț al identității destul de tulburat
 Eforturi susținute de a evita abandonul real sau imaginar și reacții extreme
 Gândire în alb și negru
 Impulsivitate și comportamente impulsive sau periculoase (e.g., cheltuieli, sex, abuz de substanțe, condus nesăbuit, exces de mâncare)
 Reacții emoționale intense sau incontrolabile care adesea par disproporționale evenimentului sau situației
 Relații interpersonale instabile și haotice
 Comportament auto-distructiv
 Imagine de sine distorsionată
 Disociere
 Acompaniată frecvent de depresie, anxietate, mânie, abuz de substanțe sau furie.
Cele mai remarcate simptome ale BPD sunt sensibilitatea pronunțată la respingere sau critică și frica intensă de un posibil abandon. În general, printre caracteristicile BPD se numără sensibilitatea neobișnuit de intensă în relațiile cu alții, dificultățile în reglarea emoțiilor și impulsivitatea. Alte simptome pot fi: a se simți nesigur cu privire la identitatea personală, morală și valori; a avea gânduri paranoide în timpul stresului; depersonalizarea; și, în cazuri moderate și severe, ruperi de realitate induse de stres sau episoade psihotice.

Emoții
Persoanele cu BPD pot simți emoțiile cu o mai mare ușurință, adâncime și pentru mai mult timp decât le simt alții. O caracteristică esențială a BPD este instabilitatea afectivă, care în general se manifestă prin reacții emoționale intense la declanșatori de mediu, cu o întoarcere înceată la o stare emoțională de bază. Potrivit lui Marsha Linehan, sensibilitatea, intensitatea și durata în care oamenii cu BPD simt emoțiile au efecte atât pozitive cât și negative. Persoanele cu BPD sunt adesea excepțional de entuziaste, idealiste, bucuroase și iubitoare, dar se pot simți copleșiți de emoții negative (anxietate, depresie, vinovăție/rușine, îngrijorare, mânie etc.), experimentând jale intensă în loc de tristețe, rușine și umilire în locul unei jene ușoare, furie în loc de supărare și panică în loc de nervozitate.

Persoanele cu BPD sunt de asemenea îndeosebi sensibile la simțămintele de respingere, critică, izolare și eșec perceput. Înainte de a învăța mecanisme de a face față situației, eforturile lor de a stăpâni sau scăpa de emoțiile negative pot duce la izolare emoțională, comportament auto-vătămător sau suicidar. Sunt adesea conștienți de intensitatea reacțiilor lor negative și, deoarece nu le pot regla, le aruncă afară întrucât conștientizarea doar le-ar cauza mai multă suferință.  Aceasta poate fi nociv pentru persoanele cu BPD, întrucât în stare de funcționare normală, emoțiile negative îi alertează pe oameni de prezența unei situații problematice și îi face să înceapă să le rezolve.

Deși persoanele cu BPD simt euforie (bucurie intensă efemeră și ocazională), sunt înclinate în special spre disforie (stare profundă de disconfort și insatisfacție), depresie, și/sau simțăminte de suferință mentală și emoțională. Zanarini et al. au recunoscut patru categorii de disforie care sunt tipice acestei condiții: emoții extreme, distrugere sau autodistrugere, a se simți fragmentat sau cu lacune identitare, și simțăminte de victimizare. În cadrul acestor categorii, un diagnostic de BPD este puternic asociat cu o combinație a trei stări specifice: a se simți trădat, a se simți în afara controlului și a se simți de parcă s-ar răni. Deși există o mare varietate de tipuri de disforie experimentate de persoanele cu BPD, amplitudinea suferinței este un indicator ajutător al tulburării de personalitate borderline.

Pe lângă emoțiile intense, persoanele cu BPD experimentează "labilitate" (inconstanță, fluctuație) emoțională.  Deși acest termen sugerează schimbări rapide de la depresie la euforie, schimbările de dispoziție ale persoanelor cu această condiție implică frecvent anxietatea, cu fluctuări de dispoziție între mânie și anxietate și între depresie și anxietate.

Relații interpersonale
Persoanele cu BPD pot fi foarte sensibile la felul în care alții îi tratează, simțind bucurie și gratitudine intensă când percep expresii de bunătate și tristețe sau supărare intensă când percep critică sau jignire. Persoanele cu BPD adesea se angajează în idealizarea și devalorizarea altora, alternând între considerații foarte pozitive despre oameni și mare dezamăgire în privința lor. Simțămintele lor despre alții adesea se mișcă de la admirație sau iubire la mânie sau neplăcere după dezamăgire, amenințare că vor pierde pe cineva sau o percepută pierdere a stimei în ochii persoanei pe care o valorizează. Acest fenomen, numit uneori gândire în alb și negru, include o oscilare de la idealizarea altora la devalorizarea acestora. Combinate cu tulburările de dispoziție, idealizarea și devalorizarea pot submina relațiile cu familia, prietenii și colegii de muncă.

Deși își doresc cu tărie intimitatea, persoanele cu BPD tind, în relații, spre modele de atașament nesigure, evitante sau ambivalente sau temător preocupate, și adesea văd lumea ca fiind periculoasă și răuvoitoare. BPD, asemenea altor tulburări de personalitate, are legătură cu niveluri crescute de stres cronic și conflict în relațiile romantice, satisfacție diminuată a partenerilor romantici, abuz casnic și sarcină nedorită.

Comportament
Comportamentul impulsiv este obișnuit, fiind vorba inclusiv de abuz de substanțe sau alcool, tulburări de alimentație, sex neprotejat sau promiscuitate sexuală, cheltuieli nechibzuite și condus nesăbuit. Comportamentul impulsiv poate de asemenea include abandonul joburilor sau relațiilor, fuga și auto-vătămarea. Persoanele cu BPD pot să facă asta din cauză că le dă simțământul de ușurare imediată a suferinței emoționale. Oricum, pe termen lung, persoanele cu BPD simt rușine și vinovăție crescută ce urmează unor atare acțiuni și consecințe inevitabile ale continuării acestui comportament pentru o perioadă prelungită de timp. Adesea, începe un ciclu în care persoanele cu BPD simt suferință emoțională, se angajează în comportament impulsiv pentru a-și ușura suferința, simt rușine și vinovăție în legătură cu acțiunile lor, simt suferință emoțională din cauza rușinii și vinovăției, iar apoi experimentează impulsuri mai puternice de a se angaja în comportament impulsiv pentru a-și ușura noua suferință. Pe măsură ce timpul trece, comportamentul impulsiv poate deveni un răspuns autentic la suferința emoțională.

Auto-vătămare și sinucidere

Auto-vătămarea sau comportamentul suicidar este unul dintre principalele criterii de diagnostic în DSM-5. Auto-vătămarea are loc la între 50 și 80% dintre personaele cu BPD. Cea mai frecventă metodă de auto-vătămare este tăierea. Învinețirea, arderea sau lovirea capului nu sunt neobișnuite în rândul persoanelor cu BPD. Persoanele cu BPD pot simți ușurare emoțională după ce se taie.

Riscul de sinucidere în timpul vieții printre persoanele cu BPD este între 3% și 10%. Există evidență că bărbații diagnosticați cu BPD sunt de aproximativ de două ori mai înclinați să moară prin sinucidere decât femeile diagnosticate cu BPD. Există de asemenea evidență potrivit căreia un procent considerabil din bărbații care mor prin sinucidere ar putea avea BPD nediagnosticat.

Motivele relatate pentru auto-vătămare diferă de motivele încercărilor de sinucidere. Aproape 70% din persoanele cu BPD se auto-vatămă fără a încerca să-și termine viața. Printre motivele pentru auto-vătămare sunt exprimarea mâniei, auto-pedepsirea, generând simțăminte în general normale (adesea ca reacție la disociere), și distragerea sinelui de suferința emoțională sau circumstanțele dificile. Dimpotrivă, încercările de suicid oglindesc convingerea că ceilalți o vor duce mai bine dacă ei se vor sinucide. Atât suicidul cât și auto-vătămarea sunt o reacție la simțirea emoțiilor negative. Abuzul  sexual poate fi o cauză particulară a comportamentului suicidar la adolescenții cu tendințe borderline.

Simțul sinelui
Persoanele cu BPD tind să aibă probleme în a vedea o imagine clară a identității lor. Îndeosebi, tind să aibă dificultăți în a ști ce pun valoare, cred, preferă și îi bucură. Sunt adesea nesiguri în privința scopurilor lor pe termen lung în privința relațiilor și joburilor. Această dificultate legată de cunoașterea a ceea ce sunt și ceea ce pun în valoare le poate face pe persoanele cu BPD să experimenteze simțământul de "gol" și "pierdut". Imaginea de sine se poate de asemenea schimba rapid de la una sănătoasă la alta nesănătoasă.

Cogniții
Emoțiile adesea intense experimentate de persoanele cu BPD le poate aduce dificultăți în concentrarea atenției. În plus, persoanele cu BPD pot avea tendința de a disocia, care poate fi gândită ca o formă intensă de a-și pierde concentrarea.  Este uneori posibil ca altă persoană să spună când cineva cu BPD disociază, deoarece expresiile sale faciale sau vocale pot deveni plate sau neexpresive, sau pot părea distrași; alteori, disocierea poate fi greu de observat.

Disocierea adesea are loc ca reacție la experimentarea unui eveniment dureros (sau când este experimentat ceva care declanșează amintirea acelui eveniment dureros). Implică faptul că mintea își redirecționează atenția de la evenimentul posibil, după cum s-a notat mai sus, pentru protecție împotriva experimentării emoției intense și a impulsurilor comportamentale nedorite pe care o atare emoție le-ar putea altminteri declanșa. Deși obiceiul minții de a bloca emoțiile dureroase intense poate furniza o alinare temporară, poate de asemenea avea un efect advers de blocare sau tocire a experienței emoțiilor ordinare, reducând accesul persoanelor cu BPD la informația conținută în aceste emoții: informație care ajută la dirijarea facerii eficiente de decizii în viața de zi cu zi.

Dizabilitate
Multe persoane cu BPD sunt capabile să lucreze dacă găsesc un serviciu adecvat și condiția lor nu este prea severă. Se poate constata că oamenii cu BPD au o dizabilitate la locul de muncă dacă condiția este suficient de severă pentru ca comportamentele să saboteze relațiile, să-i angajeze în comportamente riscante sau mânia intensă să oprească persoana de la a funcționa în rolul său de la job.

Cauze
Ca în cazul altor tulburări mentale, cazurile de BPD sunt complexe și nu există un acord unanim în privința lor. Evidența sugerează că BPD și tulburarea de stres posttraumatic (TSPT) pot fi legate între ele într-un anumit fel. Cei mai mulți cercetători sunt de acord că o istorie de traumă din copilărie poate fi un factor contribuitor, dar mai puțină atenție a fost istoric acordată investigării rolurilor cauzale jucate de anomaliile congenitale ale creierului, genetică, factorii neurobiologici și factorii de mediu alții decât trauma.

Printre factorii sociali sunt felul în care persoanele interacționează în perioada dezvoltării lor timpurii cu familia, prietenii și alți copii. Printre factorii psihologici sunt personalitatea și temperamentul individului, formate de mediu și abilitățile învățate de a face față situației atunci când se confruntă cu stresul. Acești diferiți factori împreună sugerează că factori multipli care pot contribui la tulburare.

Genetică
Factorul ereditar în caz de BPD se estimează a fi de 40%. Așadar, 40 procente din disperisia statistică în ce privește vulnerabilitea ce stă la baza BPD în rândul populației poate fi explicată prin diferențele genetice. Studiile făcute pe gemeni pot supraestima efectul genelor asupra variabilității tulburărilor de personalitate având în vedere rolul factorului care este mediul împărtășit în familie, ceea ce complică lucrurile. Totuși, cercetătorii acestui studiu au concluzionat că tulburările de personalitate "par să fie mai puternic influențate de efectele genetice decât aproape orice tulburare din axa I [e.g., tulburare bipolară, depresie, tulburări de alimentație], și mai mult decât cele mai multe aspecte generale ale personalității." Mai mult, studiul a găsit că BPD se estimează a fi a treia cea mai ereditară tulburare de personalitate din cele 10 tulburări de personalitate analizate. Studiile făcute pe gemeni, frați și alte studii făcute pe familie indică un factor ereditar parțial pentru agresivitatea impulsivă, dar studiile făcute pe genele aflate în relație cu serotonina sugerează că doar contribuții modeste la comportament.

Familii cu gemeni din Olanda au participat la un studiu făcut de Trull și colegii, în care 711 perechi de frați și 561 de părinți au fost examinați pentru a se identifica locația trăsăturilor genetice care influențează dezvoltarea BPD. Colaboratorii cercetării au găsit că materialul genetic de pe cromozomul 9 are legătură cu trăsăturile BPD. Cercetătorii au concluzionat că factorii genetici joacă un rol major în apariția trăsăturilor tulburării de personalitate borderline. Aceeași cercetători au concluzionat într-un studiu anterior că 42 procente din variație în cazul trăsăturilor BPD pot fi atribuite influențelor genetice, iar 58 procente - influențelor mediului. Gene aflate sub investigație  sunt polimorfismul 7R al receptorului de dopamină D4 al cromozomului 11, care a fost legat de atașamentul dezorganizat, pe când efectul combinat al polimorfismului 7R și genotipului transportatorului de dopamină 10/10 (DAT) a fost legat de anomalii ale controlului inhibitor, ambele fiind trăsături ale BPD. Este posibilă o conexiune cu cromozomul 5.

Anomalii ale creierului
Un număr de studii de neuroimagistică făcute pe cazurile de BPD au constatat reduceri în regiunile creierului implicate în reglarea reacțiilor la stres și emoțiilor, afectând hipocampul, cortexul orbitofrontal și amigdala, printre alte zone. Un număr mai mic de studii au utilizat spectroscopia cu rezonanță magnetică pentru a explora schimbările în concentrarea neurometaboliților în anumite regiuni ale pacienților cu BPD, looking specifically at neurometabolites such as N-acetylaspartate, creatine, glutamate-related compounds, and choline-containing compounds.

Hipocampul
Hipocampul tinde să fie mai mic la persoanele cu BPD, după cum este și la persoanele cu tulburare de stres posttraumatic (TSPT). Oricum, în cazurile de BPD, spre deosebire de cele de TSPT, amigdala de asemenea tinde să fie mai mică.

Hipocampul
Hipocampul tinde să fie mai mic la persoanele cu BPD, după cum este și la persoanele cu tulburare de stres posttraumatic (TSPT). Oricum, în cazurile de BPD, spre deosebire de cele de TSPT, amigdala de asemenea tinde să fie mai mică.

Amigdala
Amigdalele sunt mai mici și mai active la persoanele cu BPD. Un volum scăzut de amigdală a fost de asemenea observat la persoanele cu tulburare obsesiv-compulsivă. Un studiu a observat o activitate neobișnuit de puternică în amigdalele stângi la persoanele cu BPD atunci când experimentează și văd expuneri ale emoțiilor negative. Această activitate neobișnuit de puternică ar putea explica longevitatea și puterea neobișnuită a fricii, tristeții, supărării și rușinii experimentate de persoanele cu BPD, precum și sensibilitatea lor crescută la manifestările acestor emoții în alții.

Cortexul prefrontal

Cortexul prefrontal tinde să fie mai puțin activ la persoanele cu BPD, în special când își amintesc memorii legate de abandon. Această inactivitate relativă se manifestă în cingularul anterior drept (zonele 24 și 32).

Având în vedere rolul său în reglarea stimulării emoționale, inactivitatea relativă a cortexului prefrontal ar putea explica dificultățile pe care persoanele cu BPD le experimentează în reglarea emoțiilor și reacțiilor la stres.

Axa HPA
Axa HPA reglează producția de cortizol, care este eliberat ca răspuns la stres. Producția de cortizol tinde să fie ridicată la persoanele cu BPD, indicând o axă HPA hiperactivă la acești indivizi. Aceasta îi face să experimenteze o mai mare reacție biologică la stres, care ar putea explica vulnerabilitatea lor mai mare la iritabilitate. Întrucât evenimentele traumatice pot spori producția de cortizol și activitatea axei HPA, o posibilitate este că prevalența unei activități mai mare decât media în axa HPA la persoanele cu BPD poate pur și simplu fi o oglindire a prevalenței unei copilării traumatizante și evenimente maturaționale între persoanele cu BPD. O altă posibilitate este că, prin creșterea sensibilității la evenimente stresante, producția crescută de cortizol îi poate predispune pe cei cu BPD să experimenteze copilăria stresantă și evenimentele maturaționale ca traumatice.

Producția crescută de cortizol este de asemenea asociată cu un risc crescut de comportament suicidar.

Factori neurobiologici

Estrogen
Diferențele individuale dintre ciclurile estrogenului la femei ar putea fi în relație cu exprimarea simptomelor BPD la pacienții de sex feminin. Un studiu din 2003 a găsit că simptomele BPD la femeie sunt prezise de schimbări în nivelurile de estrogen în timpul ciclurilor menstruale.

Factori de dezvoltare

Trauma din copilărie
Există o puternică corelație între abuzul asupra copillui, în special abuzul sexual asupra copilului, și dezvoltarea BPD. Mulți indivizi cu BPD mărturisesc o istorie de abuz și neglijare când erau copii, dar raportul între cauză și efect este încă dezbătut. S-a constatat că este semnificativ mai mare probabilitatea ca un pacient cu BPD să mărturisească că a fost abuzat verbal, emoțional, fizic sau sexual de îngrijitorii de orice gen. De asemenea, prezintă o incidență mare de incest și pierdere a îngrijitorilor în copilăria timpurie. Indivizii cu BPD mai des mărturisesc că îngrijitorii lor de ambele sexe le-au negat validitatea gândurilor și simțirilor lor. S-a mărturisit despre îngrijitori că au eșuat să le furnizeze protecția necesară și au neglijat grija față de fizicul lor. În mod tipic, s-a mărturisit despre părinții de ambele sexe că s-au îndepărtat emoțional de copil și l-au tratat pe copil în mod nepotrivit. În plus, mai multe dintre femeile cu BPD care au mărturisit o istorie anterioară de neglijare din partea îngrijitorului de sex feminin și abuz din partea îngrijitorului de sex masculin, au avut parte abuz sexual din partea unei persoane care nu era îngrijitor.

S-a sugerat că copiii care experimentează maltratare timpurie cronică și dificultăți de atașament pot să dezvolte tulburarea de personalitate borderline. Scriind în tradiție psihanalitică, Otto Kernberg susține că eșecul copilului în a realiza sarcina de dezvoltare de clarificare psihică a sinelui și a altuia și eșecul în a depăși gândirea în alb și negru ar putea crește riscul de dezvoltare a tulburării de personalitate borderline.

Tipare neurologice
Intensitatea și reactivitatea afectivității negative a persoanei, sau tendința de a simți emoții negative, prezic simptomele BPD mai puternic decât abuzul sexual asupra copilului. Această constatare, diferențele în structura creierului (vezi Anomalii ale creierului) și faptul că anumiți pacienți cu BPD nu mărturisesc o istorie traumatizantă, sugerează că BPD este distinctă de tulburarea de stres posttraumatic care frecvent o acompaniază. Așadar, cercetătorii examinează cauzele de dezvoltare în plus pe lângă traumele din copilărie.

Cercetarea publicată în ianuarie 2013 de Anthony Ruocco la Universitatea din Toronto a pus în lumină două tipare ale activității creierului care ar putea sta la baza dereglării emoționale indicată de această tulburare: (1) activitate crescută în circuitele creierului responsabile pentru experimentarea suferinței emoționale crescute, cuplată cu (2) activarea redusă a circuitelor creierului care în mod normal reglează sau suprimă aceste emoții dureroase generate. Aceste două rețele neurale sunt văzute a fi operative în mod disfuncțional în regiunile frontolimbice, dar regiunile specifice variază mult la indivizi, ceea ce cere analiza mai multor studii de neuroimagistică.

De asemenea (în contradicție cu rezultatele unor studii anterioare), suferinzii de BPD au prezentat o mai puțină activare a amigdalei în situații cu emoționalitate negativă crescută în comparație cu restul grupului cercetar. John Krystal, redactor la ziarul Biological Psychiatry, a scris că aceste rezultate "[au adăugat] la impresie că persoanele cu tulburarea de personalitate borderline sunt 'montate'  de creierele lor să aibă vieți emoționale furtunoase, deși nu neapărat vieți nefericite și neproductive". S-a constatat că instabilitatea lor emoțională corelează cu decalajele din anumite regiuni ale creierului.

Factori mediatori și moderatori

Funcția executivă
În timp ce sensibilitatea la respingere este asociată cu simptome mai puternice ale tulburării de personalitate borderline, funcția executivă se prezintă ca mediator al relației dintre sensibilitatea la respingere și simptomele BPD. Așadar, un grup de procese cognitive care includ planificarea, memoria de lucru, atenția și rezolvarea problemelor ar putea fi mecanismul prin care sensibilitatea la respingere are impact asupra simptomelor BPD. Un studiu din 2008 a găsit că relația dintre sensibilitatea la respingere și simptomele BPD este mai puternică atunci când funcția executivă este mai mică și că relația este mai slabă atunci când funcția executivă este mai mare. Aceasta sugerează că funcția executivă mare ar putea la protecția persoanelor cu sensibilitate la respingere împotriva simptomelor BPD. Un studiu din 2012 a constatat că problemele cu memoria de lucru ar putea contribui la o mai mare impulsivitate la oamenii cu BPD.

Mediul familial
Mediul familial mediază efectul abuzului sexual asupra copilului cu dezvoltarea BPD. Un mediu familial instabil prezice dezvoltarea tulburării, pe când un mediu de familie stabil prezice un risc mai mic. O posibilă explicație este că un mediu stabil este tampon împotriva dezvoltării acesteia.

Auto-complexitate
Auto-complexitatea, sau a considera despre propriul sine că are multe caracteristici diferite, ar putea reduce discrepanța aparentă dintre sinele actual și imaginea de sine dorită. O mare mare auto-complexitate poate face o persoană să dorească mai multe caracteristici în loc de caracteristici mai bine; dacă există vreo convingere că caracteristicile trebuie dobândite, sunt mai multe șanse ca acestea să fie experimentate ca pilde mai degrabă decât să fie considerate drept calități abstracte. Conceptul unei norme nu implică neapărat descrierea însușirilor care reprezintă norma: cogniția unei norme poate implica numai înțelegerea lui "a fi ca", un raport concret și nu o însușire.

Suprimarea gândurilor
Un studiu din 2005 a găsit că suprimarea gândurilor, sau încercările conștiente de a evita anumite gânduri, mediază relația dintre vulnerabilitatea emoțională și simptomele BPD. Un studiu de mai târziu a găsit că relația dintre vulnerabilitatea emoțională și simptome nu este inevitabil mediată de suprimarea gândurilor. În orice caz, acest studiu a constatat că suprimarea gândurilor mediază relația dintre mediul invalidant și simptomele BPD.

Diagnostic
Diagnosticul de tulburare de personalitate borderline are la bază o evaluare clinică făcută de un specialist în sănătate mentală. Cea mai bună metodă este de a prezenta criteriile tulburării persoanei și a o întreba dacă simte că caracteristicile menționate o descriu exact. A implica activ persoanele cu BPD în determinarea diagnosticului lor le poate ajuta să devină mai voitoare să îl accepte. Deși unii clinicieni preferă să nu le spună persoanelor cu BPD care este diagnosticul lor, fie din îngrijorări legate de stigmatul atașat de această condiție sau pentru că unii oameni obișnuiesc să considere BPD netratabilă, este de obicei de ajutor pentru persoana cu BPD să-și cunoască diagnosticul. Aceasta îi ajută să cunoască că alții au experiențe similare și îi poate direcționa spre tratamente eficiente.

În general, evaluarea psihologică include a-l întreba pe pacient dacă începutul severității simptomelor, precum și alte întrebări despre cum simptomele au impact asupra calității vieții pacientului. Problemele ce țin de o atenție particulară sunt ideațiile suicidare, experiențele de auto-vătămare și gândurile de a le face daune altora. Diagnosticul se bazează atât pe mărturisirile persoanei despre propriile simptome cât și pe observațiile clinicianului. Teste adiționale pentru BPD pot fi un examen fizic și teste de laborator pentru a se exclude alți posibili declanșatori ai simptomelor, precum condiții tiroide sau abuzul de substanțe. Manualul ICD-10 numește tulburarea tulburarea de personalitate instabilă emoțional și are criterii similare de diagnostic. În DSM-5, numele tulburării rămâne același ca în edițiile anterioare.

Manual de Diagnostic și Statistică

Manual de Diagnostic și Statistică a Tulburărilor Mentale ediția a 5-a (DSM-5) a eliminat sistemul multiaxial. În consecință, toate tulburările, inclusiv tulburările de personalitate, sunt enumerate în Secțiunea II a manualului. O persoană trebuie să îndeplinească 5 din 9 criterii pentru a primi un diagnostic de tulburare de personalitate borderline. DSM-5 definește principalele trăsături ale BPD ca un tipar atotpătrunzător de instabilitate în relațiile interpersonale, imagine de sine și afect, precum și un comportament destul de impulsiv. În plus, DSM-5 propune criterii alternative de diagnostic pentru BPD în secțiunea III, "Alternative DSM-5 Model for Personality Disorders". Aceste criterii alternative au la bază cercetările trăsăturilor și cer existența a cel puțin patru din șapte trăsături ale tulburării. Potrivit lui Marsha Linehan, mulți specialiști în sănătate mentală găsesc o provocare în a diagnostica BPD utilizând criteriile DSM, întrucât aceste criterii descriu o varietate largă de comportamente. Pentru a rezolva această problemă, Linehan a grupat simptomele BPD în cinci zone principale de dereglare: emoții, comportament, relații interpersonale, simțul sinelui și cogniție.

Clasificarea Internațională a Bolilor
ICD-10 a Organizației Mondiale a Sănătății definește o tulburare care este din punct de vedere conceptual similară BPD, numită () Tulburarea de personalitate instabilă emoțional. Cele două subtipuri sunt descrise mai jos..

F60.30 Tipul impulsiv
Cel puțin trei din următoarele trebuie să fie prezent, unul dintre care trebuie să fie (2):
 tendință considerabilă de a acționa în mod imprevizibil și fără a lua în considerare consecințele;
 tendință de a se angaja în comportament certăreț și a avea conflicte cu alții, în special când acțiunile impulsive sunt contracarate sau criticate;
 înclinație spre accese de mânie și violență, cu incapacitate de a controla exploziile comportamentale rezultate;
 dificultate în a menține orice curs al acțiunii care nu oferă recompensă imediată;
 dispoziție instabilă și capricioasă (impulsivă, bizară).

F60.31 Tipul borderline
Cel puțin trei din simptomele menționate în F60.30 Tipul impulsiv trebuie să fie prezente [vezi mai sus], și cel puțin două din următoarele:
 perturbări și nesiguranță legată de imaginea de sine, scopuri și preferințele personale;
 înclinație spre a deveni implicat în relații intense și instabile, ceea ce adesea duce la crize emoționale;
 eforturi excesive de a evita abandonul;
 repetate amenințări sau acțiuni de auto-vătămare;
 simțăminte cronice de gol;
 demonstrează comportament impulsiv, e.g., condusul mașinii cu viteză excesivă sau abuz de substanțe.
ICD-10 descrie de asemenea niște criterii generale care definesc ceea ce este considerat o tulburare de personalitate.

Subtipurile lui Millon
Theodore Millon a propus patru subtipuri ale BPD. El sugerează că un individ diagnosticat cu BPD poate manifesta nici unul, unul sau mai multe dintre următoarele:

Diagnostic greșit
Persoanele cu BPD pot fi diagnosticate greșit din mai multe motive. Un motiv pentru diagnosticarea greșită este faptul că BPD are simptome care coexistă (comorbiditate) la alte tulburări precum depresia, tulburarea de stres posttraumatic (TSPT) și tulburarea bipolară.

Membrii familiei
Persoanele cu BPD sunt înclinate să se simtă supărate pe membrii familiei și să fie detașate de ei. De cealaltă parte, membrii familiei adesea se simt supărați și lipsiți de ajutor în privința felului în care membrii familiei cu BPD relaționează cu ei. Părinții adulților cu BPD sunt adesea atât supra-implicați cât și sub-implicați în interacțiunile de familie. În relațiile romantice, BPD este legat de niveluri crescute de stres cronic și conflict, satisfacție scăzută a partenerilor romantici, abuz și sarcină nedorită. În orice caz, acestea se pot aplica pentru tulburările de personalitate în general.

Adolescență
Declanșarea simptomelor are loc în mod tipic în timpul adolescenței sau a maturității timpurii, deși simptome sugestive ale acestei tulburări pot fi uneori observate la copii. Simptomele în rândul adolescenților care pot prezice dezvoltarea BPD la maturitate pot include probleme cu imaginea de sine, sensibilitate extremă la respingere, probleme comportamentale, auto-vătămare non-suicidară, încercări de a găsi relații exclusiviste și rușine severă. Mulți adolescenți experimentează aceste simptome fără a ajunge să dezvolte BPD, dar cei care le experimentează au o probabilitate de 9 ori mai mare decât ceilalți de vârsta lor să dezvolte BPD. Ei sunt de asemenea mai înclinați să dezvolte alte forme de dizabilități sociale pe termen lung. Clinicienii sunt descurajați în a diagnostica pe cineva cu BPD înaintea vârstei de 18 ani, din cauza suișurilor și coborâșurilor normale ale adolescenței și ale unei personalități încă în dezvoltare. În orice caz, BPD poate uneori fi diagnosticată înaintea vârstei de 18 ani, caz în care trăsăturile trebuie să fie prezente și consistente cel puțin un an.

Un diagnostic de BPD în adolescență ar putea prezice că tulburarea va continua la maturitate. Printre adolescenții pentru care se justifică un diagnostic de BPD, se arată a fi un grup în care tulburarea rămâne stabilă cu timpul și alt grup în care indivizii intră și ies din diagnostic. Diagnosticele mai timpurii pot fi utile pentru crearea unui plan de tratament eficient pentru adolescent. Terapia de familie este considerată un component cheie al tratamentului pentru adolescenții cu BPD.

Diagnostice diferențiale și comorbiditate
Condițiile comorbide (co-ocurente) sunt obișnuite în cazurile de BPD. În comparație cu cei diagnosticați cu alte tulburări de personalitate, persoanele cu BPD prezintă o rată mai mare de îndeplinire a criteriilor pentru
 tulburări de dispoziție, inclusiv depresia majoră și tulburarea bipolară
 tulburări de anxietate, inclusiv tulburarea de panică, tulburarea de anxietate socială și tulburarea de stres posttraumatic (TSPT)
 alte tulburări de personalitate, inclusiv schizotipală, antisocială și dependentă
 abuz de substanțe
 tulburări de alimentație, inclusiv anorexie nervoasă și bulimie
 ADHD
 tulburări somatoforme (o categorie de tulburări mentale incluse într-un număr de scheme de diagnostic al bolilor mentale)
 tulburări disociative.

Un diagnostic de tulburare de personalitate nu poate fi făcut în timpul unei tulburări (sau episod) de dispoziție netratată, atâta timp când istoricul vieții nu susține prezența unei tulburări de personalitate.

Tulburări comorbide în Axa I

Un studiu din 2008 a constatat că la un anumit punct al vieților lor, 75 procente din persoanele cu BPD au îndeplinit criteriile pentru tulburări de dispoziție, în special depresia majoră și bipolaritatea de tip I, și aproape 75 procente au îndeplinit criteriile pentru o tulburare de anxietate. Aproape 73 procente au îndeplinit criteriile pentru abuz sau dependență de substanțe și aproximativ 40 de procente pentru TSPT. Merită menționat că mai puțin de jumătate din participanții cu BPD la acest studiu s-au prezentat cu TSPT, o prevalență similară fiind raportată într-un studiu mai vechi. Constatarea că mai puțin de jumătate din pacienții cu BPD experimentează TSPT în timpul vieții lor contestă teoria că BPD și TSPT sunt aceeași tulburare.

Există semnificative diferențe de gen în privința tipurilor de condiții comorbide pe care o persoană cu BPD are probabilitate să o aibă— un procent mai mare din bărbații cu BPD îndeplinesc criteriile pentru tulburări de abuz de substanțe, în timp ce un mai mare procent din femeile cu BPD îndeplinesc criteriile pentru TSPT și tulburări de alimentație. Într-un studiu, 38% din participanții cu BPD au îndeplinit criteriile pentru diagnosticul de ADHD. În alt studiu, 6 din 41 din participanți (15%) au îndeplinit criteriile pentru o tulburare de spectru autist (un subgrup cu încercări de sinucidere în mod considerabil mai frecvente).

Făcând abstracție de faptul că este o tulburare infradiagnosticată, câteva studii au arătat că "expresiile mai slabe" ale ei ar putea duce la diagnostice greșite. Multele și schimbătoarele tulburări din Axa I la persoanele cu BPD îi pot face uneori pe clinicieni să rateze prezența unei tulburări de personalitate care stă la bază. În orice caz, întrucât un tipar complex de diagnostice ale Axei I s-a constat că prezice puternic prezența BPD, clinicienii pot utiliza însușirea unui tipar complex de comorbiditate ca un indiciu că BPD poate fi prezentă.

Tulburări de dispoziție
Multe persoane cu tulburarea de personalitate borderline au de asemenea tulburări de dispoziție, precum tulburarea depresivă majoră sau tulburarea bipolară. Anumite caracteristici ale BPD sunt similare celor ale tulburărilor de dispoziție, ceea ce poate complica diagnosticul. Este un fapt obișnuit ca oamenii să fie diagnosticați greșit cu tulburare bipolară dacă au tulburare de personalitate borderline sau vice versa. Pentru cineva cu tulburare bipolară, comportamentul care sugerează prezența BPD poate apărea atunci când clientul experimentează depresie majoră sau manie, pentru a dispărea doar atunci când dispoziția clientului s-a echilibrat. Din acest motiv, este ideal de așteptat până dispoziția clientului s-a echilibrat înainte de a se încerca să se facă un diagnostic.

După aparențe, labilitatea afectivă a BPD și ciclarea rapidă a dispoziției a tulburărilor bipolare pot părea foarte similare. Poate fi dificil chiar pentru clinicienii experimentați, dacă nu sunt familiari cu BPD, să distingă între oscilările de dispoziție ale celor două condiții. Oricum, există anumite diferențe clare.

În primul rând, oscilările de dispoziție ale BPD și ale tulburării bipolare tind să aibă durate diferite. La anumiți oameni cu tulburare bipolară, episoadele de depresie și manie durează cel puțin două săptămâni, ceea ce este mult mai mult decât timpul în care oscilează dispozițiile la persoanele cu BPD. Chiar printre cei care experimentează tulburarea bipolară cu mult mai rapide schimbări de dispoziție, fiecare dintre stările lor de dispoziție durează de obicei zile, pe când stările de dispoziție la persoanele cu BPD se pot schimba în minute sau ore. Așadar în timp ce euforia și impulsivitatea a cuiva cu BPD ar putea semăna cu un episod maniacal, experiența este prea scurtă pentru a fi calificată ca episod maniacal.

În al doilea rând, stările de dispoziție ale tulburării bipolare nu răspund la schimbările de mediu, în timp ce stările de dispoziție ale BPD răspund la schimbările de mediu. Adică, un eveniment pozitiv nu va ridica dispoziția depresivă cauzată de tulburarea bipolară, dar un eveniment pozitiv are potențialul de a ridica dispoziția cuiva cu BPD. La fel, un eveniment nedorit nu va potoli euforia cauzată de tulburarea bipolară, dar un eveniment nedorit va tulbura euforia cuiva cu tulburarea de personalitate borderline.

În al treilea rând, atunci când persoanele cu BPD experimentează euforia, aceasta are loc de obicei fără gânduri rapide și nevoie scăzută de somn care sunt specifice hipomaniei, deși un studiu de mai târziu din 2013 care s-a bazat pe date colectate în 2004 a constatat că diagnosticul și simptomele tulburării de personalitate borderline sunt asociate cu perturbări cronice ale somnului, inclusiv dificultăți în inițierea somnului, dificultăți în menținerea somnului și trezirea mai devreme decât se dorește, precum și cu consecințele somnului sărac, și a notat că "puține studii au examinat experiența perturbărilor cronice de somn la cei cu tulburarea de personalitate borderline".

Deoarece cele două condiții au un număr de simptome asemănătoare, BPD a fost altădată considerată o formă ușoară de tulburare bipolară sau că există pe spectrul bipolar. În orice caz, așa ceva ar cere ca mecanismul care stă la baza acestor simptome să fie același pentru ambele condiții. Diferențele de fenomenologie, istorie familială, curs longitudinal și reacții la tratament indică că acesta nu este cazul. Cercetătorii au constatat "doar o asociere modestă" între tulburarea bipolară și tulburarea de personalitate borderline și că "o relație puternică de spectru cu [BPD și] tulburarea bipolară [este] extrem de improbabilă". Benazzi et al. sugerează că criteriile pentru diagnosticarea BPD ale DSM-IV combină două caracteristici fără legătură: o dimensiune de instabilitate afectivă aflată în relație cu bipolaritatea de tip II și o dimensiune de impulsivitate care nu are legătură cu bipolaritatea de tip II.

Tulburarea disforică premenstruală
Tulburarea disforică premenstruală are loc la 3-8 procente din femei. Simptomele încep cu 5-11 zile înaintea menstruației și încetează la câteva zile după ce aceasta începe. Printre simptome pot fi oscilări considerabile ale dispoziției, iritabilitate, dispoziție depresivă, a se simți fără speranță sau suicidar, un simț subiectiv de a fi copleșit sau fără control, anxietate, exces de mâncare, dificultăți de concentrare și subminare substanțială a relațiilor interpersonale. Persoanele cu tulburare disforică premenstruală încep în mod tipic să experimenteze simptomele la începutul celui de-al treilea deceniu al vieții lor, deși mulți nu caută tratament până la începutul celui de-al patrulea deceniu al vieții.

Deși unele dintre simptomele tulburării disforice premenstruale sunt similare cu cele ale BPD, acestea sunt tulburări diferite. Se deosebesc în ce privește timpul și durata simptomelor, unde este o diferență semnificativă: simptomele tulburării disforice premenstruale au loc doar în faza luteală a ciclului menstrual, pe când simptomele BPD au loc în mod persistent în toate stadiile ciclului menstrual. În plus, printre simptomele tulburării disforice premenstruale nu este impulsivitatea.

Tulburări comorbide ale Axei II

Aproximativ trei pătrimi din persoanele diagnosticate cu BPD îndeplinesc de asemenea criteriile pentru altă tulburarea de personalitate de pe Axa II la un anumit punct al vieților lor. (Într-un studiu larg din 2008 – vezi tabelul adiacent – rata era de 73.9 procente.)  Tulburările din Clusterul A, paranoidă, schizoidă și schizotipală sunt în linii mari cele mai comune.  Clusterul ca întreg afectează în jur de jumătate, iar tulburarea de personalitate schizotipală singură afectează o treime.

BPD este ea însăși o tulburare din Clusterul B. Celelalte tulburări din Clusterul B, antisocială, histrionică și narcisică, afectează în mod similar în jur de jumătate din pacienții cu BPD (incidență în timpul vieții), cea narcisică afectând o treime sau mai mult.  Clusterul C, format din tulburările de personalitate evitantă, dependentă și obsesiv-compulsivă, a prezentat cea mai mică suprapunere, puțin sub o treime.

Management
Psihoterapia este tratamentul principal pentru tulburarea de personalitate borderline. Tratamentele trebuie să aibă la bază nevoile individului mai degrabă decât diagnosticul general de BPD. Medicamentele trebuie să fie utile pentru tratarea tulburărilor comorbide, precum depresia și anxietatea. Nu s-a constatat că spitalizarea pe termen scurt ar fi mai eficientă decât grija comunității sau prevenirea pe termen lung a comportamentului suicidar la cei cu BPD.

Psihoterapie
Psihoterapia pe termen lung este în prezent tratament la alegere pentru BPD. Deși psihoterapia, mai ales terapia comportamentală dialectică și abordările psihodinamice, este eficientă, efectele sunt mici.

Tratamentele mai riguroase nu sunt substanțial mai bine decât cele mai puțin riguroase. Sunt șase asemenea tratamente valabile: psihoterapia deconstructivă dinamică, tratamentul bazat pe mentalizare (MBT), psihoterapia focalizată pe transfer, terapia dialectic-comportamentală (DBT), managementul psihiatric general și schematerapia. Pe când DBT este terapia care a fost studiată cel mai mult, toate aceste tratamente se arată a fi eficiente pentru tratarea BPD, cu excepția schematerapiei. Tratamentul pe termen lung de orice tip, inclusiv schematerapia, este mai bună decât nici un tratament, în special pentru reducerea impulsurilor de auto-vătămare.

Terapia focusată pe transfer urmărește desprinderea de gândirea categorică. Aici, îi face pe oameni să-și exprime interpretările sociale și emoțiile pentru a-și muta viziunile în categorii mai puțin rigide. Terapeutul exprimă simțăminte individului și se referă la situații, în mod real sau realistic, care s-ar putea întâmpla și la modul în care trebuie abordate.
Terapia dialectic-comportamentală are componente similare TCC, adăugându-se practici precum medicația. Acestea îl ajută pe individul cu BPD să obțină abilități de a controla simptomele. Astfel de abilități sunt reglarea emoțională, atenția și capacitatea de a îndura stresul.

Terapia cognitiv-comportamentală (TCC) este de asemenea un tip de psihoterapie utilizat pentru tratarea BPD. Acest tip de terapie se bazează pe schimbarea comportamentelor și convingerilor oamenilor prin identificarea problemelor cauzate de tulburare. TCC este cunoscută pentru reducerea anumitor simptome de anxietate și dispoziție precum și pentru reducerea gândurilor suicidare și a comportamentelor auto-vătămătoare.

Tratamentul bazat pe mentalizare și psihoterapia focusată pe transfer au la bază principii psihodinamice, iar terapia dialectic-comportamentală se bazează pe principii cognitiv-comportamentale și mindfulness. Managementul psihiatric general combină principiile principiale ale fiecărui din aceste tratamente și este considerat ușor de învățat și mai puțin intens. Probe dirijate aleatorii au arătat că DBT și MBT pot fi cele mai eficiente, și cele două împărtășesc multe asemănări. Cercetătorii sunt interesați în dezvoltarea unor versiuni mai scrute ale acestor terapii pentru a spori accesibilitatea, a ușura povara financiară a pacienților și ușura povara resurselor a furnizorilor de tratament.

Unele cercetări indică că meditația mindfulness poate aduce schimbări structurale favorabile în creier, inclusiv în structurile creierului care sunt asociate cu BPD. Intervențiile care au la bază mindfulness de asemenea se arată a aduce o ameliorare a simptomelor caracteristice BPD, și anumiți clienți care care au urmat tratamentul pe bază mindufulness nu mai îndeplinesc numărul minim de cinci criterii ale DSM-IV-TR pentru diagnosticul BPD.

Medicație
O analiză Cochrane din 2010 a constatat în faptul că nici o medicație nu manifestă promisiunea pentru "simptomele esențiale ale BPD de simțăminte cronice de gol, perturbare a identității sau abandon." Oricum, autorii au găsit că anumite medicamente pot avea impact asupra simptomelor izolate asociate cu BPD sau a simptomelor condițiilor comordide. O analiză din 2017 a examinat evidența publicată de la analiza Cochrane din 2010 și a găsit că "evidența eficienței medicației pentru BPD rămâne foarte mixtă și este încă destul de compromisă de proiecte de studiu sub nivelul optim."

Dintre antipsihoticele atipice studiate în relație cu BPD, haloperidolul poate reduce mânia, iar flupentixolul poate reduce înclinația spre comportament suicidar. Dintre antipsihoticele atipice, o cercetare a constatat că aripiprazolul poate reduce problemele interpersonale și impulsivitatea. Olanzapina, precum și quetiapina, pot reduce instabilitatea afectivă, mânia și simptomele paranoide psihotice și anxietatea, dar un placebo a prezentat o un mai mare beneficiu în caz de ideație suicidară decât olanzapina. Efectul ziprasidonei nu este semnificativ.

Dintre stabilizatorii de dispoziție studiați, valproatul de semisodiu poate ameliora depresia, impulsivitatea, problemele interpersonale și mânia. Lamotrigina poate reduce impulsivitatea și mânia; topiramatul poate ameliora problemele interpersonale, impulsivitatea, anxietatea, mânia și patologia psihiatrică generală. Efectul carbamazepinei n-a fost semnificativ. Dintre antidepresivelor, amitriptilina poate reduce depresia, dar mianserin, fluoxetina, fluvoxamina și suflatul de fenelzină n-au arătat vreun efect. Acizii grași omega-3 pot ameliora înclinația suicidară și depresia. , probele acestor medicații n-au fost reproduse, iar efectele pe termen lung n-au fost evaluate.

Din cauza evidenței slabe și a potențialului de efecte adverse serioase ale unora dintre aceste medicamente, instrucțiunile din 2009 ale National Institute for Health and Clinical Excellence (NICE) din Regatul Unit pentru tratarea și managementul BPD recomandă, "Tratamentul cu medicamente nu trebuie utilizat anume pentru tulburarea de personalitate borderline sau pentru simptomele individuale sau comportamentul asociat cu această tulburare." În orice caz, "tratamentul medicamentos poate fi luat în considerate în tratamentul general al condițiilor comorbide". Ele sugerează o "analiză a tratamentului persoanelor cu tulburarea de personalitate borderline care nu sunt diagnosticate cu o boală mentală sau fizică comorbidă și cărora în prezent li se prescrise medicamente, în scopul reducerii și opririi tratamentului medicamentos inutil".

Prognoză
Cu tratament, majoritatea persoanelor cu BPD pot avea parte de alinare a simptomelor dureroase și pot obține remisiune, definită ca alinare consistentă a simptomelor timp ce cel puțin doi ani. Un studiu longitudinal care a urmărit simptomele persoanelor cu BPD a constatat că 34.5% au obținut remisiunea în timp de cel mult doi ani de la începutul studiului. În cel mult patru ani, 49.4% au obținut remisiunea, iar în cel mult șase ani - 68.6%. La sfârșitul studiului, 73.5% din participanți erau în stare de remisiune. Mai mult, din cei care au obținut recuperare din simptome, doar 5.9% au experimentat recurențe. Un studiu ulterior a găsit că la zece ani după punctul de început al studiului (în timpul spitalizării), 86% din pacienți au obținut recuperare din simptome.

Personalitatea pacientului poate juca un rol important în timpul procesului terapeutic, ducând la rezultate clinice mai bune. Cercetări recente au arătat că pacienții cu BPD care fac terapie dialectic-comportamentală (DBT) expun rezultate clinice mai bine corelat cu nivelurile mai înalte de trăsătură agreabilă a pacientului, în comparație cu pacienții care fie au caracter agreabil scăzut sau nu sunt tratați cu DBT. Această asociere este mediată prin de puterea alianței de lucru între pacient și terapeut; așadar, pacienții mai agreabili dezvoltă alianțe mai puternice cu terapeuții lor, ceea ce în schimb, duce la rezultate clinice mai bune.

În plus pe lângă recuperarea din simptomele dureroase, persoanele cu BPD obțin de asemenea niveluri înalte de funcționare psihosocială. Un studiu longitudinal care a urmărit abilitățile sociale și de lucru ale participanților cu BPD a constatat că la șase ani după diagnosticare, 56% din participanți aveau o funcționare bună în mediile de lucru și sociale, în comparație cu 26% din participanți la momentul diagnosticării. Realizările vocaționale au fost în general mai limitate, chiar în comparație cu cele ale altor tulburări de personalitate. Oricum, cei a căror simptome au intrat în stare de remisiune erau semnificativ mai înclinați să aibă relații bune cu un partener romantic și cel puțin un părinte, performanțe bune la serviciu și școală, un continuu lucru și istoric școlar și o bună funcționare psihosocială per total.

Epidemiologie
Prevalența BPD a fost inițial estimată a fi de 1-2 procente din populația generală și are loc de trei ori mai des la femei decât la bărbați. Oricum, potrivit unui studiu din 2008, prevalența BPD pe parcursul vieții constituie 5.9% din populația generală, manifestându-se la 5.6% din bărbați și 6.2% din femei. În acest studiu, diferența între rate la bărbați și femei nu s-a constatat a fi semnificativă din punct de vedere statistic.

Se estimează că tulburarea de personalitate borderline contribuie la 20 procente din spitalizările psihiatrice și are loc 10 procente din pacienții externi.

29.5 procente din recent internații din statul Iowa din SUA aveau un diagnostic de tulburare de personalitate borderline în 2007, iar prevalența totală a BPD în populația din închisorile SUA se crede că este de 17 procente. Aceste numere mari pot fi puse în relație cu frecvența înaltă de abuz de substanțe și tulburări de abuz de substanțe printre persoanele cu BPD, care se estimează a fi de 38 de procente.

Istorie

Coexistența stărilor de dispoziție intense și divergente în cadrul unui individ a fost recunoscută de Homer, Hippocrate și Areteus, ultimul descriind prezența fluctuantă a mâniei impulsive, melancoliei și maniei în cadrul unei și aceleiași persoane. Conceptul a fost reînviat de medicul elvețian Théophile Bonet în 1684 care, utilizând termenul folie maniaco-mélancolique, a descris fenomenul stărilor de dispoziție instabile care au urmat unui curs imprevizibil. Alți scriitori au observat același tipar, inclusiv psihiatrii americani Charles H. Hughes în 1884 și J.C. Rosse în 1890, care a numit tulburarea "nebunie borderline". În 1921, Kraepelin a identificat o "personalitate excitabilă" care se aseamănă mult cu trăsăturile borderline din actualul concept de BPD.

Prima lucrare psihanalitică semnificativă care a utilizat termenul "borderline" a fost scrisă de Adolf Stern în 1938. A descris un grup de pacienți care sufereau de ceea credea el a fi o formă ușoară de schizofrenie, aflată la hotarul (borderline)  dintre nevroză și psihoză.

Anii 1960 și 1970 au fost martorii unei schimbări de gândire, condiția de schizofrenia borderline ajungând să fie gândită ca tulburarea afectivă borderline (tulburare de dispoziție), aflată la marginile tulburării bipolare, ciclotimiei și distimiei. În DSM-II, subliniindu-se intensitatea și variabilitatea stărilor de dispozție, a fost numită personalitate ciclotimică (personalitate afectivă). În timp ce termenul "borderline" evolua spre a se referi la un tip distinct de tulburare, psihanaliști precum Otto Kernberg l-au utilizat pentru a se referi la un spectru larg de probleme, descriind un nivel intermediar de organizare a personalității între nevroză și psihoză.

După ce criteriile standardizate au evoluat, BPD a fost distinsă de tulburările de dispoziție și alte tulburări din Axa I, devenind diagnostic de tulburare de personalitate în 1980 odată cu publicarea DSM-III. Diagnosticul a fost deosebit de schizofrenia sub-sindromală, care a primit termenul de "tulburare de personalitate schizotipală". Grupul de Lucru al Axei II a al Asociației Psihiatrice Americane a decis în final asupra numelui "tulburare de personalitate borderline", care este încă în uz în DSM-5 azi. Oricum, termenul "borderline" a fost descris ca destul de inadecvat pentru a descrie simptomele caracteristice acestei tulburări.

Etimologie
Există o dezbatere continuă între clinicieni și pacienți despre terminologie și folosirea cuvântului "de graniță" (engl. borderline), unii sugerând că această tulburare trebuie redenumită. Se mai folosește "tulburarea de personalitate instabilă emoțional".

Versiunile mai vechi ale DSM, de dinaintea apariției sistemului de diagnostic multiaxial, îi clasificau pe cei mai mulți oameni cu probleme mentale în două categorii, psihoticii și nevroticii. Clinicienii au observat o anumită clasă de nevrotici care, atunci când se aflau în criză, păreau că încep să introducă borderline în starea de psihoză. Termenul s-a fixat și a evoluat în diagnosticul de tulburare de personalitate borderline de azi.

Controverse

Stigmat
Printre trăsăturile BPD sunt instabilitatea emoțională, relații interpersonale intense și instabile, nevoie de intimitate în relațiile interpersonale și frica de respingere. Ca urmare, persoanele cu BPD adesea evocă emoții intense în cei din jurul lor. Termeni peiorativi utilizați pentru a descrie persoanele cu BPD, precum "dificil", rezistent la tratament", "manipulator" sau "căutător de atenție" sunt adesea utilizați și pot deveni o profeție auto-îndeplinită, întrucât tratamentul negativ acordat acestor indivizi duce la mai mult comportament auto-distructiv.

Violență fizică
Stigmatul din jurul tulburării de personalitate borderline include ideea că oamenii cu BPD sunt înclinați spre violență împotriva altora. În timp ce filmele și media vizuală adesea îi tratează pe oamenii cu BPD ca pe ceva senzațional prezentându-i ca violenți, majoritatea cercetătorilor sunt de acord că este improbabil ca persoanele cu BPD să-i rănească pe alții. Deși oamenii cu BPD adesea se confruntă cu experiențe de mânie intensă, o caracteristică definitorie a BPD este o direcționează spre interiorul lor. Una dintre diferențele cheie din BPD și tulburarea de personalitate antisocială este că oamenii cu BPD au tendința de a-și internaliza mânia făcându-și rău lor înșiși, pe când oamenii cu tulburare de personalitate antisocială tind să și-o externalizeze făcând rău altora.

În plus, adulții cu BPD adesea au experimentat abuz în copilărie, așadar mulți oameni cu BPD adoptă o politică de "nu toleranță" față de expresiile de toleranță de orice fel. Aversiunea lor extremă față de violență îi poate face pe mulți oameni cu BPD să supracompenseze și experimenteze dificultăți în a fi asertivi și a-și exprima nevoile. Aceasta este o cale prin care persoanele cu BPD aleg să își facă rău lor înșiși, nu să le facă rău altora. O altă cale prin care persoanele cu BPD evită să-și exprime furia prin violență este cauzarea de prejudicii lor înșiși, un exemplu în acest sens fiind auto-rănirea non-suicidară.

Terminologie
Din cauza îngrijorărilor legate de stigmat și din cauza îndepărtării de baza teoretică originală a termenului (vezi istoria), există o dezbatere în desfășurare cu privire la redenumirea tulburării de personalitate borderline. În timp ce unii clinicieni sunt de acord cu actualul nume, alții susțin că trebuie schimbat, întructâ mulți care sunt etichetați cu tulburarea de personalitate borderline consideră numele ca fiind nefolositor, stagmatizant sau inexact. Valerie Porr, președinte al Treatment and Research Advancement Association for Personality Disorders susține că "numele BPD induce confuzie, nu comunică nici o informație relevantă sau descriptivă și întărește stigmatul existent."

Sugestii alternative pentru nume sunt tulburarea reglării emoționale sau tulburarea de dereglare emoțională. Tulburarea impusului și tulburarea de reglare interpersonală sunt alte alternative valide, potrivit lui John G. Gunderson de la Spitalul McLean din Statele Unite. Alt termen sugerat de psihiatrul Carolyn Quadrio este dezorganizare de personalitate posttraumatică, oglindind statutul condiției de (adesea) tulburare de stres posttraumatic (TSPT) precum și de tulburare de personalitate. Oricum, deși mulți borderline au istorii traumatizante, unii nu mărturisesc nici un fel de eveniment traumatizant, ceea ce sugerează că BPD nu este neapărat o tulburare din spectrul traumatic.

Treatment and Research Advancements National Association for Personality Disorders (TARA-APD) a făcut o campanie care a eșuat pentru schimbarea numelui BPD în DSM-5, publicat în 2013, în care numele "tulburare de personalitate borderline" rămâne neschimbat și nu este considerată o tulburare legată de traume sau factori stresanți.

Note

Bibliografie

Tulburări de personalitate
Diagnostic psihiatric

Tulburare de personalitate borderline


Sergio Javier Migliaccio Magliano (Montevideo, 3 de junio de 1974) es un futbolista y entrenador uruguayo de ascendencia italiana. Jugaba como Portero y militó en diversos clubes de Uruguay, Perú, Chile y Colombia.

Trayectoria
Formado en Central Español, debutó profesionalmente en 1994, jugando precisamente en Central Español y luego pasó por Guardia Republicana de Perú (cuando estuvo en una gira de amistosos en aquel país), Provincial Osorno y Cobresal de Chile, River Plate, Deportivo Maldonado, Rocha FC, Montevideo Wanderers, Miramar Misiones, Boyacá Chicó de Colombia, Liverpool de Montevideo, Rentistas y finalmente Sportivo Cerrito.

Asumió el cargo de entrenador interino del Jorge Wilstermann a mediados de 2021.

Clubes

Como futbolista

Como asistente

Como entrenador

Enlaces externos
 Ficha de Sergio Migliaccio en Transfermarkt
 Ficha de Sergio Migliaccio en Soccerway

Futbolistas de Uruguay
Futbolistas del Central Español Fútbol Club
Futbolistas del Club Circolo Sportivo Guardia Republicana
Futbolistas del Club Deportivo Provincial Osorno en los años 1990
Futbolistas del Club Atlético River Plate (Uruguay)
Futbolistas del Club Deportivo Maldonado
Futbolistas del Rocha Fútbol Club
Futbolistas del Montevideo Wanderers Fútbol Club
Futbolistas del Club Sportivo Miramar Misiones
Futbolistas del Club de Deportes Cobresal en los años 2000
Futbolistas del Boyacá Chicó
Futbolistas de la Institución Atlética Sud América
Futbolistas del Liverpool Fútbol Club
Futbolistas del Club Atlético Rentistas
Guardametas de fútbol

Sergio Migliaccio


Lorenzo Piretto (n. 7 decembrie 1942, Tonengo de Mazzè) este un călugăr dominican italian, arhiepiscop și mitropolit romano-catolic de İzmir din 15 noiembrie 2015.

Biografie
Hirotonit preot dominican în 1966, Lorenzo Piretto a absolvit Universitatea din Torino în 1972.

Papa Francisc l-a numit ca arhiepiscop de İzmir la 15 noiembrie 2015, în locul arhiepiscopului Ruggero Franceschini, care s-a retras din funcție din cauza vârstei sale înaintate.

Note

Legături externe

Nașteri în 1942
Nașteri pe 7 decembrie
Arhiepiscopi romano-catolici din secolul al XXI-lea
Episcopi italieni
Ordinul dominican
Italieni în viață
Oameni din Izmir

Lorenzo Piretto


Ensembles

Ensemble ehemalige jüdische Siedlung

Das Ensemble umfasst die gesamte ehemalige jüdische Siedlung, die sich südlich des Schlosses an der Hauptstraße nach Memmingen erstreckt.
Nach dem Dreißigjährigen Krieg siedelte Freiherr Philipp Bernhard von Reichlin-Meldegg im südlichen Teil des Dorfes fünf Judenfamilien an. In den folgenden Jahrhunderten wuchs ihre Zahl. Die Siedlung war bis zur gewaltsamen Deportation der letzten Familien 1940 von jüdischen Bürgern bewohnt. Zu allen Zeiten von der christlichen deutlich unterschieden, verfügte sie über eine Synagoge mit Friedhof (Memminger Straße 17), eine eigene Elementarschule (Memminger Straße 44) und mehrere rituelle Metzgereien (Memminger Straße 16 und bei 37). Das äußere Erscheinungsbild der entsprechend der geringen Grundfläche dichten und kleinteiligen Bebauung im Norden wird, vergleichbar den Haustypen der jüdischen Siedlung in Altenstadt, durch bescheidene Traufseit- und Mansarddachhäuser der Zeit um 1800 bestimmt. Im südlichen Teil überwiegen dagegen freistehende Einzelbauten stattlicheren Charakters, die ab den 1820er Jahren entstanden sind. Brände 1884, 1894 und 1927 haben drei Mehrfamilienhäuser, darunter das sogenannte Lange Haus und das sogenannte Große Judenhaus zerstört. An ihrer Stelle sind einfache Satteldachhäuser neu errichtet worden (Memminger Straße 19, 21, 23, Memminger Straße 22 und 24 sowie Memminger Straße 12 und 14). Aktennummer: E-7-78-139-1

Baudenkmäler

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Fellheim

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

 In dieser [ Kartenansicht] sind Baudenkmäler ohne Koordinaten mit einem roten bzw. orangen Marker dargestellt und können in der Karte gesetzt werden. Baudenkmäler ohne Bild sind mit einem blauen bzw. roten Marker gekennzeichnet, Baudenkmäler mit Bild mit einem grünen bzw. orangen Marker.

Fellheim
!

Liste der Baudenkmäler in Fellheim


The Soft Bulletin is the ninth studio album by American rock band the Flaming Lips, released by Warner Bros. Records on May 17, 1999, in the United Kingdom, and on June 22, 1999, in the United States. The album was released to widespread acclaim, and was hailed by critics as a departure from their previous guitar-heavy alternative rock sound into a more layered, intricately arranged work.

Music and lyrics
The album was considered to mark a change in the course for the band, with more traditional catchy melodies, accessible-sounding music (their previous album Zaireeka was a quadruple album of experimental sounds meant to be played on four separate stereo systems simultaneously), and more serious and thoughtful lyrics.

The album was also noted for its fusion of ordinary rock instruments, electronic beats, and synthesizers. Its large, layered, symphonic sound has also earned it a reputation as the Pet Sounds of the 1990s from a few critics. This sound was achieved in part by detuning and layering multiple MIDI keyboards as opposed to recording a live orchestra.

Artwork
The cover artwork of the album is a modified version of a photograph taken by Lawrence Schiller titled The Acid Test: Neal Cassady, which according to Schiller, depicts Neal Cassady dancing with his own shadow during an Acid Test conducted by the Merry Pranksters. The original photograph was featured in a 1966 Life magazine article on LSD.

Reception

The Soft Bulletin was lauded by critics and fans alike and topped numerous "Best of 1999" lists. The album is now considered by many to be the Flaming Lips's masterpiece. The Soft Bulletin is considered by some to be partially responsible for establishing the latter-day identity of the Flaming Lips, and as its following expanded over the years after its release, paving the way to their being among the most well-respected groups of the 2000s.

In 2006, Robert Dimery chose The Soft Bulletin and its follow-up Yoshimi Battles the Pink Robots as part of his book 1001 Albums You Must Hear Before You Die. Pitchfork ranked the album 3rd on the Top 100 albums of the 1990s list, and awarded it a rare score of 10.0. AllMusic's Jason Ankeny gave it a highly enthusiastic review, concluding that "there's no telling where The Lips will go from here, but it's almost beside the point – not just the best album of 1999, The Soft Bulletin might be the best record of the entire decade". According to Acclaimed Music, The Soft Bulletin is the most acclaimed album of 1999, as well as the 110th most acclaimed all time.

Since late 2010, the album has been sporadically performed live in its entirety over the years, and on May 26, 2016, an orchestra was used to embellish sounds of the album while the band played their main instruments for the album at the concert.

As of 2002 it had sold 100,000 units in the United States according to Nielsen SoundScan.

Track listing
Upon its release, The Soft Bulletin was subject to record company demands for commercial-sounding music, hence the inclusion of remixes of several songs. In addition, the US ("The Spiderbite Song") and UK ("Slow Motion") CDs each contain one track that the other does not.

US CD release

The worldwide digital edition uses the US track listing but switches the versions of "Race for the Prize" (track 1 and 13).

UK and Australian CD release

Vinyl release

The Soft Bulletin 5.1
On January 31, 2006, Warner Bros. re-released The Soft Bulletin in the US as a two-disc package titled The Soft Bulletin 5.1. It includes a remastered CD and a DVD-Audio disc that contains a 5.1-channel surround sound mix of the album.

Package content

CD and DVD
 "Race for the Prize" – 4:18
 "A Spoonful Weighs a Ton" – 3:32
 "The Spark That Bled" – 5:55
 "Slow Motion" – 3:49
 "What Is the Light?" – 4:05
 "The Observer" – 4:11
 "Waitin' for a Superman" – 4:17
 "Suddenly Everything Has Changed" – 3:54
 "The Gash" – 4:02
 "Feeling Yourself Disintegrate" – 5:23
 "Sleeping on the Roof" – 3:04
 "The Spiderbite Song" – 4:02
 "Buggin – 3:22

DVD videos
 "Race for the Prize" – 4:26
 "Waitin' for a Superman" – 4:39

DVD outtakes
 "1000 Ft. Hands" – 5:50
 "The Captain Is a Cold Hearted and Egotistical Fool" – 5:14
 "Satellite of You" – 4:32

DVD radio sessions
 "Up Above the Daily Hum" – 4:38
 "The Switch That Turns Off the Universe" – 7:54
 "We Can't Predict the Future" – 3:04
 "It Remained Unrealizable" – 8:34

The 5.1 package has the UK track list with the remixes at the end removed. They were replaced with "The Spiderbite Song" and the original mix of "Buggin which had previously only seen release on a US promotional CD.
This package marks the first time that US consumers have been able to get "Slow Motion" on CD, as this had previously only been available on the UK CD and the US vinyl releases.

Packaging error
The first pressings of The Soft Bulletin 5.1 were erroneously shipped with an original US CD instead of the new remastered CD with the revised track list. The band offered to replace the incorrect CD with the new version for anyone who received the wrong CD in their package. In addition, many people who sent their incorrect CDs in for replacement also received a handwritten letter of apology from the band's bassist, Michael Ivins. Warner Bros. has since fixed this problem.

Personnel
The Flaming Lips
Wayne Coyne – vocals, guitar, keyboards, theremin
Michael Ivins – bass, keyboards, backing vocals, engineering
Steven Drozd – drums, percussion, guitar, keyboards, bass, backing vocals

Production
The Flaming Lips – production, mix, recording
Dave Fridmann – production, mix, recording
Michael Ivins – additional engineering
Scott Booker – production
Steve Hall – mastering (at Future Disc Systems)

Remixes
Peter Mokran – additional production & mix
Scott Bennett – additional bass on "Waitin' for a Superman (Remix)"

Packaging
Lawrence Schiller – cover photograph
George Salisbury – layout & design

References

1999 albums
The Flaming Lips albums
Warner Records albums
Albums produced by Dave Fridmann
Albums recorded at Tarbox Road Studios
Art rock albums by American artists

The Soft Bulletin


Coin flipping, coin tossing, or heads or tails is the practice of throwing a coin in the air and checking which side is showing when it lands, in order to choose between two alternatives, heads or tails, sometimes used to resolve a dispute between two parties. It is a form of sortition which inherently has two possible outcomes. The party who calls the side that is facing up when the coin lands wins.

History

Coin flipping was known to the Romans as navia aut caput ("ship or head"), as some coins had a ship on one side and the head of the emperor on the other.
In England, this was referred to as cross and pile.

Process
During a coin toss, the coin is thrown into the air such that it rotates edge-over-edge several times. Either beforehand or when the coin is in the air, an interested party declares "heads" or "tails", indicating which side of the coin that party is choosing. The other party is assigned the opposite side. Depending on custom, the coin may be caught; caught and inverted; or allowed to land on the ground. When the coin comes to rest, the toss is complete and the party who called correctly or was assigned the upper side is declared the winner.

It is possible for a coin to land on its side, usually by landing up against an object (such as a shoe) or by getting stuck in the ground. However, even on a flat surface it is possible for a coin to land on its edge. A computational model suggests that the chance of a coin landing on its edge and staying there is about 1 in 6000 for an American nickel. In most cases the coin is simply re-flipped.

The coin may be any type as long as it has two distinct sides; it need not be a circulating coin as such. Larger coins tend to be more popular than smaller ones. Some high-profile coin tosses, such as the Cricket World Cup and the Super Bowl, use custom-made ceremonial medallions.

Three-way
Three-way coin flips are also possible, by a different process – this can be done either to choose two out of three, or to choose one out of three. To choose two out of three, three coins are flipped, and if two coins come up the same and one different, the different one loses (is out), leaving two players. To choose one out of three, the previous is either reversed (the odd coin out is the winner) or a regular two-way coin flip between the two remaining players can decide. The three-way flip is  75% likely to work each time it is tried (if all coins are heads or all are tails, each of which occur 1/8 of the time due to the chances being 0.5 by 0.5 by 0.5, the flip is repeated until the results differ), and does not require that "heads" or "tails" be called.
A well-known example of such a three-way coin flip (choose two out of three) is dramatized in Friday Night Lights (originally a book, subsequently film and TV series), wherein three Texas high school football teams use a three-way coin flip. A legacy of that particular 1988 coin flip was to reduce the use of coin flips to break ties in Texas sports, instead using point systems to reduce the frequency of ties.

Use in dispute resolution

Coin tossing is a simple and unbiased way of settling a dispute or deciding between two or more arbitrary options. In a game theoretic analysis it provides even odds to both sides involved, requiring little effort and preventing the dispute from escalating into a struggle. It is used widely in sports and other games to decide arbitrary factors such as which side of the field a team will play from, or which side will attack or defend initially; these decisions may tend to favor one side, or may be neutral. Factors such as wind direction, the position of the sun, and other conditions may affect the decision. In team sports it is often the captain who makes the call, while the umpire or referee usually oversees such proceedings. A competitive method may be used instead of a toss in some situations, for example in basketball the jump ball is employed, while the face-off plays a similar role in ice hockey.

Coin flipping is used to decide which end of the field the teams will play to and/or which team gets first use of the ball, or similar questions in football matches, American football games, Australian rules football, volleyball, and other sports requiring such decisions. In the U.S. a specially minted coin is flipped in National Football League games; the coin is then sent to the Pro Football Hall of Fame, and other coins of the special series minted at the same time are sold to collectors. The original XFL, a short-lived American football league, attempted to avoid coin tosses by implementing a face-off style "opening scramble," in which one player from each team tried to recover a loose football; the team whose player recovered the ball got first choice. Because of the high rate of injury in these events, it has not achieved mainstream popularity in any football league (a modified version was adopted by X-League Indoor Football, in which each player pursued his own ball), and coin tossing remains the method of choice in American football. (The revived XFL, which launched in 2020, removed the coin toss altogether and allowed that decision to be made as part of a team's home field advantage.)

In an association football match, the team winning the coin toss chooses which goal to attack in the first half; the opposing team kicks off for the first half. For the second half, the teams switch ends, and the team that won the coin toss kicks off. Coin tosses are also used to decide which team has the pick of going first or second in a penalty shoot-out. Before the early-1970s introduction of the penalty shootout, coin tosses were occasionally needed to decide the outcome of drawn matches where a replay was not possible. The most famous instance of this was the semifinal game of the 1968 European Championship between Italy and the Soviet Union, which finished 0–0 after extra time. Italy won, and went on to become European champions.

In cricket the toss is often significant, as the decision whether to bat or bowl first can influence the outcome of the game. Similarly, in tennis a coin toss is used in professional matches to determine which player serves first. The player who wins the toss decides whether to serve first or return, while the loser of the toss decides which end of the court each player plays on first.

In duels a coin toss was sometimes used to determine which combatant had the sun at his back.
In some other sports, the result of the toss is less crucial and merely a way to fairly choose between two more or less equal options.

The National Football League also has a coin toss for tie-breaking among teams for playoff berths and seeding, but the rules make the need for coin toss, which is random rather than competitive, very unlikely. A similar procedure breaks ties for the purposes of seeding in the NFL Draft; these coin tosses are more common, since the tie-breaking procedure for the draft is much less elaborate than the one used for playoff seeding.

Major League Baseball once conducted a series of coin flips as a contingency on the last month of its regular season to determine home teams for any potential one-game playoff games that might need to be added to the regular season. Most of these cases did not occur. From the 2009 season, the method to determine home-field advantage was changed.

Fédération Internationale d'Escrime rules use a coin toss to determine the winner of some fencing matches that remain tied at the end of a "sudden death" extra minute of competition. Although in most international matches this is now done electronically by the scoring apparatus.

In the United States Asa Lovejoy and Francis W. Pettygrove, who each owned the claim to the land that would later become Portland, Oregon, wanted to name the new town after their respective hometowns of Boston, Massachusetts and Portland, Maine; Pettygrove won the coin flip.

Scientists sometimes use coin flipping to determine the order in which they appear on the list of authors of scholarly papers.

In addition to its practical applications in sports, coin tossing is symbolic of the democratic principle of equal opportunity. When two parties face an impasse, the act of flipping a coin signifies a commitment to impartiality and a willingness to accept the outcome, no matter how arbitrary it may seem. This shared acceptance of chance as the ultimate arbiter can foster cooperation and conflict resolution in various aspects of life beyond sports, including business negotiations and interpersonal conflicts.

Politics

Australia
In December 2006, Australian television networks Seven and Ten, which shared the broadcasting of the 2007 AFL Season, decided who would broadcast the Grand Final with the toss of a coin. Network Ten won.

Canada
In some jurisdictions, a coin is flipped to decide between two candidates who poll equal number of votes in an election, or two companies tendering equal prices for a project. For example, a coin toss decided a City of Toronto tender in 2003 for painting lines on 1,605 km of city streets: the bids were $161,110.00 ($100.3800623 per km), $146,584.65 ($91.33 per km, exactly), and two equal bids of $111,242.55 ($69.31 per km, exactly).

Philippines
"Drawing of lots" is one of the methods to break ties to determine a winner in an election; the coin flip is considered an acceptable variant. Each candidate will be given five chances to flip a coin; the candidate with the most "heads" wins. The 2013 mayoral election in San Teodoro, Oriental Mindoro was decided on a coin flip, with a winner being proclaimed after the second round when both candidates remained tied in the first round.

United Kingdom
In the United Kingdom, if a local or national election has resulted in a tie where candidates receive exactly the same number of votes, then the winner can be decided either by drawing straws/lots, coin flip, or drawing a high card in pack of cards.

United States
In the United States, when a new state is added to the Union, a coin toss determines the class of the senators (i.e., the election cycle in which the term each of the new state's senators will expire) in the US Senate. Also, a number of states provide for "drawing lots" in the event an election ends in a tie, and this is usually resolved by a coin toss or picking names from a hat. A 2017 election to the 94th District of the Virginia House of Delegates resulted in a tie between Republican incumbent David Yancey and Democratic challenger Shelly Simmonds, with exactly 11,608 votes each. Under state law, the election was to be decided by drawing a name from a bowl, although a coin toss would also have been an acceptable option. The chair of the Board of Elections drew the film canister with Yancey's name, and he was declared the winner. Additionally, the outcome of the draw determined control of the entire House, as Republicans won 50 of the other 99 seats and Democrats 49. A Yancey win extended  the Republican advantage to 51–49, whereas a Simmonds win would have resulted in a 50–50 tie. As there is no provision for breaking ties in the House as a whole, this would have forced a power sharing agreement between the two parties.

Physics
The outcome of coin flipping has been studied by the mathematician and former magician Persi Diaconis and his collaborators. They have demonstrated that a mechanical coin flipper which imparts the same initial conditions for every toss has a highly predictable outcomethe phase space is fairly regular. Further, in actual flipping, people exhibit slight bias"coin tossing is fair to two decimals but not to three. That is, typical flips show biases such as 0.495 or 0.503."

In studying coin flipping, to observe the rotation speed of coin flips, Diaconis first used a strobe light and a coin with one side painted black, the other white, so that when the speed of the strobe flash equaled the rotation rate of the coin, it would appear to always show the same side. This proved difficult to use, and rotation rate was more accurately computed by attaching floss to a coin, such that it would wind around the coinafter a flip, one could count rotations by unwinding the floss, and then compute rotation rate as flips over air time.

Moreover, their theoretical analysis of the physics of coin tosses predicts a slight bias for a caught coin to be caught the same way up as it was thrown, with a probability of around 0.51, though a subsequent attempt to verify this experimentally gave ambiguous results. Stage magicians and gamblers, with practice, are able to greatly increase this bias, whilst still making throws which are visually indistinguishable from normal throws.

Since the images on the two sides of actual coins are made of raised metal, the toss is likely to slightly favor one face or the other if the coin is allowed to roll on one edge upon landing. Coin spinning is much more likely to be biased than flipping, and conjurers trim the edges of coins so that when spun they usually land on a particular face.

Counterintuitive properties
Human intuition about conditional probability is often very poor and can give rise to some seemingly surprising observations. For example, if the successive tosses of a coin are recorded as a string of "H" and "T", then for any trial of tosses, it is twice as likely that the triplet TTH will occur before THT than after it. It is three times as likely that "THH will precede HHT" than that "THH will follow HHT"; see also Penney's game.

Mathematics
The mathematical abstraction of the statistics of coin flipping is described by means of the Bernoulli process; a single flip of a coin is a Bernoulli trial. In the study of statistics, coin-flipping plays the role of being an introductory example of the complexities of statistics. A commonly treated textbook topic is that of checking if a coin is fair.

Telecommunications

There is no reliable way to use a true coin flip to settle a dispute between two parties if they cannot both see the coin—for example, over the phone. The flipping party could easily lie about the outcome of the toss. In telecommunications and cryptography, the following algorithm can be used:

 Alice and Bob each privately choose a random word, e.g. bubblejet and knockback respectively.
 Alice privately decides to call "tails" on the coin flip.
 Bob sends Alice his chosen word knockback.
 Alice computes a cryptographic hash of a string that includes the two chosen words and the call (eg. bubblejet knockback tails), and sends that hash (eg. 3fe97d8e6456a1dce4508d00251345e3) to Bob.
 Bob performs the physical coin flip, and announces the result, heads or tails, to Alice.
 Alice reveals that the string she hashed was bubblejet knockback tails, including both of their words and a call of tails
 Bob confirms for himself that 3fe97d8e6456a1dce4508d00251345e3 is the hash of bubblejet knockback tails
 Both parties can now determine whether Alice's call of "tails" matched Bob's coin.

Bob, by providing his own random word, guarantees that Alice is not able to precompute an image pair of "tail/random string" or "head/random string", for two different random words. Bob is also unable to reverse Alice's hash to see what her chosen outcome was before flipping the coin, and to lie effectively about its outcome, because he does not know Alice's random word at that point in the process.

Lotteries
The New Zealand lottery game Big Wednesday uses a coin toss. If a player matches all 6 of their numbers, the coin toss will decide whether they win a cash jackpot (minimum of NZ$25,000) or a bigger jackpot with luxury prizes (minimum of NZ$2 million cash, plus value of luxury prizes.) The coin toss is also used in determining the Second Chance winner's prize.

Clarifying feelings
A technique attributed to Sigmund Freud to help in making difficult decisions is to toss a coin not actually to determine the decision, but to clarify the decision-maker's feelings. He explained: "I did not say you should follow blindly what the coin tells you. What I want you to do is to note what the coin indicates. Then look into your own reactions. Ask yourself: Am I pleased? Am I disappointed? That will help you to recognize how you really feel about the matter, deep down inside. With that as a basis, you'll then be ready to make up your mind and come to the right decision."

Danish poet Piet Hein's 1966 book Grooks includes a poem, "A Psychological Tip", on a similar theme:

See also
 Bernoulli process
 Drawing straws
 Toss (cricket)
 Fair coin
 Checking whether a coin is fair
 Flipism
 Penney's game
 Gambler's fallacy
 Rock paper scissors
 Two-up
 Two-Face

References

Citations

Sources

External links

Flipping
Sampling (statistics)
Gambling mathematics

Coin flipping


A hipótese do paraíso poluidor postula que, quando as grandes nações industrializadas procuram instalar fábricas ou escritórios no exterior, muitas vezes procuram a opção mais barata em termos de recursos e mão de obra que ofereça a terra e o acesso material de que necessitam. No entanto, isso muitas vezes vem ao custo de práticas ambientalmente insalubres. As nações em desenvolvimento com recursos e mão de obra baratos tendem a ter regulamentações ambientais menos rigorosas e, inversamente, nações com regulamentações ambientais mais rígidas tornam-se mais caras para as empresas devido aos custos associados ao atendimento dessas normas. Assim, as empresas que optam por investir fisicamente em países estrangeiros tendem a (re)localizar-se nos países com os mais baixos padrões ambientais ou com menor fiscalização.

Três escalas da hipótese

 Os custos de controle da poluição têm impacto nas margens, onde exercem algum efeito nas decisões de investimento e nos fluxos comerciais.
 Os custos de controle da poluição são importantes o suficiente para influenciar de forma mensurável o comércio e o investimento.
 Os países estabelecem seus padrões ambientais abaixo dos níveis socialmente eficientes para atrair investimentos ou promover suas exportações.

As escalas 1 e 2 têm suporte empírico, mas a significância da hipótese em relação a outros fatores de investimento e comércio ainda é controversa. Um estudo descobriu que as regulamentações ambientais têm um forte efeito negativo sobre o IDE de um país, particularmente em indústrias de poluição intensiva quando medido pelo emprego. No entanto, esse mesmo estudo constatou que as regulamentações ambientais presentes nos vizinhos de um país têm um impacto insignificante nos fluxos comerciais desse país.

Fórmula e variações

 Yi = αRi + XiβI + εi

Na fórmula acima, Y é atividade econômica, R é rigor regulatório, X é um agregado de outras características que afetam Y e ε é um termo de erro. Teoricamente, alterando seu valor de R, os analistas poderão calcular o efeito esperado na atividade econômica. De acordo com a Hipótese do paraíso poluidor, essa equação mostra que as regulamentações ambientais e a atividade econômica estão negativamente correlacionadas, pois as regulamentações elevam o custo dos principais insumos de bens com produções intensivas em poluição e reduzem a vantagem comparativa das jurisdições nesses bens. Essa falta de vantagem comparativa faz com que as empresas se mudem para países com padrões ambientais mais baixos, diminuindo Y.

Há também uma fórmula expandida, conforme mostrado abaixo:

 Yit = vi + αRit + γTit + θRitTit + X'βit + εit

Essa fórmula expandida leva em consideração se a liberalização comercial (ou seja, o nível de barreiras comerciais que existem em um país, rotulado como T) aumenta a correlação negativa entre atividade econômica (Y) e rigor regulatório (R). Alguns autores afirmam que as barreiras comerciais afetam desproporcionalmente o meio ambiente, e essa equação tenta quantificar a interação entre as barreiras comerciais e o rigor regulatório, e o efeito correspondente em relação ao produto em uma economia.

Conexão com a curva ambiental de Kuznets

A curva ambiental de Kuznets (EKC) é um modelo conceitual que sugere que as concentrações de poluição de um país aumentam com o desenvolvimento e a industrialização até um ponto de virada, após o qual caem novamente à medida que o país usa sua maior riqueza para reduzir as concentrações de poluição, sugerindo que a ambiente nos países desenvolvidos vem à custa de um ambiente mais sujo nos países em desenvolvimento. Nesse sentido, o EKC é potencialmente um reflexo da Hipótese do paraíso poluidor, pois um dos fatores que podem impulsionar o aumento da degradação ambiental observado nas economias pré-industriais é o influxo de resíduos das economias pós-industriais. Essa mesma transferência de empresas poluidoras por meio do comércio e do investimento estrangeiro pode levar à diminuição da degradação ambiental observada na seção decrescente da EKC, que modela economias pós-industriais (de serviços). Esse modelo é válido em casos de desenvolvimento nacional, mas não necessariamente pode ser aplicado em escala local.

Exemplo no mundo real
As baterias gastas que os estadunidenses entregam para serem recicladas estão sendo cada vez mais enviadas para o México, onde o chumbo dentro delas é extraído por métodos brutos que são ilegais nos Estados Unidos. Esse aumento do fluxo de exportação é resultado de novos padrões rígidos da Agência de Proteção Ambiental sobre poluição por chumbo, que tornam a reciclagem doméstica mais difícil e cara nos Estados Unidos, mas não proíbem as empresas de exportar o trabalho e o perigo para países onde os padrões ambientais são baixos e a execução é frouxa. Nesse sentido, o México está se tornando um paraíso de poluição para a indústria de baterias dos Estados Unidos porque as autoridades ambientais mexicanas reconhecem que não têm dinheiro, mão de obra e capacidade técnica para policiar o fluxo. De acordo com o jornal The New York Times em 2011, 20% das baterias americanas de veículos e industriais estavam sendo exportadas para o México, contra 6% em 2007, o que significa que aproximadamente 20 milhões de baterias cruzariam a fronteira naquele ano. Uma proporção significativa desse fluxo estava sendo contrabandeada depois de ser rotulada erroneamente como sucata de metal.

O mapa-múndi mostrado aqui ilustra como os locais de despejo de lixo eletrônico (ou locais onde cidadãos ou corporações multinacionais de nações industrializadas despejam seus dispositivos eletrônicos usados) juntamente com o PIB PPC per capita desses países.

Embora o PIB PPC per capita não seja um indicador perfeito de desenvolvimento econômico, e os lixões de lixo eletrônico sejam apenas uma pequena faceta do que poderia ser um paraíso de poluição maior, este mapa ilustra como os lixões de lixo eletrônico geralmente estão localizados em regiões mais pobres, em nações relativamente pré-industriais, o que fornece algum suporte rudimentar para a hipótese do paraíso poluidor.

Áreas de controvérsia
A primeira área de controvérsia com relação à Hipótese do paraíso poluidor tem a ver com as fórmulas acima. Encontrar uma medida apropriada de rigor regulatório (R) não é simples, porque queremos saber quanto a produção é mais cara em uma determinada jurisdição em relação a outras devido às regulamentações ambientais dessa jurisdição. Os custos de conformidade decorrentes desses regulamentos, no entanto, podem vir na forma de impostos ambientais, atrasos regulatórios, ameaça ou execução de ações judiciais, redesenho de produtos ou limites de emissões. Essa proliferação de estilos de custo torna o R difícil de quantificar.

Outra crítica importante da segunda fórmula é que é difícil medir o rigor regulatório e as barreiras comerciais porque os dois efeitos são provavelmente endógenos, de modo que poucos estudos tentaram estimar o efeito indireto da liberalização do comércio em paraísos de poluição. Além disso, os governos às vezes se envolvem em uma competição ineficiente para realmente atrair indústrias poluidoras por meio do enfraquecimento de seus padrões ambientais. No entanto, de acordo com a teoria econômica convencional, os governos que maximizam o bem-estar devem estabelecer padrões para que os benefícios justifiquem os custos na margem. Isso não significa que os padrões ambientais serão iguais em todos os lugares, pois as jurisdições têm diferentes capacidades assimilativas, custos de redução e atitudes sociais em relação ao meio ambiente, o que significa que é de se esperar heterogeneidade nos padrões de poluição. Por extensão, isso significa que a migração da indústria para jurisdições menos rigorosas pode não levantar preocupações de eficiência no sentido econômico.

Uma área final de controvérsia é se a hipótese do paraíso poluidor tem suporte empírico. Por exemplo, estudos encontraram evidências estatisticamente significativas de que países com má qualidade do ar têm exportações líquidas de carvão mais altas, mas a magnitude do impacto é pequena em relação a outras variáveis. Paul Krugman, um economista ganhador do Prêmio Nobel, é cético sobre se os paraísos de poluição têm suporte empírico na teoria econômica, como ele escreve: "Neste ponto, é difícil encontrar grandes exemplos de indústrias em que o fenômeno dos paraísos de poluição, na medida em que ocorre, leva a externalidades negativas internacionais. Isso não significa, no entanto, que tais exemplos não possam surgir no futuro."

A escala 3 acima teve argumentos empíricos feitos especificamente contra ela, especialmente nos últimos 20 anos. Alguns economistas argumentam que, uma vez que padrões ambientais mais altos sejam introduzidos em um país, as maiores empresas multinacionais presentes no país provavelmente pressionarão pela fiscalização, de modo a reduzir a vantagem de custo das empresas locais menores. Esse efeito tornaria os países com padrões ambientais rigorosos um paraíso para as grandes empresas, muitas vezes associadas a níveis mais altos de poluição, o que significa que os agentes poluentes podem ser empresas menores, em vez das multinacionais maiores, como teorizado por outros proponentes da Hipótese dos Paraísos de Poluição.

Veja também

 Despejo ambiental
 Racismo ambiental
 Comunidade de cerca
 Comércio global de resíduos
 Guerra fiscal
 Colonialismo tóxico

Referências

Economia ambiental
Globalização

Hipótese do paraíso poluidor