Let Birgenair 301 je bio čarter let Alas Nacionalesa koji je 6. veljače 1996. trebao prevesti 176 putnika i 13 članova posade iz Puerto Plate u Dominikanskoj Republici u Frankfurt u Njemačku, sa stajanjima u Ganderu, Kanadi i Berlinu, Njemačkoj. Zrakoplov je bio Boeing 757 u vlasništvu turske čarter zračne kompanije Birgenair. Velika većina putnika su bili Nijemci koji su se vraćali s odmora, a posada je bila turske nacionalnosti. Na letu je bilo i 9 Poljaka.

5 minuta nakon polijetanja let se srušio u more 26 km od Puerto Plate, ubivši svih 189-ero ljudi u avionu.

Posada
Uz 10 članova kabinske posade, na letu su bila 3 pilota. Kapetan je bio 62-godišnji Ahmet Erdem, kopilot 34-godišnji Aykut Gergin i zamjenski pilot, 51-godišnji Muhlis Evrenesoğlu.

Let
Još prilikom rulanja na pisti, kapetan je primijetio da njegov indikator zračne brzine ne radi. Ipak, nije zaustavio let već je zrakoplov normalno poletio u 23:42.

Nakon što su se popeli na 2500 stopa, prebačeni su na frekvenciju glavne kontrole leta u Santa Domingu, gdje su dobili instrukciju da se popnu na razinu leta 280 (28 000 stopa).

1 minutu i 30 sekundi, upaljen je autopilot. Međutim, 10-ak sekundi poslije, zrakoplov daje daje dva upozorenja: "Rudder ratio", "Mach airspeed trim". U međuvremenu, posada je postajala sve zbunjenija jer je kapetanov indikator brzine, koji je bio pokvaren, pokazivao brzinu od 300 čvorova koja se povećava dok je indikator brzine prvog časnika, koji je bio ispravan, pokazivao brzinu od 220 čvorova što se smanjuje.

Nesvjesna ikakvih problema, kontrola leta nalaže letu 301 da prijavi prolazak navigacijske točke "POKEG", što je posada potvrdila.

Kapetan je potom pretpostavio da su oba indikatora u krivu po pitanju brzine, što nije bilo istina. Nedugo nakon toga odlučio je pregledati osigurače. Nakon što je izvukao osigurač, pojavilo se upozorenje o prevelikoj brzini. To također nije istina, jer je autopilot koristio podatke iz pokvarenog indikatora brzine koji je pokazivao skoro 350 čvorova, dok je ispravan indikator pokazivao ispod 200 čvorova. Nakon što je izvukao drugi osigurač da utiša upozorenje, brzina po pokvarenom indikatoru dosegnula je 350 čvorova i nastavila se povećavati, iako je u tom trenutku stvarna brzina bila oko 197 čvorova. Zbunjen, i vjerujući da zrakoplov leti prebrzo, kapetan odlučuje smanjiti potisak motora.

Ovaj potez je bacio zrakoplov na rub sloma uzgona i odmah aktivirao upozorenje koje trese palicu aviona, što je znak da situacija zahtjeva trenutnu reakciju. Međutim, kako iste nije bilo, zrakoplov je počeo padati, a putanja je postala nestabilna. Potom se i sam zrakoplov počeo tresti. Kontrola leta, i dalje nesvjesna problema, nazvala je let 301, ali je prvi časnik odogovorio "Standby" (pričekajte). Prvi časnik i zamjenski pilot, svjesni ozbiljnosti situacije, davali su kapetanu prijedloge kako riješiti novonastali problem, ali ih je zbunjeni kapetan ignorirao. Nakon toga je konačno pojačan potisak motora, ali nos zrakoplova je bio visoko podignut. Osim što je to sprječavalo oporavak od sloma uzgona, to je sprječavalo dolazak dovoljne količine zraka u motore. Zbog toga se lijevi motor zrakopolova ugasio, a isti, sa slomljenim uzgonom, počeo se okretati i naglo padati. 8 sekundi prije pada oglasilo se upozorenje GPWS (to znači da je zrakoplov preblizu tlu) i bilo aktivno sve do trenutka pada.

Potom se u 23:47 zrakoplov srušio u Atlantski ocean, 26 km od Puerto Plate, mjesta polijetanja. Svi u zrakoplovu (176 putnika, 13 članova posade, ukupno 189 ljudi), trenutno su poginuli.

Istraga i uzrok nesreće
Mjesto pada je veoma brzo identificirano, a nekoliko sati nakon pada i tijela poginulih su počela izranjati.

Olupina zrakoplova se nalazi na preko 2000 m dubine. Iz olupine su izvučene obje crne kutije, snimač podataka leta (FDR) i snimač glasova u kokpitu (CVR).

Kao uzrok nesreće naveden je začepljenje pitot-cijevi zrakoplova s kapetanove strane, a pitot-cijevi mjere brzinu, jer su pitot-cijevi bile dva tjedna, koliko je zrakoplov stajao nekorišten, nepokrivene zaštitom, pa ih je lako nešto moglo začepiti.

Ipak, nesreća se mogla spriječiti da je kapetan zaustavio let nakon što je vidio kvar, što je mogao, ali nije.

Nakon toga, tijekom leta, višestruka kontradiktorna upozorenja dovela su do toga da je kapetan povjerovao pokvarenome indikatoru brzine da leti prebrzo, a što nije bilo istina. To je zrakoplov dovelo do sloma uzgona.

Kulturni običaji posade (kapetan je bio autoritet na tom letu, pa mu se nije bilo kulturno suprotstaviti, nego samo predložiti nešto alternativno) zadali su završni udarac letu, jer niti kopilot niti zamjenski pilot se nisu usudili spasiti zrakoplov od pada kada je postalo očito da će kapetanovi postupci dovesti do upravo tog ishoda, nego su samo predlagali svoja rješenja, a koja je zbunjeni kapetan ignorirao.

Nikada nije sa sigurnošću potvrđeno što je začepilo pitot-cijevi, jer iste nikad nisu pronađene u olupini. Ipak smatra se da je riječ o osama, jer su pitot cijevi oblika tube, a upravo u i na takvim oblicima ose grade svoja gnijezda, a osim toga, to je već bio zabilježeni problem u području Dominikanske Republike.

Poslije
Nakon nesreće, Birgenair je stekao vrlo negativnu reputaciju, koja je kulminirala naglim otkazivanjem mnogih rezervacija. Kao posljedica toga, tvrtka je bankrotirala u listopadu 1996.

Spomenici padu zrakoplova i žrtvama tog događaja nalaze se u Puerto Plati i Frankfurtu, polazištu i destinaciji leta.

Povezani članci
•Zrakoplovna nesreća na Tenerifima, najgora nesreća u povijesti zrakoplovstva, 1977.
•Let Germanwings 4U 5925, slučaj samoubojstva od strane kopilota, 2015.

Izvori

Povijest Dominikanske Republike
Zrakoplovne nesreće

Let Birgenair 301


O lenheiro-de-rabo-comprido (nome científico: Asthenes pyrrholeuca) é uma espécie de ave da família dos furnarídeos. Ocorre na Argentina, Bolívia, Paraguai, Uruguai, Chile e no Brasil como espécie vagante.

Asthenes
Aves do Brasil
Aves descritas em 1817
Aves da Argentina
Aves do Uruguai
Aves do Chile
Aves da Bolívia
Aves do Paraguai

Lenheiro-de-rabo-comprido


Las elecciones federales de México de 1871 se llevaron a cabo en dos jornadas, las elecciones primarias el 25 de junio de 1871 y las elecciones secundarias el 10 de julio de 1871, en ellas se eligieron los siguientes cargos de elección popular:

Presidente de México. Jefe de Estado y de Gobierno, electo por un período de 4 años, con posibilidad de reelección inmediata, para cubrir el período 1871-1875 y del que tomaría posesión el 1 de diciembre de 1871. El candidato electo fue Benito Juárez (quien era Presidente en funciones y buscaba una reelección más). Aunque bajo graves acusaciones de fraude electoral.

Elección presidencial
Las elecciones de 1871 fueron el proceso electoral que se llevó a cabo para elegir al Presidente de México que abarcaría el período de 1871-1875. En esta elección fue nuevamente reelecto el entonces Presidente en funciones Benito Juárez; Juárez tuvo muchas críticas por desear prolongarse tanto tiempo en el poder. Muchos de sus antiguos amigos o colaboradores se habían vuelto sus críticos y deseaban que se retirara. Sin embargo, Sebastián Lerdo de Tejada insistía en presentarse a la elección, aún pese a su delicado estado de salud.

Porfirio Díaz consideró que la reelección de Juárez era indefinida y forzosa, además que la reelección era una traición a la democracia motivo por el cual se rebeló con la Revolución de La Noria en 1871.</small>
En 1871 ya otros prominentes personajes habían manifestado su interés de postularse a la Presidencia como Porfirio Díaz (un popular militar, héroe de la lucha contra la intervención francesa) y Sebastián Lerdo de Tejada (antiguo ministro de Justicia y Relaciones Exteriores del gobierno de Juárez). Pese a esto el Presidente Juárez resultó reelecto, ante esto Sebastián Lerdo de Tejada y Porfirio Díaz denunciaron un flagrante fraude electoral y este últimó llamó a un levantamiento armado mediante el Plan de la Noria con el lema; «¡Viva Porfirio Díaz! ¡Muera la reelección!», sin embargo el gobierno actuó rápidamente reprimiendo la Revolución de La Noria y pronto fue sofocada.

Dado que ninguno de los candidatos contendientes obtuvo la mayoría absoluta de votos de los electores, la elección quedó en manos de la Cámara de Diputados, misma que declaró presidente electo a Benito Juárez el 12 de octubre de ese mismo año.

Presidente

Véase también
 Porfirio Díaz
 Sebastián Lerdo de Tejada
 Plan de la Noria

México en 1871
1871
1871
México

Elecciones federales de México de 1871


منزل حرب هي إحدى قرى ولاية المنستير بالجمهورية التونسية، وتبعد عن مركز الولاية ب12 كلم. وتوجد بها بعض المعامل مثل البلاستيك والطباعة...

قرى ولاية المنستير

منزل حرب


نهرين مدينة ارامية سورية قديمة كانت موجدة في مكان مدينة الحسكة بسورية حاليًا.

التسمية
سميت (نهرين) لالتقاء نهر الخابور بنهر الهرماس أو الجغجغ نهر جقجق في منطقة الجزيرة السورية .وكان ذلك في عهد الملك كيش ميسيليم في تلك الفترة.و تقع اليوم تحت الثكنة العسكرية التي بنيت في عهد السلطان عبد الحميد 1907م أما هيكل الإله شمشو أو شمش، يقع تحت بناء كنيسة الكلدان الحالية بمدينة الحسكة, وهي مبنية من حجارة بيضاء تميل للصفرة.وأما قصر الملك ميسيليم يقع تحت بناء كنيسة السريان الكاثوليك شمال كراج النجمة للسفريات حاليا في المدينة.

الموقع
كانت تقع على عقدة مواصلات لطرق مختلفة سارت عليها القوافل قديماً ومنذ آلاف السنين وربما تعود تلك الطرق إلى أقدم الأزمنة في التاريخ منها:

 طريق آتٍ من نصيبين وماردين ودارا والذاهبة نحو البصيرة فالجنوب.
 طريق آتٍ من حران وجرابلس ورأس العين في الشمال من سورية المتجه نحو سنجار والحضر، وعقدة صفيا التي تبعد عن الحسكة 12كم.

اثار المدينة
يتواجد حالياً بقايا لمدينة أثرية قديمة منها جسر قديم على نهر الجغجغ نهر جقجق ورسوم مدينة قديمة بُنيت من حجارة سوداء.

المصادر
 كتاب المواعظ والاعتبار في ذكر الخطط والآثار لـ أحمد بن علي بن عبد القادر
 أحمد سوسة في عدة كتب.
 اسكندر داؤد - الجزيرة السورية بين القديم والحديث - ط 1958م

آثار سوريا
حضارة سوريا
محافظة الحسكة
مدن سوريا
مواقع أثرية

نهرين


Kraljevska strelicija (Rajska ptica cvijet, lat. Strelitzia reginae) jedna je od pet vrsta biljaka iz roda Strelitzia, porodica strelicijevki (Strelitziaceae). Autohtona je u Južnoafričkoj Republici, odakle je uvezena u Srednju Ameriku i Bangladeš.

Podvrste
 Strelitzia reginae subsp. mzimvubuensis van Jaarsv.
 Strelitzia reginae subsp. reginae

Sinonimi
 Heliconia bihai J.F.Mill., nom. illeg.
 Strelitzia regalis Salisb., nom. illeg.
 Strelitzia reginae subsp. latifolia Maire & Weiller,  publ. nije validna

Galerija

Izvori

Vanjske poveznice

Strelicijevke

Kraljevska strelicija


Geta (japoneză: 下 駄) sunt o formă de încălțăminte tradițională japoneză, care seamănă atât cu saboții, cât și cu șlapii. Ele sunt un fel de sandale cu o bază de lemn înălțată, ținută pe picior, cu o curea de țesătură pentru a ține piciorul deasupra solului. Sunt purtați cu haine tradiționale japoneze cum ar fi kimono-ul sau yukata, dar (în Japonia), de asemenea cu îmbrăcăminte occidentală în timpul lunilor de vară.

Stiluri

Există mai multe stiluri diferite de geta. Cel mai familiar stil din Vest constă dintr-o placă de lemn neterminată, numită dai (台) pe care piciorul este susținut cu un hanao (鼻 緒) care trece printre degetul mare și al doilea deget al piciorului. Deoarece geta sunt de obicei purtate doar cu yukata sau alte haine japoneze neoficiale sau haine occidentale, nu este nevoie să fie purtate șosete. Oamenii obișnuiți poartă cel puțin așa-numitele zōri atunci când poartă șosetele speciale, numite tabi. Ucenicele gheișe, numite și maiko, își poartă geta specială împreună cu tabi pentru a se obișnui cu hanao.
Cele două piese de sprijin de sub baza, numite ha (歯 - dinți), sunt de asemenea făcute din lemn, de obicei din kiri (桐 - paulovnia) și fac un sunet distinctiv: karankoron (カランコロン).
Motivele pentru care purtau acești pantofi foarte mari nu erau pentru modă, ci din pragmatism. Dacă cineva ar purta un kimono foarte scump, care atârnă până la picioare, acesta nu s-ar deteriora sau murdări.

Construirea

Geta sunt făcute dintr-o bucată de lemn masiv care formează talpa și două blocuri de lemn dedesubt. Aceste blocuri pot avea o placă metalică pe secțiunea care atinge solul pentru a prelungi durata de viață a încălțămintei. Dai (placa propriu-zisă de lemn) poate varia ca formă: ovală ("mai feminin") sau dreptunghiulară ("mai masculin"), de asemenea și culoarea (natural, lăcuit sau colorat). De asemenea, ha-ul poate varia ca stil; de exemplu tengu-geta are un singur "dinte" central. Există, de asemenea, geta mai puțin obișnuite cu trei dinți. Dinții oricărui geta pot avea lemn de esență mai tare în partea inferioară pentru a evita despicarea, iar tălpile dinților pot fi din fâșii de cauciuc lipit pe ele.
Hanao poate fi lată și căptușită sau îngustă și poate fi făcută din mai multe tipuri de țesături. Bumbacul imprimat cu motive tradiționale japoneze este popular, dar există de asemenea geta cu vinil și piele. În interiorul hanao-ului este un cordon (recent sintetic, dar în mod tradițional din cânepă), care este legat într-un mod special de cele trei găuri ale dai-ului. Recent, deoarece pantofii occidentali au devenit mai populari, au fost dezvoltate mai multe geta cu aspect occidental. Potrivit superstițiilor japoneze, ruperea fâșiilor unei geta este considerată foarte ghinionistă.

Gheișa

Maiko (gheișa în formare) poartă o geta distinctă înaltă, numită okobo, care este similară cu platformele purtate în Veneția în timpul Renașterii. De asemenea okobo, adesea numite și "pokkuri" și "koppori" au un clopoțel mic în interiorul unei cavități.

Oiran

Oiran (japoneză: 花魁), care erau curtezane de rang înalt a perioadei feudale din Japonia, purtau koma-geta înalte sau mitsu-ashi (în traducere liberă, "trei picioare"). Spre deosebire de gheișe și maiko, care poartă doar conversații, cântă și dansează, oiran și tayuu au fost cel mai înalt rang din ierarhia prostituției.

Legături externe
 Wafuku blog despre geta Nume și descrieri ale tuturor tipurilor de geta japoneze, cu fotografii.
  Muzeul de încălțăminte japoneză
  Istoria sandalelor japoneze, geta

Vezi și
 Waraji

Japonia
Încălțăminte

Geta (încălțăminte)


est une série télévisée américaine de sitcom en six épisodes de 30 minutes, diffusés entre le 8 et le  sur NBC.

Synopsis

Fiche technique

 Titre original :
 Réalisation : Barnet Kellman
 Scénario : Seth Kurland, Brian Boyle, Jennifer Glickman, Jonathan Goldstein, Laurie Parres et Tad Quill
 Casting : Lisa Mionie et Eileen Stringer
 Montage : Dennis C. Vejar
 Décors : Jill Sprayregen Henkel et Lynda Burbank
 Costumes : Emily Draper
 Photographie : Ken Lamkin et Steven V. Silver
 Musique : Rick Marotta
 Production : Joanne Curley-Kerner, Steve Lookner et Nancy Sanders
 Producteur associé : Cheri Tanimura et Erin Braun
 Producteur délégué : Hank Azaria, Seth Kurland et Michael Langworthy
 Sociétés de production : Seth Kurland Productions, Touchstone Television, Columbia Pictures
 Société de distribution : Disney-ABC Domestic Television, Columbia Pictures et Sony Pictures Television
 Chaîne d'origine : NBC
 Pays d'origine :
 Langue originale : anglais
 Genre : Sitcom
 Durée : 30 minutes

Distribution

Acteurs principaux
 Hank Azaria : John Miller
 Jayne Brook : Wendy
 Julia Schultz : Tabitha
 Suzy Nakamura : Rina Oh
 Katey Sagal : Barb Thompson
 Joshua Malina : Kenny Fleck
 David Pressman : Koozman

Acteurs récurrents et invités
 Max Baker :  Jules Berman
 Khary Payton : Demetrius
 David Arnott :  Testosterone
 David Schwimmer : Seth

Épisodes

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 2002
Série télévisée disparue en 2002
Série télévisée de NBC
Série télévisée de Sony Pictures Television
Série télévisée d'ABC Signature

Imagine That


Bhasan Char, tidligere kaldt Thengar Char eller Char Piya, er en ø i Bangladesh på ca. 116 km². Den er beliggende i den Bengalske bugt, ca. 34 km ud fra kysten fra Chittagong. Den er under vand fra juni til september årligt på grund af monsunen, og der er ingen veje på øen.

I juni 2015 foreslog Bangladeshs regering at flytte 100.000 Rohingya-flygtninge fra Myanmar til øen. Forslaget blev karakteriseret af FN's Flygtningehøjkommissariat som "logistisk udfordrende". I november 2017 godkendte premierminister Sheikh Hasina planerne. Amnesty International kalder projektet for en frygtelig fejl.

Referencer

Bangladeshs geografi
Sandbanker

Bhasan Char


Juho Olkinuora (Helsinque, 4 de novembro de 1990) é um jogador de hóquei no gelo finlandês. Atualmente joga pelo Metallurg Magnitogorsk da Kontinental Hockey League (KHL).

Olkinuora jogou hóquei júnior na América do Norte antes de frequentar a Universidade de Denver para jogar na Western Collegiate Hockey Association. Ele foi contratado após sua segunda temporada com os Pioneers pelo Winnipeg Jets da National Hockey League (NHL) em 8 de abril de 2013. Nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022 em Pequim, conquistou a medalha de ouro no torneio masculino.

Naturais de Helsínquia
Jogadores de hóquei no gelo olímpicos da Finlândia
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022
Jogadores de hóquei no gelo nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022
Campeões olímpicos da Finlândia

Juho Olkinuora


Má ekki elska þig er þriðja smáskífa (þriðja kynningarlag) plötunnar Bláturnablús með Gillon.
Lagið var samið snemma árs 2016 og kom svo út þann 22. apríl 2021.
Upptökustjórn er í höndum Sigfúsar Arnars Benediktssonar og er tekið upp í stúdíóinu hans, Stúdíó Benmen á Sauðárkróki.
Þeir Sigfús og höfundur lags og texta (Gísli Þór Ólafsson) spila á öll hljóðfærin í laginu, Gísli á kassagítar, bassa og söng og Sigfús á trommur, rafmagnsgítar og hljómborð.

Þann 25. apríl 2021 var lagið frumflutt í útvarpi í þættinum Rokkland á Rás 2.

Þann 29. apríl 2021 birtist lagið á Spotify í gegnum Dreifir.is og um leið á öðrum helstu streymisveitum.

Lagið var fáanlegt á 7" vínylsmáskífu þann 28. júlí 2023 ásamt laginu Fíll og köttur.

Ytri tenglar

Má ekki elska þig á Youtube

Má ekki elska þig á Spotify

Íslenskar smáskífur

Má ekki elska þig


René Lenoir, né le  à Nancy et mort le  au Cannet, est un ingénieur et résistant français, compagnon de la Libération. Mobilisé au début de la Seconde Guerre mondiale, il est capturé par la Wehrmacht lors de la bataille de France et interné en Allemagne d'où il parvient à s'évader. Ayant rejoint la France libre, il participe à l'épopée de la  division blindée, de la Normandie à Berchtesgaden en passant par Paris.

Biographie

Jeunesse
René Lenoir naît le  à Nancy, d'une mère couturière et d'un père qui sera tué au front en . Après avoir étudié pendant trois ans en école professionnelle à Reims, il entre à l'École catholique d'arts et métiers de Lyon en 1931 d'où il sort en 1934 avec un diplôme d'ingénieur en construction de moteurs électriques. Appelé sous les drapeaux, il suit les cours d'élève officier de réserve à Versailles avant d'être affecté au  régiment de chars de combat. De retour à la vie civile en , il s'installe à Orléans où il reprend son métier d'ingénieur.

Seconde Guerre mondiale
René Lenoir est rappelé au service lors de la mobilisation de septembre 1939 et affecté comme lieutenant au 31e bataillon de chars de combat. Après la drôle de guerre, il participe à la bataille de France au cours de laquelle il est chef d'une section de chars Renault FT déployée en soutien de la ligne Maginot. Le , il est capturé par la Wehrmacht et interné à l'Oflag III-C à Lübben. Évadé du camp le  et parvenu à revenir en France, il décide de se rallier à la France libre et de partir pour l'Angleterre. Cependant, ne parvenant pas à trouver de filière d'évasion pour la Grande-Bretagne, il s'engage d'abord pour des actions au profit de la Résistance. En , près du fort de la Pompelle, il s'empare d'un avion allemand qu'il met à disposition d'un aviateur anglais. Passé en zone libre et installé à Saint-Gaudens, il utilise sa profession d'ingénieur comme couverture pour créer en  une imprimerie clandestine avec laquelle il fabrique des faux papiers permettant l'évasion de prisonniers de guerre.

Le , René Lenoir quitte la France et passe en Espagne. Incarcéré par les troupes franquistes à Figueras puis à Gérone, il réussit à s'évader le  et rejoint le Maroc où il s'engage dans l'Armée française de la Libération le  décembre. Affecté au 12e régiment de cuirassiers ( RC) de la  division blindée ( DB), il débarque sur Utah Beach le  et participe à la bataille de Normandie. Chef du  escadron du  RC, il prend part à la libération de Paris le  puis à la bataille des Vosges. Promu capitaine, il est ensuite engagé dans la bataille d'Alsace au cours de laquelle il s'illustre le  en capturant  allemands près des villages de Vieux-Lixheim et Siewiller. Une semaine plus tard, dans la nuit du 1er au , il stoppe une offensive ennemie et contre-attaque avec son unité, mettant en déroute une compagnie adverse. Le même jour, il mène ses hommes à l'assaut du village de Friesenheim et parvient, malgré une défense farouche, à obtenir la reddition des  qui tenaient la position. Détaché sur le front de l'Atlantique pour contribuer à la réduction de la poche de Royan, il est blessé le  au Pouyaud. Remis sur pied, il rejoint la  DB à Berchtesgaden où il termine la guerre.

Après-Guerre
Après la guerre, René Lenoir reprend son activité d'ingénieur et part pour le Vénézuela et la Colombie où il travaille de 1945 à 1948 pour la compagnie Schlumberger. Il s'installe ensuite en Afrique où, de 1948 à 1950, il est ingénieur dans le secteur minier en Oubangui-Chari puis, de 1950 à 1956, directeur de la filiale tchadienne d'une société de forage d'eau. De retour en France, il travaille jusqu'en 1968 pour une société pétrolière parisienne avant de devenir chef du service sous-traitance chez Fruehauf à Auxerre de 1970 à 1975, année où il prend sa retraite.

René Lenoir meurt le  au Cannet, dans les Alpes-Maritimes.

Décorations

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .
 .
 .
 .

Articles connexes
 Ordre de la Libération
 Libération de la France

Liens externes

Ingénieur français
Résistant français
Officier des Forces françaises libres (terrestres)
Commandeur de la Légion d'honneur (date non précisée)
Compagnon de la Libération
Titulaire de la croix de guerre 1939-1945
Titulaire de la médaille des évadés
Naissance en novembre 1913
Naissance à Nancy
Décès en novembre 1996
Décès au Cannet
Décès à 82 ans

René Lenoir (résistant)


Taylor Harry Fritz (født 28. oktober 1997 i Rancho Santa Fe, Californien, USA) er en professionel mandlig tennisspiller fra USA.

Eksterne henvisninger

Tennisspillere fra USA
Personer fra Californien

Taylor Fritz


جزيرة فريزر، ، هي جزيرة مدرجة في قائمة التراث، وتقع على طول الساحل الجنوبي الشرقي في منطقة وايد باي بورنيت، كوينزلاند، أستراليا. على ما يقرب من 250 كيلومترا إلى الشمال من عاصمة الولاية، بريسبان. المعروفة في المنطقة المحلية لساحل فريزر. في تعداد عام 2016، كان عدد سكان جزيرة فريزر 182 شخصًا.

 .

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لجزيرة فريرز:

مراجع

جزر أستراليا
جزر كوينزلاند
قائمة التراث الوطني الأسترالي
مناطق محمية في كوينزلاند
مواقع التراث العالمي في كوينزلاند
مواقع جذب سياحي في كوينزلاند
نواحي كوينزلاند

جزيرة فريرز


Baudenkmäler nach Ortsteilen

Marktl

|}

Schützing

|}

Weitere Ortsteile

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Marktl

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

Marktl
!

Liste der Baudenkmäler in Marktl


Les réformes dites « De Stefani », du nom du ministre des Finances du gouvernement Mussolini, Alberto de' Stefani, qui les a rédigées et mises en œuvre en 1923, étaient des réformes libérales inscrites dans la première phase du fascisme (novembre 1922 et 1923).

Les réformes
Les réformes avaient pour objectif:
 la fusion ou l'amalgame d'un certain nombre de ministères connexes : par exemple, les ministères économiques ont été organisés en un seul ministère de l'économie nationale ; deux ministères financiers ont été réduits à un seul ministère des Finances ; les Postes et Télégraphes, le Commissariat à la marine marchande et le Commissariat extraordinaire aux chemins de fer ont été fusionnés dans le nouveau ministère des Communications et placés à la tête de trois entreprises autonomes: Postes et Télégraphes, Téléphonie interurbaine et Chemins de fer.
 l'élimination de ce que l'on appelle les "pièges de la guerre" avec la suppression des petits ministères qui étaient apparus pendant la Première Guerre mondiale.
 la démobilisation administrative, c'est-à-dire la purge (terme politique pas forcément péjoratif) du personnel exorbitant, suivie à partir de 1926 par le blocage répété chaque année du recrutement des ministères.
 le déplacement des services comptables centraux des ministères sous le contrôle hiérarchique de carrière de la Comptabilité générale de l'État (Ragioneria generale dello Stato).
 la réforme de l'ordre hiérarchique des administrations sur le modèle militaire et nouvelle loi sur le statut juridique des employés afin de repousser la "contagion" avec la relation de travail privée ; rigidification des carrières en trois groupes (A,B,C) et treize grades hiérarchiques.
 confier l'ensemble de la matière des emplois publics à la compétence exclusive du Conseil d'État.

Cette réforme, bien que résultant du gouvernement fasciste, partageait une vision traditionnelle, presque du XIX siècle, de la bureaucratie avec une sorte d'autoritarisme fait sien par le fascisme mais partagé dans le système de valeurs répandu dans la société bien avant le fascisme lui-même.

Paradoxalement, la bureaucratie plus traditionnelle, en dépit de cette réforme ouvertement anti-bureaucratique, n'en est pas sortie vaincue mais renforcée.

Notes

Histoire économique de l'Italie

Réforme De' Stefani


Wang Qianyi (; Shenzhen, 16 de janeiro de 1997) é uma nadadora sincronizada chinesa, medalhista olímpica na natação artística.

Carreira

Qianyi conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na disputa por equipes, ao lado de Feng Yu, Guo Li, Huang Xuechen, Liang Xinping, Sun Wenyan, Xiao Yanning e Yin Chengxin, com a marca de 193.5310 pontos.

Naturais de Shenzhen
Nadadores sincronizados olímpicos da China
Nadadores sincronizados nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas olímpicos da natação artística

Wang Qianyi


(tape dans mes mains, mon ami, en anglais) est un standard de jazz close harmony, des auteurs-compositeurs Gene de Paul, Don Raye, et Red Mack, enregistré en single en 1940 par The Delta Rhythm Boys. Sa reprise en 1941 par le groupe de chanteuses américaines The Andrews Sisters, avec le big band jazz de , chez Decca Records d'Hollywood à Los Angeles, pour la musique du film Deux Nigauds marins d'Abbott et Costello, est un des plus importants succès de leur répertoire.

Histoire

The Andrews Sisters enregistrent cette chanson pour le film Deux Nigauds marins, de la série de films comiques Deux Nigauds d'Abbott et Costello (variante de Laurel et Hardy) où elles jouent leurs propres rôles (suite du film américain à succès Deux Nigauds soldats de la même année, où elles interprètent entre autres leurs tubes de la Seconde Guerre mondiale Boogie Woogie Bugle Boy et Bounce Me Brother With a Solid Four...).

Le film sort le 31 janvier 1941, avant l'attaque japonaise sur Pearl Harbor du 7 décembre, et l'entrée en guerre des États-Unis du 8 décembre.

Au cinéma
 1941 : Deux Nigauds marins, d'Abbott et Costello.

Notes et références

Voir aussi
 High five
 Histoire du jazz
 Standard de jazz

Liens externes

Standard de jazz
Chanson sur l'amitié
Chanson de cinéma
Chanson interprétée par les Andrews Sisters
Chanson de 1941

Gimme Some Skin, My Friend


În nomenclatura chimică, nomenclatura IUPAC a compușilor anorganici reprezintă modul sistematic de denumire al compușilor chimici anorganici în conformitate cu recomandările Uniunii Internaționale de Chimie Pură și Aplicată (IUPAC). Regulile sunt publicate în Nomenclature of Inorganic Chemistry (denumită informal Cartea Roșie). În mod ideal, fiecare compus anorganic posibil trebuie să aibă o denumire de la care poate fi scrisă formula structurală corespunzătoare.

Ultima ediție a Cărții Roșie a fost publicată în 2005, și este disponibilă și în format electronic.

Sistem
Sistemul general de denumire în chimia anorganică este:
 Anionii monoatomici sunt denumiți cu sufixul -ură: H− hidrură, Cl- clorură, etc.
 Cationii sunt de obicei denumiți ca adjective, precedați de prepoziția "de": NaCl clorură de sodiu, iar CaF2 fluorură de calciu.
 Pentru cationii cu sarcină mai mare sau egală cu +2, aceasta trebuie menționată între paranteze: Cu+ cupru (I), Cu2+ cupru (II). Pentru acești ioni există denumiri alternative, cu terminațiile -os sau -ic: Cu+ cupros și Cu2+ cupric. Pentru denumirea complecșilor coordinativi vezi complex (chimie).
 Oxoanionii (anionii poliatomici cu oxigen) sunt denumiți cu sufixul -it sau -at, depinzând de numărul atomilor de oxigen:  nitrit sau azotit, iar  nitrat sau azotat. Unele elemente dispun de mai mulți oxoanioni, caz în care se folosesc prefixele hipo- și per-: ClO− hipoclorit, ClO2− clorit, ClO3− clorat și  perclorat.
 Prefixul bi- (astăzi nu mai este folosit atât de des) indică prezența unui singur ion de hidrogen: NaHCO3 bicarbonat de sodiu, însă denumirea corectă este hidrogenocarbonat de sodiu.

Denumirea tradițională
Un exemplu de denumire tradițională e cel legat de amoniac care sistematic are numele de azan. Similar ionul hidroniu ar trebui denumit sistematic hidroxoniu.

Vezi și
 Nomenclatură chimică
 Nomenclatura IUPAC a compușilor organici

Referințe

Legături externe
  Nomenclatura IUPAC a compușilor anorganici (versiunea online a Cărții Roșii)

Nomenclatură chimică
Chimie anorganică


An Imperata flavida in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sylvia Mabel Phillips ngan Shou Liang Chen. An Imperata flavida in nahilalakip ha genus nga Imperata, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Hainan. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Imperata

Imperata flavida


An Scirpus ancistrochaetus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alfred Ernest Schuyler. An Scirpus ancistrochaetus in nahilalakip ha genus nga Scirpus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Scirpus

Scirpus ancistrochaetus


Opsada Varaždina dogodila se krajem rujna 1527. godine, u jeku građanskog rata u koji je zapalo Ugarsko-Hrvatsko Kraljevstvo, nakon što su plemićki sabori izabrali različite kandidate za novog kralja nakon pogibije Ludovika II Jagelovića u Bitci na Mohačkom polju.

Kontekst
Nakon pogibije Ludovika II Jagelovića na Mohaču, u Cetingradu se početkom 1527. godine sastao hrvatski sabor kako bi izabrao novoga kralja. Za novoga kralja sabor je izabrao moćnog Ferdinand I. Habsburškog, kojeg je hrvatsko plemstvo htjelo tjesnije vezati uz hrvatske napore u ratovima protiv Osmanlija. Na drugom kraju države, ugarsko je plemstvo u Stolnom Biogradu (Szekesfehervaru) nekoliko mjeseci ranije za novog kralja izabralo erdeljskog plemića Ivana Zapolju. Njihov je izbor slijedio i slavonski sabor koji je u Dubravi pokraj Čazme, na utjecaj Krste Frankapana i zagrebačkog biskupa Šimuna Erdődija također izabrao Zapolju za novog kralja, zbog čega je kraljevstvo propalo u građanski rat između dvojice protukraljeva.

Početak rata
Ferdinand je uskoro s vojskom od dvadesetak tisuća ljudi krenuo iz Beča te je uspješno započeo rat protiv Zapoljine struje osvojivši gradove Gjur, Komoran, Ostrogon, Višegrad i Budim, dok su se Zapoljine snage stale povlačiti prema Tisi. Ondje ih je uskoro sustigao Ferdinandov vojskovođa - grof Nikola Salm koji im je u Bitci kod Tokaja nanio težak poraz, pa je Zapolja u pomoć pozvao Krstu Frankopana koji je bio na njegovoj strani.

Opsada grada
Frankopan je u Križevcima prikupio 10 000 pješaka i 3 000 konjanika, ali je zastao kod Varaždina, računajući na to da je posada u varaždinskoj tvrđavi pro-Habsburška, ali da je grad pro-Zapoljski raspoložen. Dok je obilazio zidine oko tvrđave, sa zidina je opalio top čije ga je tane teško ranilo. Prema povjesničaru Rudolfu Horvatu, zatim je krenuo prema Koprivnici ali je podlegao ranama dok je stigao do Martijanca, što je bio težak udarac Zapoljinoj strani u ratu.

Izvori

Hrvatska povijest
Varaždin
Povijest Varaždina
Vojna povijest

Opsada Varaždina 1527.


Zentralstadion, Almanya'nın Leipzig şehrinde bulunan stadyumdur. FC Sachsen Leipzig takımının iç saha maçlarını yapmaktadır.

44.300 seyirci kapasitelidir. 2000 yılında inşaatına başlanan stadyum 2004 yılında açılmıştır. 2006 FIFA Dünya Kupası'nın maçlarına da ev sahipliği yapan Zentralstadion ile Leipzig bu turnuvadaki tek Doğu Almanya şehridir.

Doğu Almanya'da spor tarihi
FC Sachsen Leipzig
Leipzig'deki yapılar
Almanya'daki stadyumlar
2006 FIFA Dünya Kupası stadyumları

Red Bull Arena (Leipzig)


Svećeničko bratstvo svetog Petra (lat. Fraternitas Sacerdotalis Sancti Petri; kratica: F.S.S.P. ili FSSP) je družba apostolskog života papinskog prava. Pripadnici ove družbe slave liturgiju isključivo prema izvanrednom obliku rimskog obreda. U potpunom su zajedništvu sa Svetom Stolicom. Njihov apostolat trenutno obuhvaća djelovanje u 17 država diljem svijeta, na četiri kontinenta.

Kanonski status
Prema odredbama Zakonika kanonskog prava, FSSP je družba apostolskog života papinskog prava. Dakle, nije Ustanova posvećenoga života, jer njegovi pripadnici ne polažu zavjete, nego ih umjesto toga obvezuju isti opći zakoni celibata i poslušnosti kao i dijecezanske svećenike, a usto polažu i zakletvu kao članovi družbe. Njihov status družbe apostolskog prava znači da ih je (formalno) utemeljio papa i da u svom djelovanju odgovaraju izravno njemu (putem Papinskog vijeća Ecclesia Dei), a ne mjesnim biskupima. Mjesni biskup i dalje nadgleda djelovanje Bratstva unutar vlastite dijeceze. U ovom smislu njihova organizacija i administrativno izvještavanje nalikuje redovničkim zajednicama papinskog prava (poput primjerice isusovaca ili dominikanaca).

Povijest
FSSP je utemeljen 18. srpnja 1988. u švicarskoj opatiji Hauterive. Osnovalo ga je 12 svećenika i dvadesetak sjemeništaraca, predvođenih ocem Josefom Bisigom. Prethodno su pripadali Svećeničkom bratstvu sv. Pija X (Fraternitas Sacerdotalis Sancti Pii X – FSSPX), koje su napustili nakon što je njihov poglavar, nadbiskup Marcel Lefebvre 30. lipnja 1988. u Écôneu nedozvoljeno (i protivno željama pape Ivana Pavla II.) posvetio četvoricu svećenika FSSPX-a za biskupe, s čime se oni nikako nisu mogli složiti. Dana 10. rujna 1988. predsjednik Papinskog povjerenstva 'Ecclesia Dei', kardinal Augustin Mayer O.S.B., u ime Ivana Pavla II. objavljuje dekret kojim se Svećeničkom bratstvu sv. Petra priznaje korištenje liturgijskih knjiga iz 1962.; misala, rituala, pontifikala i rimskog brevijara. Sveta Stolica 18. listopada 1988. izdaje dekret kojim ustanovljuje Bratstvo kao družbu papinskog prava. Ubrzo nakon toga, poštujući želju kardinala Ratzingera, augsburški biskup Joseph Stimpfle dao je Bratstvu dom u Wigratzbadu, bavarskom marijanskom svetištu. Na Uskrs 1990. kardinal Ratzinger pohodio je matičnu kuću Bratstva u Wigratzbadu i služio tradicionalnu svetu misu. Od početnih desetak svećenika i dvadesetak bogoslova, Bratstvo sv. Petra je u manje od 30 godina djelovanja doseglo brojku od skoro tristo svećenika i upola toliko bogoslova, što samo po sebi predstavlja svjedočanstvo njihovog marljivog rada i njihovu privlačnost među mladim katolicima.

Poslanje i karizma

FSSP čine svećenici i bogoslovi koji teže postizanju kršćanskog savršenstva sukladno posebnoj karizmi, a to je slavljenje svete mise i ostalih sakramenata prema tradicionalnom obliku rimskog obreda (kakav je postojao prije liturgijskih preinaka koje su uslijedile u godinama nakon svršetka Drugog vatikanskog sabora). Stoga Bratstvo sv. Petra rabi liturgijske knjige prema posljednjem izdanju prije koncilske revizije, načinjenom 1962. godine.

Motuproprij Summorum Pontificum pape Benedikta XVI. iz 2007. dozvolio je svim svećenicima latinskog obreda (ne samo pripadnicima FSSP-a) da slave misu po izvanrednom obliku rimskog obreda, tzv. "tradicionalnu latinsku misu".

Poslanje Bratstva je dvostruko: prvo, formacija i posvećenje svećeničkog kadra za tradicionalnu liturgiju rimskog obreda, i drugo, pastoralni razmještaj svećenika u službi Crkve.

Sukladno tome, njihovi članovi slave sakramente, katehiziraju, organiziraju duhovne obnove, hodočašća i općenito gledajući, pružaju puninu sakramentalnog i duhovnog života katolicima laicima privrženim obredima po Misalu iz 1962. Kako bi ostvarili svoje poslanje, Bratstvo je izgradilo vlastite bogoslovije čiji je cilj formacija muškaraca za služenje Bratstvu i Crkvi.

Organizacija

Prema službenim podatcima iz studenoga 2021., FSSP trenutno broji 542 člana: 356 svećenika, 17 đakona, i 169 bogoslova (4 Hrvata) u 147 biskupija u 17 zemalja: Australiji, Austriji, Belgiji, Češkoj, Kanadi, Kolumbiji, Francuskoj, Njemačkoj, Velikoj Britaniji, Irskoj, Italiji, Meksiku, Nigeriji, Poljskoj, Švicarskoj, i Sjedinjenim Državama. Bratstvo upravlja s 47 personalnih župa. Članovi Bratstva dolaze iz 35 različitih nacija (uključujući i jednog svećenika hrvatskih korijena, vlč. Antu Sumića), a prosječna dob njihovih članova je 38 godina.

Generalni poglavari
Trenutni generalni poglavar FSSP-a je preč. Andrzej Komorowski.
 Josef Bisig (1988. – 2000.)
 Arnaud Devillers (2000. – 2006.)
 John Berg (2006. – 2018.)
 Andrzej Komorowski (2018.–)

Distrikti i regije
Bratstvo sv. Petra je organizacijski podijeljeno na tri distrikta i jednu provinciju:
 Distrikt za njemačko govorno područje, poglavar: vlč. Stefan Dreher
 Francuski distrikt, poglavar: vlč. Benoît Paul-Joseph
 Oceanijski distrikt, poglavar: vlč. Michael McCaffrey
 Sjevernoamerička provincija, provincijal: vlč. William Lawrence

Obrazovne ustanove
Bratstvo ima dva sjemeništa (bogoslovije):
 Međunarodno sjemenište sv. Petra u njemačkom Wigratzbadu, utemeljeno je 1988. Namijenjeno je bogoslovima francuskog i njemačkog govornog područja. Trenutni rektor je vlč. Vincent Ribeton.
 Sjemenište Gospe od Guadalupe u Dentonu, Nebraska, u Sjedinjenim Državama (Dijeceza Lincoln), utemeljeno je 1994. i zaduženo je za bogoslove iz engleskog govornog područja. Trenutni rektor je vlč. Josef Bisig.

Ezechiel House (Ezekijelova kuća), kuća za formaciju namijenjena brucošima bogoslovije, nalazi se u Sydneyu u Australiji. Ravnatelj ove kuće je vlč. Duncan Wong.

Bratstvo sv. Petra je 2015. meksičkoj Guadalajari pokrenula apostolat koji planiraju razviti u kuću za formaciju postulanata sa španjolskog govornog područja. Trenutno Kuća Krista Kralja (Casa Cristo Rey) služi u svrhu programa svećeničkog razmatranja za mladiće iz Španjolske i Latinske Amerike. 2016., Casa Cristo Rey je otvorila Španjolsku ustanovu Junipera Serre (Junipero Serra Spanish Institute), program koji svećenicima i bogoslovima nudi 6 do 8 tjedana intenzivnog izučavanja španjolskog jezika, ali i kulture i duhovnosti.

Bratstvo je organiziralo svoju sjemeništarsku izobrazbu u skladu s crkvenim normama svećeničke formacije, uključujući pri tome i godinu intenzivnije duhovne priprave prije ulaska u ciklus filozofije i teologije. Njegujući uravnotežen život molitve, nauke, zajedničkog života i osobne stege, posebna pozornost se posvećuje njegovanju ljudske zrelosti, stjecanju duha Evanđelja u bliskom zajedništvu s Kristom. Duhovni život u kućama usredotočen je na misnu žrtvu. Posebna pozornost se posvećuje vjernom obdržavanju "liturgijskih i duhovnih tradicija", sukladno uputama motuproprija "Ecclesia Dei adflicta" pape Ivana Pavla II od 2. srpnja 1988., koji je u izvorištu osnutka samog Bratstva.

Bratovština sv. Petra
Bratstvo je 2006. organiziralo (laičku) Bratovštinu sv. Petra, kako bi se laicima omogućila čvršća povezanost s ovom apostolskom družbom. Bratovština broji 5321 člana koji duhovno podupiru karizmu FSSP-a. Članovima Bratovštine sv. Petra mogu postati katolici od svoje četrnaeste godine, a imaju dnevne dužnosti (desetka krunice za posvećenje svećenika Petrova bratstva i za svećenička zvanja uz Molitvu Bratovštine), kao i godišnje (jedanput u godini dati služiti jednu misu na navedene nakane), a zauzvrat su obdareni mogućnošću djelomičnog i potpunog oprosta.

FSSP u okolici
Od zemalja (zemljopisno) bliskih Hrvatskoj, FSSP djeluje u Austriji i Italiji. Svećenici FSSP-a u više su navrata slavili svete mise u Hrvatskoj, i rado ih primaju vjernici privrženi tradicionalnom rimskom obredu.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice FSSP-a
 FSSP u Beču

Katoličanstvo

Svećeničko bratstvo sv. Petra


A front vowel is a class of vowel sounds used in some spoken languages, its defining characteristic being that the highest point of the tongue is positioned as far forward as possible in the mouth without creating a constriction that would otherwise make it a consonant. Front vowels are sometimes also called bright vowels because they are perceived as sounding brighter than the back vowels.

Near-front vowels are essentially a type of front vowel; no language is known to contrast front and near-front vowels based on backness alone.

Rounded front vowels are typically centralized, that is, near-front in their articulation. This is one reason they are written to the right of unrounded front vowels in the IPA vowel chart.

Partial list
The front vowels that have dedicated symbols in the International Phonetic Alphabet are:

 close front unrounded vowel
 close front compressed vowel
 near-close front unrounded vowel
 near-close front compressed vowel
 close-mid front unrounded vowel
 close-mid front compressed vowel
 open-mid front unrounded vowel
 open-mid front compressed vowel
 near-open front unrounded vowel
 open front unrounded vowel
 open front rounded vowel

There also are front vowels without dedicated symbols in the IPA:

 close front protruded vowel
 near-close front protruded vowel
 close-mid front protruded vowel
 mid front unrounded vowel  or
 mid front compressed vowel  or
 mid front protruded vowel  or
 open-mid front protruded vowel

As above, other front vowels can be indicated with diacritics of relative articulation applied to letters for neighboring vowels, such as ,  or  for a near-close front unrounded vowel.

Articulatorily fronted vowels

In articulation, fronted vowels, where the tongue moves forward from its resting position, contrast with raised vowels and retracted vowels.  In this conception, fronted vowels are a broader category than those listed in the IPA chart, including , , and, marginally, mid-central vowels. Within the fronted vowels, vowel height (open or close) is determined by the position of the jaw, not by the tongue directly. Phonemic raised and retracted vowels may be phonetically fronted by certain consonants, such as palatals and in some languages pharyngeals.  For example,  may be fronted to  next to  or .

Effect on preceding consonant

In the history of many languages, for example French and Japanese, front vowels have altered preceding velar or alveolar consonants, bringing their place of articulation towards palatal or postalveolar. This change can be allophonic variation, or it can have become phonemic.

This historical palatalization is reflected in the orthographies of several European languages, including the  and  of almost all Romance languages, the  and  in Norwegian, Swedish, Faroese and Icelandic, and the ,  and  in Greek. English follows the French pattern, but without as much regularity.
However, for native or early borrowed words affected by palatalization, English has generally altered the spelling after the pronunciation (Examples include cheap, church, cheese, churn from , and yell, yarn, yearn, yeast from .)

See also
Central vowel
Back vowel
List of phonetics topics
Relative articulation

References

Vowels by backness
Phonology

Front vowel


HIX steht für:
 Hohenheimer Verständlichkeitsindex, Maß der Verständlichkeit von deutschen Texten
 Hiva Oa (IATA-Code), Insel im südöstlichen Pazifik, die geographisch zur Südgruppe der Marquesas, politisch zu Französisch-Polynesien gehört
 Hawaii Internet eXchange, von der Asian Pacific Internet Exchange Association betriebener Internet-Knoten

H IX steht für:
 Horten H IX, deutsches Flugzeug

Hix steht für:
 Hix (Bourg-Madame), Ort in Bourg-Madame, Département Pyrénées-Orientales, Region Okzitanien
 Hix (Georgia), Vereinigte Staaten
 Hix (Texas), Vereinigte Staaten
 Hix (McDowell County, West Virginia), McDowell County (West Virginia), West Virginia
 Hix (Summers County, West Virginia), Summers County, West Virginia

Hix ist der Familienname folgender Personen:
 H. L. Hix (* 1960), US-amerikanischer Autor, Professor an der University of Wyoming
 Simon Hix (* 1968), politischer Autor, Professor an der London School of Economics and Political Science

hix steht für:
 Hixkaryána (ISO-639-3-Code), karibische Sprache

Siehe auch:
 Hicks
 Higgs

Abkürzung

HIX


An Eriocaulon laosense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Harold Norman Moldenke. An Eriocaulon laosense in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 E. l. laosense
 E. l. maxwellii

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon laosense


Sol over Gundestrup er et stykke smørrebrød med fynsk rygeost og solbærsyltetøj.
Navnet er afledt af Sol over Gudhjem og relateret til Gundestrup Mejeri og Bryghus i Vester Skerninge.

I 2016 fik sol over Gundestrup anerkendelse af den internationale organisation Slow Food.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Slow Food Fyn
 Opskrift fra TV2
 Gundestrup Mejeri og Bryghus

Smørrebrød
Mad fra Danmark
Oste fra Danmark

Sol over Gundestrup


Sunnan Station (Sunnan stasjon) var en jernbanestation på Nordlandsbanen, der lå ved bebyggelsen Sunnan i Steinkjer kommune i Norge.

Stationen åbnede 15. november 1905 som endestation for den daværende Hell–Sunnanbanen, nu en del af Nordlandsbanen. Statussen som endestation kom til at vare et par årtier, da der var uenighed i Innherred om banens videre forløb nordpå. Det næste stykke videre til Snåsa blev taget i brug 30. oktober 1926. Fra 31. maj 1970 var stationen kun bemandet efter behov, og efterfølgende blev den så nedgraderet til trinbræt 1. februar 1971. Stationen blev nedlagt 29. maj 1988.

Stationsbygningen stod oprindeligt på Hell Station, hvor den var blevet opført i 1881 efter tegninger af Peter Andreas Blix. Hell fik imidlertid en ny stationsbygning i 1902 i forbindelse med etableringen af Hell–Sunnanbanen. Den gamle bygning blev derefter flyttet til Sunnan og genopført der i 1905. Bygningen blev revet ned i 1978. Stationen har desuden haft en remise og en drejeskive, der også er blevet fjernet med tiden.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Nordlandsbanen
Jernbanestationer i Trøndelag
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1905
Ophørt i 1988

Sunnan Staton


Olaylar

Doğumlar
 Gu Yanwu, Neokonfüçyüsçü filozof

Ölümler
 16 Haziran - Jakob Christmann, Alman doğubilimci (d. 1554)

1613


Giovanni Grion (Pula, 20. kolovoza 1890. – bojišnica kraj Asiaga, 16. lipnja 1916.), talijanski iredentist iz Hrvatske. Republikanskog političkog opredjeljenja (mazzinijevac).

Životopis
Rodio se u Puli. Kao maloljetnik po ondašnjim mjerilima već je bio osuđen na zatvor zbog svojih nacionalističkih istupa. Vodeći iredentist. Unovačen u austro-ugarsku vojsku iz koje je već početkom Prvoga svjetskog rata dezertirao. Dragovoljno se prijavio u vojsku Kraljevine Italije 1915. godine, kad je Italija objavila rat Austro-Ugarskoj. Borio se na Mrzlom vrhu kod Volarja u gornjoj dolini Soče. Završivši časnički tečaj, promaknut je u potporučnika (sottotenente) i dodijeljen 5. bersaljerskom puku. Poginuo u bitci kod Asiaga (Trentino). Poslije rata veličan kao nacionalni junak među istarskim talijanskim nacionalistima i bivšim iredentistima. Po njemu su se zvala društva, športske udruge i klubovi u međuratno vrijeme. Najpoznatiji je bio nogometni klub iz Pule Grion koji se natjecao u talijanskoj nogometnoj ligi.

Bibliografija
Achille Starace, ... e vincere bisogna: alla memoria di Giovanni Grion, 1934
Fermo Roggiani, Bersaglieri d'Italia: dal ponte di Goito a Beirut, Cavallotti, 1983, p. 130
Giuseppe Lauro Aiello, II mazziniano Giovanni Grion apostolo dall'ultimo Risorgimento, in L'Arena di Pola, Gorizia, 14 novembre 1961

Izvori

Vanjske poveznice
Biografia di Giovanni Grifon, angvd.it (tal.)
La tomba di Giovanni Grion, tempiovotivo.altervista.org  (tal.)

Životopisi, Pula
Iredentizam
Talijanska vojna povijest

Giovanni Grion


فوتشيتسا (Вучица) هي قرية في مقاطعة دانيلوفغراد في منتينيغرو. ويبلغ عدد سكانها حوالي 151 نسمة في سنة 2003.

مراجع

أماكن مأهولة في الجبل الأسود

فوتشيتسا (دانيلوفغراد)


Onlineprinters GmbH (fondée sous le nom de Druckerei Meyer GmbH ) est une imprimerie en ligne spécialisée dans la production et commercialisation de produits imprimés. L' imprimerie, dont le siège est déplacé en 2018 à Fürth (Allemagne), a été créé en 1984 à Neustadt an der Aisch (Allemagne) et fait partie des plus grandes imprimeries en ligne d'Europe. L'entreprise est connue en Allemagne sous le nom de dieruckerei.de jusqu'en juillet 2020.

Les sites de production d'Onlineprinters GmbH se situent à Neustadt an der Aisch (Allemagne, maison mère), Waldbüttelbrunn (Allemagne), Southend-on-Sea (Royaume-Uni), Aarhus (Danemark), Stettin (Pologne) et Madrid (Espagne). L'entreprise est connue à l'international sous la marque Onlineprinters et commercialise ses produits d'impression dans 30 pays d'Europe.

Histoire
En 1984, le typographe Erwin Meyer fonde l'entreprise Druckerei und Verlag E.Meyer GmbH, une imprimerie familiale au modèle classique. Son fils et alors dirigeant Walter Meyer, imprimeur de métier, prend le virage du commerce en ligne et lance ainsi en 2004 la première boutique en ligne sous le nom de diedruckerei.de. Les produits d'impression sont commercialisés en Allemagne sous cette marque jusqu'en juillet 2020, avant de prendre le nom de la marque ombrelle Onlineprinters.

Le changement de nom de l'entreprise Druckerei und Verlag E. Meyer en Onlineprinters Produktions GmbH à Neustadt an der Aisch est acté en 2019.

En 2017, Onlineprinters achète l'imprimeur en ligne britannique Solopress, dont le siège social se trouve à Southend-on-Sea. Toujours en 2017, le leader scandinave LaserTryk rejoint le groupe Onlineprinters. En 2020 a lieu le rachat de l'entreprise de finition RIB Industrie-Buchbinderei GmbH, située à Waldbüttelbrunn (Allemagne). La même année, Onlineprinters acquiert l'imprimerie espagnole Copysell, qui compte également 5 magasins physiques à Madrid, où se trouve son siège. Depuis juillet 2021, Onlineprinters est présent sur le marché espagnol sous la marque Onlineprinters España.

Parrainage
La société Onlineprinters GmbH devient connue du grand public sous la marque diedruckerei.de grâce à des spots publicitaires dans le domaine sportif (football, boxe, championnat du monde de wok, TV total plongeon). L'entreprise fait son retour dans le parrainage sportif en 2020 en tant que sponsor de l'équipe de Bundesliga SpVgg Greuther Fürth, qui joue en première division. Le groupe donne également son nom à l'équipe de basket du TVV Neustadt an der Aisch, qui joue depuis 2020 dans la ligue régionale sud sous le nom de Onlineprinters Neustadt/A.

Produits
Le catalogue de la boutique en ligne rassemble 5 000 produits et comprend des brochures, affiches, papier à en-tête, calendriers, cartes de visite, blocs, chemises ainsi que des produits grands formats (Large Format Printing). Une catégorie est aussi dédiée aux articles promotionnels.

L'entreprise fabrique sur ses propres lieux de production et a investi près de 10 millions d'euros dans son parc de machines depuis 2020. Le parc inclut des machines d'impression offset à feuilles de la marque Heidelberg Speedmaster (format 3B), des machines d'impression numérique de la marque HP Indigo, des machines High Speed Inkjet (impression numérique Rollen) de la marque HP ainsi que des équipements de finition des marques Horizon, Polar, C.P. Bourg et Durst.

Les produits imprimés sont fabriqués de façon industrielle à haut degré d'automatisation. Onlineprinters utilise le procédé d'impression dite groupée.

Liens externes

 Onlineprinters passe à la découpe laser, L'Usine Nouvelle, 12/2020
 L'imprimeur Onlineprinters acquiert la première HP Indigo 100K, Graphiline.com, 09/2020
 OnlinePrinters rachète Copysell pour se renforcer en Espagne et au Portugal, Print.Watch, 02/2020
 Onlineprinters s'offre un spécialiste de la finition, Nouvelles Graphiques, 01/2020
 Onlineprinters actionne de nouveaux leviers de croissance, Caractère, 09/2018

Notes et références

Traduction

Références

Fondation en 1984
Imprimerie
Entreprise de l'imprimerie

Onlineprinters


Jerko Ivančić (Split, 1903. — Split, 27. siječnja 1942.), hrvatski pripadnik pokreta otpora u Drugome svjetskom ratu i komunist

Životopis
Rodio se je u Splitu u težačkoj obitelji. Pridružio se komunistima. Revolucionarnom pokretu pridružio se je u ranoj fazi. Među splitskim težacima imao je veliki osobni ugled i autoritet. Isticao se u "akcionim odborima" Narodnooslobodilačkog pokreta, koji se osnivaju od lipnja 1941. godine i to na staleškoj i strukovnoj osnovi, a imali su važnu ulogu u razvitku NOP-a.

Zaslužan je za specijalni rat tj. nenasilni odnosno pasivni otpor stanovništva talijanskoj okupaciji. Splitski težaci tako nisu svoje prehrambene proizvode nosili na Pazar, čime su onemogućili da se Talijani opskrbe odnosno spriječili mogućnost da platežno jači Talijani i njihovi prekupci opskrbe se ispred platežno slabijih Hrvata, i da Talijani umjetno stvore oskudice i nestašice hrane među Hrvatima. Umjesto toga, splitski težaci su prodavali svoje proizvode pravim ljudima po kućama ili na organiziranim mjestima u gradu. Također se je putem težačkog akcionog odbora prikupljalo sredstva za potrebe NOP-a i doista su mnogo prikupili.

Uhićen je u noći 6. na 7. siječnja 1942. godine. Zatočili su ga u zatvor gdje su ga mučenjem ispitivali. Ništa nije priznao niti je koga odao. Od posljedica mučenja umro je 27. siječnja 1942. godine. Tri dana poslije su povodom njegove smrti na zidovima mnogih kuća i na izlozima dućana osvanuli natpisi "Smrt fašizmu – slava žrtvi fašizma, drugu Ivančiću".

Po Ivančiću je ime dobio Dinarski partizanski bataljun, koji je poslije ušao u sastav Druge dalmatinske proleterske udarne brigade.

U Splitu se je u doba socijalističke Jugoslavije po Henriku Znidaršiču zvala jedna ulica.

Izvori

Životopisi, Split
Pripadnici pokreta otpora u Drugome svjetskom ratu
Hrvatski komunisti do 1945.

Jerko Ivančić


Hallein (isto poznat kao Tennengau), je jedan od 94 austrijskih kotara od 58,894 stanovnika.

Zemljopisne karakteristike
Hallein leži u Saveznoj državi Salzburg, na sjeveru graniči sa kotarom Salzburg-Umgebung i na jugu kotarom Sankt Johann im Pongau.

Teritorij današnjeg okruga poklapa se s nekadašnjim kotarom (gau-om) Tennengau.

Administrativna podjela kotara
Administrativni centar okruga je grad Hallein

Hallein je administrativno podijeljen na 13 općina od kojih jedna ima status grada, a njih 4 trgovišta.

Gradovi
 Hallein

Trgovišta
 Abtenau
 Golling an der Salzach
 Kuchl
 Oberalm

Općine
 Adnet
 Annaberg-Lungötz
 Bad Vigaun
 Krispl
 Puch bei Hallein
 Rußbach am Paß Gschütt
 Sankt Koloman
 Scheffau am Tennengebirge

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica kotara Hallein

Hallein

Hallein (kotar)


Luiziana es un municipio brasileño del estado de Paraná. Su población estimada en 2010 era de 7.317 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Paraná

Luiziana


Þetta er kínverskt nafn: kenni- eða fjölskyldunafnið er Soong, eiginnafnið er Mei-ling.

Soong Mei-ling (kínverska: 宋美齡; pinyin: Sòng Měilíng; 5. mars 1898 – 23. október 2003), einnig þekkt sem Frú Chiang Kai-shek eða Frú Chiang, var kínversk stjórnmálakona sem var lengi forsetafrú Lýðveldisins Kína. Hún var eiginkona hershöfðingjans og forsetans Chiang Kai-shek og jafnframt mágkona Sun Yat-sen, stofnanda og fyrsta leiðtoga Lýðveldisins Kína. Hún var áberandi í kínversku stjórnmála- og þjóðfélagslífi og gegndi ýmsum ábyrgðar- og heiðursembættum, meðal annars embætti forstöðumanns kaþólska Fu Jen-háskólans. Á tíma seinna stríðs Kína og Japans tók hún þátt í að fylkja kínversku þjóðinni gegn japönsku innrásinni og árið 1943 fór hún í átta mánaða ræðuferð til Bandaríkjanna til að vinna Kínverjum stuðning.

Æviágrip
Soong Mei-ling fæddist árið 1898 og var dóttir Charlie Soong, Kínverja sem hafði gerst kristinn trúboði eftir dvöl í Bandaríkjunum. Charlie Soong hagnaðist á því að flytja inn tækninýjungar til Kína og lét bæði prenta Biblíuna og ýmis róttæk áróðursrit fyrir kínverska byltingarleiðtogann Sun Yat-sen. Soong Mei-ling var yngst þriggja dætra Charlie Soong sem allar giftust áhrifamönnum í kínverskum stjórnmálum: Elsta systirin, Soong Ai-ling, giftist auðjöfrinum H. H. Kung, miðsystirin Soong Ching-ling giftist Sun Yat-sen, og Mei-ling giftist árið 1926 hershöfðingjanum Chiang Kai-shek, sem tók við af Sun Yat-sen sem leiðtogi kínverska þjóðernisflokksins Kuomintang.

Soong Mei-ling var send til náms í Bandaríkjunum þegar hún var níu ára og bjó þar þangað til hún varð nítján ára. Hún útskrifaðist úr háskóla með ágætiseinkunn og sneri síðan aftur til heimabæjar síns í Kína, þar sem hún kynntist Chiang Kai-shek, hægri hönd Sun Yat-sen, á heimili móður sinnar. Chiang hreifst fljótt af Soong Mei-ling en fyrsta bónorði hans til hennar var hafnað þar sem hann var mun eldri en hún, fráskilinn og búddisti. Soong Mei-ling taldi Chiang á að taka kristna trú til þess að þau gætu gifst. Þetta gerði hann eftir fimm ár, sem leiddi til þess að þau gáfust saman þann 1. desember 1927 í Sjanghæ.

Mei-ling vann margvísleg líknarstörf á ferli sínum, meðal annars fyrir kvenréttindum og gegn barnaþrælkun. Mei-ling sat jafnframt á löggjafarþingi Lýðveldisins Kína frá 1930 til 1932 og var formaður kínversku flugmálanefndarinnar frá 1936 til 1938. Hún stofnaði munaðarleysingjahæli og skóla fyrir börn sem höfðu misst foreldra sína í kínversku borgarastyrjöldinni. Eftir upphaf stríðsins gegn Japan urðu málefni munaðarleysingja mun meira aðkallandi og því stofnaði Soong Mei-ling líknarsjóð kínverskra kvenna fyrir stríðsreksturinn.

Í desember 1936 var gerð uppreisn gegn Chiang og hann fangelsaður. Soong Mei-ling fór sjálf á fund uppreisnarmennina til að semja um lausn eiginmanns síns. Afleiðing atviksins varð sú að Chiang var leystur úr haldi en hann var þvingaður til að semja um vopnahlé við kínverska kommúnista í borgarastyrjöldinni sem stóð yfir svo Kínverjar gætu barist saman gegn innrás Japana.

Soong Mei-ling fór til Bandaríkjanna árið 1943 til að vekja athygli á málstað Kínverja í stríðinu gegn Japan. Hún flutti ræðu við Bandaríkjaþing og vakti mikla lukku. Eftir að þjóðernissinnar töpuðu borgarastyrjöldinni gegn kommúnistum fylgdi Mei-ling eiginmanni sínum í útlegð til eyjarinnar Taívan. Hún var þar forsetafrú Lýðveldisins Kína á stjórnartíð Chiangs frá 1950 til 1975. Eftir að Chiang lést árið 1975 tók sonur hans úr fyrra hjónabandi, Chiang Ching-kuo, við völdum á Taívan en Mei-ling kom ekki vel saman við stjúpson sinn. Mei-ling flutti sama ár frá Taívan til óðals sem hún átti í Lattingtown í New York í Bandaríkjunum. Hún bjó í Bandaríkjunum þar til hún lést árið 2003, þá 105 ára gömul.

Tilvísanir

Kínverskir stjórnmálamenn

Soong Mei-ling


Son har flere betydninger:
 Son – et kar i nordisk mytologi som anvendtes til opbevaring af Skjaldemjøden
 Son (Norge) – ladested i Norge
 Son (dans)
 Son (tv-serie) – tyrkisk tv-serie skabt af Berkun Oya

Son (flertydig)


José Naranjo est un nom porté par :

 José Naranjo (1926-?), footballeur mexicain.
 José Naranjo (1994-), footballeur espagnol.

José Naranjo


Bernard Comby, né le  à Saxon (originaire de Vollèges), est une personnalité politique suisse du canton du Valais, membre du Parti radical-démocratique (PRD). Il est conseiller d'État de 1971 à 1992 et conseiller national de 1991 à 1999.

Biographie
Bernard Comby naît le  à Saxon. Il est originaire de Vollèges, une autre commune située en Valais. Son père est agriculteur. Il étudie l'économie aux universités de Fribourg, Francfort et Londres et obtient un doctorat dans ce domaine en 1965 à Fribourg.

En 1965 et 1966, il travaille à l'Office cantonal de planification à Sion. Il vit ensuite pendant quatre ans en Colombie, où il est notamment professeur à l'Université nationale de Colombie à Bogota. En 1971 et 1972, il travaille pour le Fonds national suisse de la recherche scientifique et pour la Coopération technique suisse. De 1972 à son élection au Conseil d'État en 1979, il est directeur d'un bureau d'études dans le domaine de l'économie et des sciences sociales à Sion. Parallèlement, il est chargé de cours à l'Université de Fribourg.

Durant les années 1990, il est vice-président des comités de candidatures de Sion pour les Jeux olympiques d'hiver de 2002 et de 2006, qui sont finalement attribués par Salt Lake City et Turin. En 2000, il est président du comité d'organisation des championnats du monde de ski sport handicap à Anzère et Crans-Montana.

Parcours politique
Membre du Parti radical-démocratique, Bernard Comby siège au Conseil communal de Saxon et au Grand Conseil du canton du Valais de 1973 à 1979. Le , il est élu au Conseil d'État, succédant à son collègue de parti Arthur Bender en cours de législature. Il dirige d'abord le Département de justice et police et de la santé publique, puis le Département de l'instruction publique et des affaires sociales à partir de 1981. À la suite de son élection au Conseil national, il donne sa démission en cours de législature pour la fin du mois de février 1992.

En 1971, il se présente une première fois au Conseil national, mais n'est pas élu. En 1991, il est élu au Conseil national et il y reste deux législatures, jusqu'en 1999.

En 1993, il préside le comité fédéral soutenant le rattachement du district de Laufon au canton de Bâle-Campagne. En 1999, il préside le comité qui s'oppose en vain à la suppression de la disposition de la Constitution qui limite le nombre de conseillers fédéraux à un par canton. La même année, il est candidat au Conseil des États, mais n'est pas élu, cet échec marquant le terme de sa carrière politique.

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1939
Personnalité politique valaisanne
Personnalité du Parti radical-démocratique
Conseiller national suisse de la 44e législature
Conseiller national suisse de la 45e législature
Député au Grand Conseil du canton du Valais
Conseiller d'État valaisan

Bernard Comby


مالينوفسكي اسم عائلة
 برونسيلاف مالينوفسكي: عالم أنثروبولوجيا بريطاني من أصل بولندي
 روديون مالينوفسكي: قائد عسكري ورجل دولة سوفيتي

ألقاب النسب
ألقاب باللغة البولندية
ألقاب باللغة البيلاروسية

مالينوفسكي (توضيح)


Venta de Santa Bárbara (u oficialmente Venta Santa Bárbara, también conocida como Venta Cordobicas o La Máquina) es una localidad y pedanía española perteneciente al municipio de Loja, en la provincia de Granada. Está situada en la parte occidental de la comarca lojeña. Cerca de esta localidad se encuentran los núcleos de Riofrío y Ventorros de la Laguna.

Historia
A partir de los años cuarenta y durante algún tiempo, cobró un gran auge en función de la explotación de las minas de ocre y yeseras de su entorno, que fue una constante fuente de riqueza para la zona.

Destaca dentro de su patrimonio cultural el Puente Bajo de Riofrío, del .

Demografía
Según el Instituto Nacional de Estadística de España, en el año 2013 Venta de Santa Bárbara contaba con 146 habitantes censados.

Referencias

Localidades de la provincia de Granada
Pedanías de Loja (Granada)
Comarca de Loja

Venta de Santa Bárbara