Asociația artiștilor plastici din România - Curentul artistic românesc sau Asociația Curentul artistic românesc a fost o organizație artistică din București fondată în 3 noiembrie 1930 din inițiativa lui N. I. Guguianu. Asociația a fost condusă de în primi ani de Guguianu și de Gheorghe Labin, pentru ca din anul 1935 să aibă la conducerea sa pe N. I. Guguianu - președinte, Lascăr Banu - vicepreședinte, C. Epureanu - secretar general, C. Pantelimon - casier și Al. Dobrescu, Ion Gr. Popovici, C. Nicolaevici, cenzori.

Înființare
Din cauza varietății crezurilor artistice, a spiritului de clan, a intereselor obscure ale unora și a veleităților șefilor de școli artistice, discordiile și frământările existente în viața artistică din București au dus la înființarea a numeroase societăți. Fondată în data de 3 noiembrie 1930, Asociația Curentul artistic românesc din inițiativa lui N. I. Guguianu, s-a impus posterității ca fiind un coagulator al tinerilor artiști, indiferent de direcția artistică.

Scopul manifest al asociației a fost promovarea artelor plastice și sprijinirea artiștilor valoroși prin intermediul unor expoziții anuale pe care le-a organizat sub titulatura Salonul de toamnă. Asociația a venit în întâmpinarea demersurilor artistice și prin organizarea de expoziții de artă contemporană în capitalele țărilor vecine României.

Comitetul de conducere al asociației era format din N. I. Guguianu - președinte și Gheorghe Labin - secretar. Din anul 1935 conducerea asociației a fost asigurată de Guguianu - președinte, Lascăr Banu - vicepreședinte, C. Epureanu - secretar general, C. Pantelimon - casier și Al. Dobrescu, Ion Gr. Popovici, C. Nicolaevici, cenzori.

Manifestări artistice
Prima expoziție a fost deschisă în luna noiembrie 1931 în Palatul artelor de pe șoseaua Kiseleff, acolo unde se organizau de obicei Saloanele oficiale. Participarea artiștilor a fost una numeroasă datorită modului de constituire al juriului care era format din Nicolae Iorga - președinte, membrii juriului fiind Camil Ressu, Ștefan Dimitrescu, Gheorghe Petrașcu, Costin Petrescu, Jean Alexandru Steriadi, Cornel Medrea, Ion Iordănescu, Dimitrie Paciurea și Nicolae Tonitza. Participanții au fost Constantin Aricescu, Petre Bulgăraș, Constantin Artachino, Octavian Angheluță, Traian Bilțiu-Dăncuș, George Catargi, Corneliu Baba, Alexandru Ciucurencu, Ștefan Dimitrescu, Lucia Bălăcescu Demetriadi, Lucian Grigorescu, Micaela Eleutheriade, Gheorghe Labin, Eustațiu Stoenescu, Olga Greceanu, Alexandru Phoebus, Jean Alexandru Steriadi, Camil Ressu, Gheorghe Petrașcu, Margareta Sterian, Constantin Baraschi, Mac Constantinescu, Céline Emilian, Dimitrie Paciurea, Hans Mattis-Teutsch și Borgo Prund. Salonul de toamnă a fost bine primit atât de public, cât și de cronica de presă a timpului.

În anul 1932, asociația a deschis a doua expoziție. Ca și prima dată, juriul a fost format din personalități și din reprezentanții tuturor curentelor artistice prezente la manifestare.

În perioada 1933 - 1934, asociația nu a reușit să organizeze nicio expoziție.  Noul comitet de conducere din anul 1935 a reușit să deschidă a doua manifestare în luna septembrie 1935, tot la Palatul artelor. A fost cu această ocazie o largă participare a generației tinere cu 219 picturi și 30 de sculpturi. Cei care au pus lucrări pe simeze au fost:  Dudu Ajder, Adam Bălțatu, Nadejda Alexandrescu, Octav Angheluță, Elena Baludima Tacian, Artium Avachian, Lascăr Banu, Gheorghe Barbieri, Margareta Bărcianu, Elena Barbu Ipcar, Mina Bikwepper, Maria Chelsoi, Dan Băjenaru, Massaci, Jean Gheorghe Butoescu, Pia Căpșuneanu, Coca Rădulescu Crețoiu, Laura Cocea, Alexandru Ciucurencu, Ana Ciucurencu-Asvadurova, Eugen Drăguțescu, I. Dan, David Michael, Nuni Dona, Eugenia Doucet, Dumitru Nicorești, Maria Droc, Ecaterina Delghioz, Cristescu, Petre Dimitrescu, Marcel Enescu, Diamandi Lola Gelenter, Stelian Popescu Ghimpați, Ion Oherner, H. I. Guguianu, Sorin Ionescu, Gheorghe Labin, Paul Miracovici, Jean Panteli Stanciu, Alexandru Phoebus, Florenta Pretorian, Gheorghe Vânătoru (total 219 pieturi) și Borgo Prund, Cristea Grosu, Ion Irimescu, Ion Grigore Popovici cu 30 de sculpturi.

Calitatea expoziției a fost ținută de Oscar Han, Cornel Medrea, Camil Ressu, Gheorghe Petrașcu, Lucian Grigorescu și Francisc Șirato, artiști care au fost prezenți și în juriul evenimentului. Expoziția din 1935 a fost ultima din activitatea asociației.

Cu toate că asociația a avut o perioadă scurtă de activitate, ea a fost rodnică prin cele trei expoziții pe care le-a organizat. Un plus valoric a fost larga participare a tinerilor debutanți. Datorită personalităților care au jurizat evenimentele, s-a asigurat un nivel calitativ ridicat, fapt ce a creat mediul pentru confruntări artistice atât între participanți, cât și dintre ei și publicul vizitator.

Referințe

Bibliografie
Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene, Editura Meridiane, București, 1969, pag. 91 - 93

Legături externe

Fondări în 1930
Desființări în 1936
Organizații de artă din România
Evenimente în România


O aură sau un câmp energetic uman este, potrivit credințelor New Age, o radiație energetică colorată emanată de un corp uman sau de orice animal sau de un obiect. În unele materiale ezoterice, aura este descrisă ca un corp energetic. Parapsihologii și practicanții medicinei holistice pretind adesea că au capacitatea de a vedea dimensiunea, culoarea și tipul de vibrații ale unei aure.

În medicina alternativă New Age, aura umană este văzută ca o anatomie ascunsă care afectează starea de sănătate a unui pacient și cuprinde adesea centre de forță vitală numită chakra. Astfel de afirmații nu sunt susținute de dovezi științifice și sunt considerate pseudoștiință. Atunci când s-au efectuat experimente controlate, nu s-a demonstrat existența capacității de a vedea aura.

Etimologie
În latină și greaca veche, aura înseamnă vânt, boare sau respirație. Acest termen a fost folosit în engleza medie cu sensul de "adiere". Până la sfârșitul secolului al XIX-lea, termenul a fost folosit în unele cercuri spiritiste pentru a descrie o emanație subtilă presupusă a se afla în jurul corpului.

Istorie

Conceptul de aură a fost popularizat mai întâi de Charles Webster Leadbeater, un fost preot al Bisericii Anglicane și membru al Societății Teozofice. Leadbeater a studiat teosofia în India și a crezut că are capacitatea de a-și folosi puterile de clarviziune pentru a face investigații științifice. El a susținut că majoritatea bărbaților vin de pe Marte, dar bărbații cu mintea cea mai înaintată vin de pe Lună și că atomii de hidrogen sunt formați din șase corpuri conținute într-o formă de ou. În cartea sa Man Visible and Invisible publicată în 1903, Leadbeater a ilustrat aura unui om în diferite etape ale evoluției sale morale, de la "sălbatic" la sfânt. În 1910 Leadbeater a introdus conceptul modern de aură prin încorporarea noțiunii tantrice de chakră în cartea sa The Inner Life. Dar Leadbeater nu a prezentat pur și simplu credințele tantrice către populația occidentală, el le-a reconstruit și le-a reinterpretat prin amestecarea lor cu propriile idei, fără a cunoaște sursele acestor inovații. Unele dintre inovațiile lui Leadbeater descriu chakrele ca vortexuri de energie și le asociază pe fiecare dintre ele cu o glandă, un organ sau alte părți ale corpului.

În următorii ani, ideile lui Leadbeater cu privire la aură și chakre au fost adoptate și reinterpretate de către alți teosofi, cum ar fi Rudolf Steiner și Edgar Cayce, dar anatomia ocultă a rămas de interes minor în cadrul contraculturii ezoterice până în 1980, când a fost revitalizată de mișcarea New Age.

Explicație științifică
Studiile efectuate în condiții de laborator au demonstrat că aura este cel mai bine explicată ca o iluzie vizuală cunoscută ca o imagine consecutivă. Neurologii susțin că oamenii pot percepe aurele din cauza unor efecte produse în creier: epilepsie, migrene sau influența drogurilor psihedelice, cum ar fi LSD.

Psihologul Andrew Neher a scris că "nu există dovezi care să susțină ideea că aurele sunt, în orice fel, de origine transcendentală".

Alte cauze pot include tulburări ale sistemului vizual care provoacă efecte optice. Oboseala ochiului poate produce, de asemenea, o aură, menționată uneori ca arsură a ochilor.

Referințe

Bibliografie

Legături externe
 Auras in the "Skeptic's dictionary"
 The Aura: A Brief Review

Ezoterism
Concepte hinduiste
New Age
Pseudoștiință

Aură (parapsihologie)


The National Railroad Museum  is a railroad museum located in Ashwaubenon, Wisconsin, US.

Founded in 1956 by community volunteers, the National Railroad Museum is one of the oldest and largest U.S. institutions dedicated to preserving and interpreting the nation's railroad history. Two years later, a joint resolution of Congress recognized the Museum as the National Railroad Museum. The museum has been a Nonprofit 501(c)(3) organization since 1958.

Its collection of locomotives and rolling stock spans more than a century of railroading. Notable items include an Aerotrain; Union Pacific Big Boy No. 4017, one of the world's largest steam locomotives; and British Railways Class A4 No. 60008 Dwight D Eisenhower (ex-London & North Eastern Railway No. 4496 Golden Shuttle) and train used by the Supreme Allied Commander and his staff in the United Kingdom and continental Europe during World War II.

A museum building houses a wide variety of railroad artifacts, an archive, and photography gallery. A standard gauge track rings the grounds. An  wooden observation tower has views of the Fox River and Green Bay.

The museum hosts an annual Day Out with Thomas event, where Thomas the Tank Engine pulls young friends past the exhibited rolling stock; and in October,  "Terror on the Fox": Green Bay Preble Optimist Club's haunted attraction that includes "haunted" train rides after dark. The Frederick J. Lenfesty Center, an enclosed and climate-controlled structure was recently added that houses several of the unique and rarer locomotives and cars.

Rolling stock

Steam locomotives

Diesel locomotives

Electric locomotives

Passenger cars

Freight cars

Maintenance of way cars

Cabooses

Other equipment

Other collections
The museum's archives hold corporate records and documents, annual reports, maps, mechanical and engineering drawings, oral histories, and ephemera. The holdings represent various railroad companies, labor unions, and fraternal organizations.

Its library holds works on the social, economic, political, and cultural aspects of U.S. railroading history.

The National Railroad Museum holds over 5,000 artifacts, including textiles, uniforms, tools and personal items.

Its photograph collection includes 15,000 photographic prints, slides, and film negatives of U.S. railroading since 1890.

Capital campaign
As of 2019, the museum was working to raise money to build a roundhouse to surround its current buildings (except the train station) to shelter from the weather the locomotives and cars displayed in the open pavilion.

See also
List of heritage railroads in the United States

References

Railroad museums in Wisconsin
National railway museums
Culture of Green Bay, Wisconsin
Museums in Brown County, Wisconsin
Haunted attractions (simulated)
1956 establishments in Wisconsin

National Railroad Museum


U ranjenom Gradu, hrvatski dokumentarni film iz 2012. godine. Snimljen je u produkciji Blank filmskog inkutatora. Cijeli film je dostupan na YouTubeu od 1. prosinca 2016.

Radnja
Prikazane su snimke bolna života kroz koje je prolazio Dubrovnik tijekom srpsko-crnogorske opsade 1991. godine. Pojedini dijelovi filma nisu za osjetljivije osobe. Film tvore autorski snimci Miroslava Tomšića, koji su nastali tijekom ratna okruženja Dubrovnika. Snimio je 25 sati materijala snimljena u prva tri mjeseca opsade, do otprilike 15. prosinca. U montažu je pošlo samo ono najznačajnije.

Izvori

Vanjske poveznice
Blank

Hrvatski dokumentarni filmovi o opsadi Dubrovnika
Filmovi 2010-ih

U ranjenom Gradu


An Asphodeline taurica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Pall., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Stephan Ladislaus Endlicher. An Asphodeline taurica in nahilalakip ha genus nga Asphodeline, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Asphodeline

Asphodeline taurica


Ryosuke Kakigi (født 23. december 1991) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Fujieda MYFC.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ryosuke Kakigi


An Rottboellia laevispica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Yi Li Keng. An Rottboellia laevispica in nahilalakip ha genus nga Rottboellia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rottboellia

Rottboellia laevispica


Olaylar

Doğumlar
 Charles d'Outremer, Fransa Kralı IV. Louis'nin oğlu.
 Eadwig, İngiltere kralı (ö. 959)

Ölümler
 Ebü'l-Hüseyin Beckem, Abbasiler'in Türk kumandanlarından
 Küleynî, Şii hadis ve fıkıh bilgini (d. 864)

941


Cremonin plan sila (Luigi Cremona) je metoda proračuna sila u konstrukciji koja se sastoji od trokutastih nosača. Bilo koja građevina čiji se proračun vrši pomoću Cremonine metode i pripadajući plan sila, gleda se kao projekcija dvaju poliedara, čiji bridovi odgovaraju međusobno kao dva recipročna elementa nulsistema. Metoda koja proizlazi iz tog promatranja je toliko jednostavna, da se bez znanja od kuda je izvedena može shvatiti i primijeniti. Prvo se iz zadanih sila dobiju sve vanjske, uravnotežene sile poligona i to tako da se slažu jedna do druge kako slijede opseg tog sistema. Zatim se iz njih, pomoću daljnjeg rastavljanja sila, dobiju sile u štapovima. Pri tome se uvijek počinje u jednom dijelu sistema ili točnije u čvoru, u kojem se osi štapa sijeku i tako tvore za svaki čvor zatvoreni poligon, čije strane, koje se dodiruju u toj točki predstavljaju te sile koje su se prije izračunale. Ti planovi sila su najjasniji i najjednostavniji kada se kod izrade pazi da svaka zatezna sila prolazi kroz točku razdvajanja dvaju vanjskih sila, koje se vežu na kraj zateznog štapa. U tom slučaju svakom trokutnom polju odgovara jedna točka u planu sila, kroz koji prolaze te tri dotične sile, ili svakom čvoru sistema pripada zatvoreni poligon, u planu sila koji se sastoji od sila koje se sudaraju u tom čvoru. Ako se poštuje to pravilo svaka sila se u planu sila pojavljuje samo jednom i paralelno je pomicanje sila nepotrebno.

To se pravilo samo primjenjuje kada se građevina sastoji od poredanih trokuta. Ako taj uvjet nije ispunjen, gubi se recipročna veza između dviju figura, te je potrebno paralelno pomicanje sila u planu sila, to jest, treba dvaput prikazati silu kako bi se dobili uravnoteženi poligoni. Iz smjera vanjskih sila može se odrediti smjer unutarnjih sila. U tu se svrhu promatra svaka vanjska sila kao rezultirajuća sila onih sila koje izlaze iz čvora ili se, što je preglednije, nacrtaju strelice tako da u svakom čvoru nastane uravnotežen sustav. Te sile štapa nemaju određeni smjer nego djeluju u suprotnim smjerovima, ovisno koju se završnu točku gleda kao točka slaganja sila. Stoga, u planu sila, svaka unutarnja sila dobiva dvije strelice. Prenesu li se te strelice u mrežu plana toga sustava, i to u blizinu dotičnog čvora, tada se štapovi čije strelice su suprotno orijentirane u odnosu na završnu točku štapa, zovu vlačno opterećeni štapovi, a štapovi, čije su strelice orijentirane tako da djeluju prema završnoj točki štapa, zovu se tlačno opterećeni štapovi.

Izvori

Klasična mehanika

Cremonin plan sila


Inwido er et svensk aktieselskab indenfor produktion og salg af vinduer og døre, der hovedsagligt er opbygget igennem opkøb og fusioner af vindues- og dørvirksomheder.

Historie
Under en konstruktionskrise i 1990'erne slog Myresjöfönster sig sammen med Elitfönster, som var en anden trævinduesspecialist. Den nye virksomhed hed Elitfönstergruppen og dannede grundlaget for det fremtidige Inwido.

I december 2004 erhvervede Ratos sig Elitfönstergruppen, som dengang var en stor vinduesproducent i Sverige, og skabte Inwido-koncernen. Inwido indledte en vækstperiode baseret hovedsagelig på opkøb.
Fra 2005 til 2009 købte Inwido cirka 30 virksomheder, primært i Norden. Koncernen udviklede sig hurtigt fra at være den førende producent af vinduer i Sverige til også at blive etableret i Finland, Danmark og Norge.

Mærker
Elitfönster (Sverige)
Hajom (Sverige)
SnickarPer ( Sverige, Norge og Polen)
SparVinduer (Danmark, Sverige, England og Norge)
Sokolka (Polen og UK)
Pihla (Finland)
Tiivi (Finland)
Hajom (Sverige og Norge)
Hemmafonster (Sverige)
Ero Fonster (Sverige)
KLAS1 (Finland))
Lampolux (Finland))
Carlson (Irland)

Norge som hovedmarked
Diplomat (Norge og Sverige)
Frekhaug vinduet (Norge)
Lyssand (Norge)

Danmark som hovedmarked
KPK Døre og Vinduer (Danmark)
Outline (Sverige og Danmark)
Outrup Vinduer & døre (Danmark)
Bøjsø døre og vinduer (Danmark)
Frovin (Danmark)
JNA (Danmark)

England som hovedmarked
Allan Bros. (England)
CWG (England)
Jack Brunsdon & son (England)

Inaktive mærker
 PRO Tec vinduer (2012-2016)

Kilder

Byggematerialeproducenter
Virksomheder i Malmø
Etableret i 2004
Fremstillingsvirksomheder fra Sverige

Inwido


Le château de Blagny est un château du  construit sur une base antérieure situé à Blagny-sur-Vingeanne en Côte-d'Or, en Bourgogne-Franche-Comté.

Localisation
Le château est implanté 2 rue du Château en bordure sud-est du village de Blagny-sur-Vingeanne, près du canal entre Champagne et Bourgogne.

Historique

Ancienne dépendance de l'abbaye de Bèze et propriété de la famille de Saulx en 1607, l'ancien château est détruit par les mercenaires de Matthias Gallas qui saccagent le village à plusieurs reprises pendant la guerre de Trente Ans (1618-1648). Le château actuel est reconstruit avant 1782, date d'un plan terrier conforme au plan actuel déposé aux archives départementales de la Côte-d'Or.

La réalisation du canal alors dénommé de la Marne à la Saône a amputé une partie du parc au début des années 1900.

Le château, les façades et toitures des communs et les grilles sont inscrits au titre des monuments historiques par arrêté du 28 juillet 1988.

Architecture

Les bâtiments occupent trois côtés d'une cour rectangulaire ouverte sur la rue par un portail en fer forgé. Le logis, dans l'axe du portail, comprend un rez-de-chaussée de plain-pied et un étage de comble. Le corps central est à trois travées en avancée. avec façades antérieure et postérieure décorées de faux bossages continus en table. Les communs sont situés de part et d'autre de la cour. En bordure de rue on note un colombier de plan carré et dans l'angle postérieur gauche de la cour un puits à margelle ronde et superstructure à poulie en fer forgé.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 Dulery Chantal et Quenot Xavier, Gracieuse et secrète vallée de la Vingeanne; Editeur : Association Vallée de la Vingeanne - Maisons Paysannes de France, 2021, 107 p.

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or

Liens externes

Blagny-sur-Vingeanne
Blagny-sur-Vingeanne
Monument historique dans la Côte-d'Or
Monument historique inscrit en 1988

Château de Blagny


فريد هايس  هو أحد رواد الفضاء الأمريكيين الذين قاموا برحلات إلى القمر. وهو أحد ال 24 رائد فضاء الذين قاموا برحلات إلى القمر حتى الآن خلال برنامج أبولو.

ولد فريد هايس في 14 نوفمبر 1933 بإحدي ضواحي مسيسيبي، ودخل المدرسة الثانوية في مدينة بيلوكسي. ثم حصل على بكالوريوس هندسة الطيران بامتياز عام 1959 من جامعة أوكلاهوما. ثم التحق بمدرسة طياري الاختبار بقاعدة إدواردز الجوية وأنهى دراسته فيها عام 1964 ،كما أنهى دراسة التجارة بمدرسة هارفارد التجارية العليا عام 1972.

نشاطه في ناسا
بدأ هايس عمله كطيار في أبحاث الطيران لدى ناسا في مركز لويس للأبحاث عام 1959. ثم انتقل كطيار أبحاث بمركز درايدن لأبحاث الطيران عام 1963 ثم كأحد رواد الفضاء (المجموعة الخامسة لدى ناسا) في مركز جونسون للفضاء. ثم اختارته ناسا عام 1966 من ضمن طاقم برنامج أبولو - سابقا بذلك زملائه من المجموعة الثالثة، وأصبح من ضمن الطاقم الاحتياطي للبعثات أبولو 8 وأبولو 11 وأبولو 16 وجميعها رحلات إلى القمر.

رحلة أبولو 13
اختارت ناسا فريد هايس كربان للمركبة القمرية Lunar Module للقيام هو وزملائه جيم لوفل وجاك سويغيرت ببعثة أبولو 13 بقصد الهبوط على القمر. أثناء رحلة الذهاب إلى القمر حدث انفجار في وحدة الخدمة Servic module التابعة لمركبة الفضاء Command Capsel وأحدث تدميرا بالغا فيها، وتبعه انخفاض شديد في التيار الكهربائي، واتضح بعد ذلك وجود عجز كبير في مخزون الأوكسجين اللازم لتنفس رواد الفضاء، واللازم أيضا لتوليد التيار الكهربائي في المركبة والذي تولّده خلايا الوقود. وعندما أخطرت ناسا بذلك قررت إلغاء المهمة المعهودة للرواد للنزول على القمر، والعمل على استرجاعهم بأسرع ما يمكن بسلام. وتابع ملايين من الناس على شاشات التلفزيون آنذاك عملية إنقاذ طاقم أبولو 13 الحرجة وإعادتهم سالمين إلى الأرض. لم يتمكن الثلاثة رواد من الهبوط على القمر وبذلك أصبحوا من ضمن 24 رائد فضائي سافروا إلى القمر حتى الآن.

مكوك الفضاء
بقي هايس تابعا لناسا وانتقل عام 1973 إلى برنامج مكوك الفضاء واشترك في ذلك البرنامج حتى 1976 كنائب للمدير الفني.

قاد فريد هايس أحد الطاقمين اللذان قاما بتجارب الطيران والهبوط لمكوك الفضاء. ثم طار هايس وزميله جوردن فولرتون  في 18 يونيو و 26 يوليو 1977 اثنين من طلعات الاختبار الثلاث التي اجريت على مكوك الفضاء إنتربرايس حيث كانت مثبتة على ظهر طائرة بوينغ 747.

خلال خمسة طلعات تجريبية أخرى تم فصل مكوك الفضاء إنتربرايس من طائرة البوينغ أثناء الطيران، وهبطت خلال دقائق قليلة بطريقة الطيران الشراعي. وقام هايس وزميله فولرتون بثلاثة تجارب من تلك الخمس في 12 أغسطس و 23 سبتمبر و 26 أكتوبر عام 1977 بنجاح.

اقرأ أيضاً
 نيل أرمسترونج
 بز ألدرن
 مايكل كولينز
 جون يونغ
 ألان بين
 ريشارد جوردن
 ديفيد سكوت
 ألفريد وردن
 جيمس إروين
 فاروق الباز
 أبولو 11
 أبولو 10
 أبولو 8
 أبولو 17

مراجع

وصلات خارجية

 Spacefacts biography of Fred Haise
 Fred Haise Biography

فريد هايس
أبولو 13
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بيلوكسي
أصحاب أعمال أمريكيون في القرن 20
أعضاء قاعة مشاهير رواد الفضاء بالولايات المتحدة
حائزون على الوسام الرئاسي للحرية
حاصلون على ميدالية الخدمة المتميزة لناسا
خريجو جامعة أوكلاهوما
خريجو كلية تدريب الطيارين الاختباريين الأمريكية
رحلات الفضاء في 1970
رواد فضاء أمريكيون
ضباط قوات مشاة البحرية الأمريكية
طيارو اختبار أمريكيون
طيارون أمريكيون
طيارون من مسيسيبي
مسيرو أعمال أمريكيون
مهندسو فضاء أمريكيون
مواليد 1933
مواليد في بيلوكسي

فريد هايس


Nicolae Stârc, poreclit "Boabă", (n. 18 octombrie 1931, Petrila, județul Hunedoara – d. 3 februarie 1946, Timișoara) a fost un copil de trupă român, care a participat voluntar la campania antihitleristă a României din cel de-al Doilea Război Mondial. A fost rănit de o schijă în timpul unei incursiuni în liniile inamice germane și decorat ulterior cu Medalia "Virtutea Militară".

Biografie
S-a născut la 18 octombrie 1931 în orașul Petrila, ca fiul al minerului Vasile Stârc și al soției sale, Salomia. Potrivit relatărilor, s-a prezentat la Batalionul 5 Vânători de munte în cea de-a doua jumătate a lunii septembrie 1944, cerând să fie primit copil de trupă, deși nu avea nici 13 ani. Comandantul unității nu l-a luat în seamă pe copil, considerându-l prea mic.

A rătăcit apoi prin gări și printre militari și a reușit în cele din urmă să se atașeze unui convoi militar al Diviziei 2 Vânători de Munte, ajungând să fie îndrăgit de ostași și fiind încadrat copil de trupă într-un batalion de vânători de munte. În perioada următoare a îndeplinit rolul de "agent de legătură" al trupelor combatante, cărând apă, hrană și muniții soldaților din linia întâi, ajutând la evacuarea răniților și pătrunzând în liniile inamice pentru a culege informații. S-a strecurat deseori în spatele frontului în timpul luptelor de pe teritoriul Ungariei, identificând punctele de rezistență inamice și puterea lor de foc și, la sfatul soldaților mai vârstnici, a tăiat cablul telefonic al unui comandament militar german de lângă Debrețin. Istoriografia comunistă a lansat ulterior versiunea că Boabă ar fi găsit din întâmplare cablul telefonic și, neavând cuțit la el, l-ar fi rupt cu dinții, din proprie inițiativă.

Copilul-soldat s-a aflat din nou în linia întâi pe frontul din Cehoslovacia, luând parte la luptele din zonele localităților Bánovce nad Bebravou și Veselí nad Moravou. În noaptea de 18-19 aprilie 1945 s-a strecurat în liniile germane pentru a procura informații necesare comandamentului militar român și, dând dovadă de un curaj neobișnuit, s-a apropiat de o cazemată germană și a aruncat câteva grenade către ea. "A capturat cu acest prilej șase prizonieri germani, iar în timp ce-i conducea spre postul de comandă de batalion, cade rănit și este evacuat la ambulanță", se menționează în propunerea de decorare. A fost decorat ulterior cu medalia "Virtutea Militară" cl. II-a și propus pentru citare pe ordinul de zi al armatei.

Nicolae Stârc a murit la 3 februarie 1946 la Timișoara.

Note

Bibliografie
 Leonida Loghin (col. dr.), Aurel Lupășteanu (col.), Constantin Ucrain (col. dr.), Bărbați ai datoriei: 23 august 1944 - 12 mai 1945. Mic dicționar, Editura Militară, București, 1985, p. 387.

Lectură suplimentară
 Dumitru Almaș, "«Boabă», copilul munților", în Povestiri istorice pentru copii și școlari - șoimi ai patriei și pionieri -, Partea a III-a, Editura Didactică și Pedagogică, București, 1984, pp. 47–49.
 Aurel Lupășteanu (col.), Ladislau Tarco (col.), Vasile Bîrză, Drum lung, bătut de gloanțe, Editura Militară, București, 1971, pp. 438–440.
 Viorica Nicoară, Copilul munților. Eroul Nicolae Stârc, Editura Militară, București, 1974.

Nașteri în 1931
Decese în 1946
Eroi români
Militari români în Al Doilea Război Mondial
Copii români
Decorați cu Virtutea Militară
Oameni din Petrila

Nicolae Stârc


Nátthagi er gróðurlítill dalur rétt norðan við Suðurstrandarveg og sunnan við Fagradalsfjall. Vorið 2021 tók þunnfljótandi helluhraun að renna niður í dalinn frá gígnum í Geldingadölum og þakti botn hans og fyllti smám saman.

Dalir á Íslandi
Reykjanesskagi

Nátthagi


KorpusDK er et lingvistisk korpus bestående af danske tekster fra omkring årtusindskiftet. Omfanget er omkring 56 millioner ord.

Korpusset er tilgængeligt online og kan tilgås af alle gennem en søgemaskine.

Kilder

Eksterne kilder og henvisninger
 Hvad er KorpusDK?

Netdatabaser fra Danmark
Etableret i 2005
Sprogforskning

KorpusDK


Hirudo medicinalis, the European medicinal leech, is one of several species of leeches used as "medicinal leeches".

Other species of Hirudo sometimes also used as medicinal leeches include H. orientalis, H. troctina, and H. verbana. The Asian medicinal leech includes Hirudinaria manillensis, and the North American medicinal leech is Macrobdella decora.

Medicinal leech populations were severely reduced in many countries during the 19th century due to the high demand in medical contexts, and remain endangered in many countries today.

Morphology
The general morphology of medicinal leeches follows that of most other leeches. Fully mature adults can be up to 20 centimeters in length, and are green, brown, or greenish-brown with a darker tone on the dorsal side and a lighter ventral side. The dorsal side also has a thin red stripe. These organisms have two suckers, one at each end, called the anterior and posterior suckers. The posterior is used mainly for leverage, whereas the anterior sucker, consisting of the jaw and teeth, is where the feeding takes place. Medicinal leeches have three jaws (tripartite) that resemble saws, on which are approximately 100 sharp edges used to incise the host. The incision leaves a mark that is an inverted Y inside of a circle. After piercing the skin, they suck out blood while injecting anticoagulants (hirudin). Large adults can consume up to ten times their body weight in a single meal, with 5–15 mL being the average volume taken. These leeches can live for up to a year between feedings.

Medicinal leeches are hermaphrodites that reproduce by sexual mating, laying eggs in clutches of up to 50 near (but not under) water, and in shaded, humid places. A study done in Poland found that medicinal leeches sometimes breed inside the nests of large aquatic birds, noting that conservation efforts directed at bird habitats may also indirectly help preserve dwindling leech populations.

Range and ecology

Their range extends over almost the whole of Europe and into Asia as far as Kazakhstan and Uzbekistan. The preferred habitat for this species is muddy freshwater pools and ditches with plentiful weed growth in temperate climates.

Over-exploitation by leech collectors in the 19th century has left only scattered populations, and reduction in natural habitat through drainage has also contributed to their decline. Another factors include the replacement of horses - medicinal leeches' preferred host species - by motor vehicles and mechanical farming equipment, and the provision of artificial water supplies for cattle. As a result, this species is now considered near threatened by the IUCN, and European medicinal leeches are legally protected through nearly all of their natural range. They are particularly sparsely distributed in France and Belgium, and in the UK there may be as few as 20 remaining isolated populations (all widely scattered). The largest, located at Lydd, England, is estimated to contain several thousand individuals; 12 of these areas have been designated Sites of Special Scientific Interest. There are small, transplanted populations in several countries outside their natural range, including the USA. The species is protected under Appendix II of CITES meaning international trade (including in parts and derivatives) is regulated by the CITES permitting system.

Medical use

Beneficial secretions
Medicinal leeches have been found to secrete saliva containing about 60 different proteins. These achieve a wide variety of goals useful to the leech as it feeds, helping to keep the blood in liquid form and increasing blood flow in the affected area. Several of these secreted proteins serve as anticoagulants (such as hirudin), platelet aggregation inhibitors (most notably apyrase, collagenase, and calin), vasodilators, and proteinase inhibitors.  It is also thought that the saliva contains an anesthetic, as leech bites are generally not painful.

Historically

The first recorded use of leech therapy was 3,500 years ago in Ancient Egypt. The next recorded uses of leeches in medicine come in the last few centuries BCE, by the Greek physician Nicander in Colophon and in the ancient Sanskrit text Sushruta Samhita. Leech therapy is mentioned a few hundred years later in Shennong Ben Cao Jing, a 3rd-century CE book of traditional Chinese medicine.

Medical use of leeches was discussed by Avicenna in The Canon of Medicine (1020s), and by Abd al-Latif al-Baghdadi in the 12th century.

These sources indicated leech therapy for a wide variety of ailments, including edema,. "blood stasis", and skin diseases.

In medieval and early modern European medicine, the medicinal leech (Hirudo medicinalis and its congeners H. verbana, H. troctina, and H. orientalis) was used to remove blood from a patient as part of a process to balance the humors that, according to Galen, must be kept in balance for the human body to function properly. (The four humors of ancient medical philosophy were blood, phlegm, black bile, and yellow bile.) Any sickness that caused the subject's skin to become red (e.g. fever and inflammation), so the theory went, must have arisen from too much blood in the body. Similarly, any person whose behavior was strident and sanguine was thought to be suffering from an excess of blood. Leeches, by removing blood, were thought to help with these kinds of conditions — a wide range which included illnesses like polio and laryngitis. Leeches were often gathered by leech collectors and were eventually farmed in large numbers. A unique 19th-century "Leech House" survives in Bedale, North Yorkshire on the bank of the Bedale Beck, used to store medicinal leeches until the early 20th century.

Manchester Royal Infirmary used 50,000 leeches a year in 1831. The price of leeches varied between one penny and threepence halfpenny each. In 1832 leeches accounted for 4.4% of the total hospital expenditure. The hospital maintained an aquarium for leeches until the 1930s. The use of leeches began to become less widespread towards the end of the 19th century.

Current
Medicinal leech therapy (also referred to as Hirudotherapy or Hirudin therapy) made an international comeback in the 1970s in microsurgery, used to stimulate circulation in tissues threatened by postoperative venous congestion, particularly in finger reattachment and reconstructive surgery of the ear, nose, lip, and eyelid. Other clinical applications of medicinal leech therapy include varicose veins, muscle cramps, thrombophlebitis, and osteoarthritis, among many varied conditions. The therapeutic effect is not from the small amount of blood taken in the meal, but from the continued and steady bleeding from the wound left after the leech has detached, as well as the anesthetizing, anti-inflammatory, and vasodilating properties of the secreted leech saliva. The most common complication from leech treatment is prolonged bleeding, which can easily be treated, but more serious allergic reactions and bacterial infections may also occur. Leech therapy was classified by the US Food and Drug Administration as a medical device in 2004.

Because of the minuscule amounts of hirudin present in leeches, it is impractical to harvest the substance for widespread medical use. Hirudin (and related substances) are synthesized using recombinant techniques. Devices called "mechanical leeches" that dispense heparin and perform the same function as medicinal leeches have been developed, but they are not yet commercially available.

See also
Helminthic therapy – other medical use of parasites
Ichthyotherapy – medical use of fish

References

External links

Early Practices: A Brief History of Bloodletting

Animals described in 1758
Biologically based therapies
Leeches
Plastic surgery
Taxa named by Carl Linnaeus
Traditional medicine
Habitats Directive Species

Hirudo medicinalis


Armada Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Armada Township (Michigan)
 Armada Township (Nebraska)

Armada Township


Malus prattii, es una especie del género Malus. Es originaria de  Guangdong, Guizhou, Sichuan y Yunnan en China.

Descripción
Es un árbol que alcanza un tamaño de 10 m de altura. Las ramillas de color rojo oscuro o púrpura marrón cuando tienen corta edad, robustas, pubescentes cuando jóvenes, glabras en la vejez; los brotes púrpura marrón, ovoides, con escamas pubescentes en el margen. Estípulas linear-lanceoladas, 1-1.3 cm, membranosos, glabras o subglabras; las láminas de las hojas, elípticas o angostamente elípticos-ovadas, de 6-15 × 3.5-7.5 cm. La inflorescencia en corimbo como umbela, de 5-9 cm de diámetro, con  5-12 flores; brácteas caducas, linear-lanceoladas, membranosas, margen entero, ápice acuminado. Pedicelo 1.5-3 cm, escasamente pubescentes. Flores de 1,5-2 cm de diámetro. Hipanto campanulado. Sépalos triangular-ovadas, de 4-5 mm, ligeramente más largos que el hipanto. Pétalos blancos, suborbiculares, 0.8-1 cm. El fruto es un pomo rojo o amarillo, ovoide o subgloboso, de 1-1.5 cm de diámetro.  Fl. junio, fr. agosto.

Hábitat
Se encuentra en los bosques mixtos en las laderas; a una altitud de 1400 - 3500

Taxonomía
Malus prattii fue descrita por (Hemsl.) C.K.Schneid. y publicado en Illustriertes Handbuch der Laubholzkunde 1: 719, pl. 397 p–p1, 398 k–m. 1906.
Citología
El número de cromosomas es de:  2n = 34
SinonimiaDocyniopsis prattii (Hemsl.) Koidz.Pyrus prattii'' Hemsl. basónimo

Referencias

Enlaces externos

 Información en eFloras
 Información en USDA Germplasm Resources Information Network (GRIN)

prattii

Malus prattii


مارفن ذا مارشن  أو مارفن المريخي هو شخصية خيالية ظهرت في كارتون لووني تونز من وارنر براذرز.

مفهوم الشخصية وتصورها
لاحظ المخرج تشاك جونز أن باغز باني تعلم كيف يحتال على يوسيميتي سام (الذي ابتكره فريز فريلينغ)، لهذا قرر ابتكار شخصية معاكسة هادئة ورقيقة في الحديث، لكن تشترك في قوة التصرفات المدمرة والخطرة. أول ظهور لمارفن كان في فيلم هايرديفل هاير (1948).

لم يسم مارفن بهذا الاسم في العروض الأصلية، حيث كان يدعى القائد، الصحن الطائر إكس-2 في هيستي هاير (1952)، لكن بعد عقود من ظهوره ونظرا لما نال من شعبية، أختير له ذلك الاسم.

قدم ميل بلانك صوت مارفن المكتوم الأنفي المخرج، بعدها ثبتت اللهجة البريطانية الرسمية معه.

تاريخ الشخصية
مارفن شخصية من المريخ لكنه عادة ما يكون على كواكب أخرى، مرافقا معه كلبه كيه-9. يرتدي مارفن ملابس جنود رومانيين وحذاء كرة سلة قديم التصميم، وخوذة عليها فرشاة مكنسة، رأسه عبارة عن كرة سوداء لا يظهر منها سوى عينيه.

في مناسبات متعددة يظهر مارفن مكلفا بتدمير كوكب الأرض مستخدما ما يشبه اصبع ديناميت، وذلك بسبب حجب كوكب الأرض لكوكب الزهرة كما يدعي.

الظهور في مواد أخرى
ظهر مارفن في فيلم سبيس جام، وفيلم لووني تونز: باك إن أكشن.

روابط خارجية

مراجع

شخصيات خيالية ظهرت في 1948
شخصيات لوني تونز
قادة دكتاتوريون خياليون
قادة عسكريون خياليون

مارفن ذا مارشن


Stefan har flere betydninger:
 Stefan − et drengenavn
 Stefan (film) − en kortfilm fra 2010 af Andreas Thaulow
 Stefan (valgt pave) (død 752) − en romersk præst
 Stefan (album) − et album fra 1987 af Dennis González

Stefan (flertydig)


Melvin Mermelstein (born Moric Mermelstein; September 25, 1926 – January 28, 2022) was a Czechoslovak-born American Holocaust survivor and autobiographer. A Jew, he was the sole survivor of his family's extermination at Auschwitz concentration camp.

He is best known for his litigation with the Institute for Historical Review over evidence of gas chambers in German concentration camps during World War II. The legal dispute was resolved in Mermelstein's favor, without the court giving an opinion on the merits of the dispute, since it ruled that the existence of gas chambers at Auschwitz is a legally indisputable fact.

Life and career

Mermelstein was born in Örösveg, the son of Fani, a homemaker, and Herman-Bernad Mermelstein, a winemaker. Before World War II broke out, Mermelstein lived in Munkacs, then part of Czechoslovakia (occupied by Hungary in 1938). On May 19, 1944, he was deported to the Auschwitz concentration camp. Mermelstein spent a little less than one year at Auschwitz, then in January 1945 he was sent on a death march with 3,200 other prisoners to the Gross-Rosen concentration camp. From there he was sent on a train without food or water to Buchenwald concentration camp, where he arrived with typhus weighing only 68 pounds. He spent two months at Buchenwald until he was liberated by U.S. troops on April 11, 1945. His parents, two sisters, and a brother were murdered in the camps. Before his father's death, Mermelstein had promised his father he would tell everyone what the Nazis were doing.

The Institute for Historical Review
In 1980, the Institute for Historical Review (IHR) promised a $50,000 reward to anyone who could prove that Jews were gassed at Auschwitz.

Mermelstein wrote a letter to the editors of the Los Angeles Times and others, including The Jerusalem Post. The Institute for Historical Review wrote back, offering him $50,000 for proof that Jews were, in fact, gassed in the gas chambers at Auschwitz. Mermelstein, in turn, submitted a notarized account of his internment at Auschwitz and how in 1944 he witnessed Nazi guards ushering his mother and two sisters and others towards (as he learned later) gas chamber number five.

The IHR refused to pay the reward, stating that Mermelstein's notarized account was "not sufficient proof". Represented by public interest attorney William John Cox, Mermelstein subsequently sued the IHR in the Superior Court of Los Angeles County for breach of contract, anticipatory repudiation, libel, injurious denial of established fact, intentional infliction of emotional distress, and declaratory relief (see case no. C 356 542). On October 9, 1981, both parties in the Mermelstein case filed motions for summary judgment in consideration of which Judge Thomas T. Johnson of the Superior Court of Los Angeles County took "judicial notice of the fact that Jews were gassed to death at the Auschwitz Concentration Camp in Poland during the summer of 1944", judicial notice meaning that the court treated the gas chambers as common knowledge, and therefore did not require evidence that the gas chambers existed. On August 5, 1985, Judge Robert A. Wenke entered a judgment based upon the Stipulation for Entry of Judgment agreed upon by the parties on July 22, 1985. The judgment required IHR and other defendants to pay $90,000 to Mermelstein and to issue a letter of apology to "Mr. Mel Mermelstein, a survivor of Auschwitz-Birkenau and Buchenwald, and all other survivors of Auschwitz" for "pain, anguish and suffering" caused to them.

In a pre-trial determination, Judge Thomas T. Johnson declared:

In California, the Evidence Code permits the Court to take judicial notice of "facts and propositions of generalized knowledge that are so universally known that they cannot reasonably be the subject of dispute".

In 1986, the IHR, along with its founder Willis Carto, sued Mermelstein for allegedly libeling them during an interview with a New York City radio station, but dropped the lawsuit in 1988. Mermelstein also sued the IHR in 1988 for an article in the IHR Newsletter that examined what it considered to be flaws and inconsistencies in his 1981 lawsuit testimony.

In 1988, Mermelstein (who was a member of the International Auschwitz Committee) included photo-enlarged copies of IHR's checks to him totaling $90,000 along with their apology letter in the exhibit "From Ashes to Life" at the Mills House Art Gallery in Garden Grove, California. The exhibit also included other Holocaust documentation from Mermelstein's collection, including photos of his family and of other emaciated camp victims and survivors.

Mermelstein was portrayed by Leonard Nimoy and Cox was played by Dabney Coleman in a 1991 TV film, Never Forget, about the 1981 lawsuit. He wrote of the court battle in his autobiography, titled By Bread Alone.

Death
Mermelstein died from complications of COVID-19 at home in Long Beach, California, on January 28, 2022. He was 95.

Works
 By bread alone (1981) Auschwitz Study Foundation. .

References

External links
 Deniers in Revisionists Clothing - Information about the Institute for Historical Review and Mermelstein settlement.
 Mel Mermelstein files  (Nizkor Archive Directory, Shofar FTP)
 Mel Mermelsteins non-profit organization

1926 births
2022 deaths
1981 in American law
American autobiographers
Auschwitz concentration camp survivors
Czechoslovak Jews
Holocaust denial
Hungarian Jews
Jews from Carpathian Ruthenia
People from Mukachevo
Sole survivors
Deaths from the COVID-19 pandemic in California
Czechoslovak emigrants to the United States
Holocaust survivors

Mel Mermelstein


CSN may refer to:

Companies
 CSN Stores, former name of Wayfair, American e-commerce company
 CSN International (Christian Satellite Network), religious radio broadcaster based on radio station KAWZ in Twin Falls, Idaho
 Centrala Studiestödsnämnden, Swedish national student loans and grants authority
 Columbus Sports Network (WCSN-LD), low-power television station in Columbus, Ohio
 Comcast SportsNet, former name of NBC Sports Regional Networks
 Comic Shop News, free weekly newspaper distributed throughout comic book specialty stores
 Companhia Siderúrgica Nacional, Brazilian steel maker

Music
 Crosby, Stills & Nash, an American folk rock supergroup
 CSN (album), 1977
 CSN (box set), 1991

Transport
 CSN, National Rail station code for Chessington North railway station, England
 Changsha South railway station, China Railway pinyin code CSN
 China Southern Airlines, China

Other uses
 Canaan Smith-Njigba (born 1999), American baseball player
 Cell Signaling Networks
 COP9 signalosome (CSN), a protein complex
 CSN2
 COP9 signalosome complex subunit 3 (CSN3)
 Coláiste an Spioraid Naoimh, a secondary school in Cork City, Ireland
 College of Southern Nevada, a community college located in Clark County
 Comunidad Sudamericana de Naciones, Union of South American Nations
 CSN.1, Concrete Syntax Notation, a telecommunications and computer networking standard
 Confederate States Navy
 Confédération des syndicats nationaux
 Carlton Sports Network, a sports channel in Sri Lanka
 Czech technical standard (ČSN)

CSN


Einen ist ein Ortsteil von Warendorf mit 1137 Einwohnern.

Geografie

Einen ist ein Dorf nordwestlich von Warendorf und wird von der Ems durchflossen.

Geschichte
Die Gründung des Ortes ist als Pfrund des Stiftes Metelen zurückzuführen. Auf einer kleinen Anhöhe wurde die Pfarrkirche St. Bartholomäus im 11./12. Jahrhundert gebaut. Die erste Erwähnung der Gemeinde in einer Urkunde des Bischofs Otto I. von Münster stammt aus dem Jahr 1216.

Am 1. Januar 1975 wurde die Gemeinde Einen in die Kreisstadt Warendorf eingegliedert und bildet seither gemeinsam mit dem Nachbarort deren Ortsteil Einen/Müssingen.

Im Rahmen des Wettbewerbes Unser Dorf soll schöner werden erhielt Einen folgende Auszeichnungen:
 Golddorf im Kreis Warendorf 1986, 1988, 1990, 1992
 Silberdorf in Nordrhein-Westfalen 1989, 1991
 Umweltsonderpreis der NRW-Stiftung 1991
 Golddorf in Nordrhein-Westfalen 1993
 Bundesgolddorf 1993

Beim Nachfolgewettbewerb Unser Dorf hat Zukunft wurden Einen die folgenden Auszeichnungen des Kreises Warendorf verliehen:
 2011: Auszeichnung für das Engagement der Dorfgemeinschaft bei der Renaturierung der Ems
 2014: Auszeichnung für vorbildliche Kooperation von Kindergarten und Grundschule

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Bauwerke

 Die Kirche St. Bartholomäus trägt den Namen des sechsten Apostels, Bartholomäus. Sie stammt aus dem 11. bis 12. Jahrhundert und gehört zu den ältesten Kirchen im Münsterland, die noch auf ihren alten Grundmauern stehen. Sie wurde ursprünglich im romanischen Stil erbaut. Durch einen Umbau im 15. Jahrhundert wurde das einschiffige Kirchengebäude mit einem quer zur Achse liegenden Kreuzgewölbe erweitert. Aus dieser Zeit stammt auch der Hochaltar aus Baumberger Kalkstein.
 1739 wurde die Kirche renoviert, wie eine Jahreszahl am Kirchturm hinweist. Im Jahre 1855 bekam die Kirche die erste Orgel von der Firma Pohlmann aus Warendorf.
 1939 wurde die Kirche umfangreich nach den Plänen des Warendorfer Künstlers Josef Brandkamp erneuert. Der Hochaltar wurde versetzt und es wurde ein Kreuzweg, das Erstlingswerk des Künstlers Johannes Wehrenberg aus Münster, erworben. Dabei wurde auch eine Warmluftheizung in die Kirche eingebaut. Die Weihe des Altars und der renovierten Kirche erfolgte am 15. Oktober 1939.
 1952 wurde die alte Orgel, die durch den Umbau der Kirche schwer beschädigt worden war, ersetzt. Am 19. November 1952 fand die Weihe der neuen Orgel der Firma Klingenhegel aus Münster statt. Da diese Orgel aber aus schlechtem Material hergestellt worden war und sie erheblichen Temperaturschwankungen ausgesetzt war, musste sie 1979 durch eine elektronische Behelfsorgel ersetzt werden.
 1978 begannen Planungen für einen Neubau beziehungsweise Anbau, da die alte Kirche zu klein geworden war. Mit dem Bau wurde am 4. Juni 1981 begonnen. Die Kirche steht auf 90 Betonpfählen und hat nun rund 320 Sitzplätze und wurde direkt an die alte Kirche angebaut. Am 11. Dezember 1983 wurde sie durch den Bischof von Münster, Reinhard Lettmann, eingeweiht. Im Altar liegen Reliquien (Knochenreste) der Heiligen Ida von Herzfeld.

Sport
 Angelsportverein Einen e. V. 1968
 Langbogenschützen Anion
 Schützengilde Ems Einen

Vereine
 Freiwillige Feuerwehr Warendorf, Löschzug Einen
 CDU Ortsunion Einen-Müssingen
 Landfrauen Einen-Müssingen-Velsen
 Miteinander! Arbeitskreis Flüchtlingshilfe
 Heimatverein Einen-Müssingen
 Dorfmarketing Einen-Müssingen e. V.
 Freundeskreis der Mission e. V.

Regelmäßige Veranstaltungen
In Einen finden regelmäßig ein Schützenfest, das Pfarrfest der Gemeinde, ein Feuerwehrfest, das "Sattelfest" und ein Volkslauf statt.

Wirtschaft und Infrastruktur
An der Bahnstrecke Münster–Rheda-Wiedenbrück befindet sich seit Dezember 2016 der Haltepunkt Warendorf-Einen-Müssingen. Hier hält die Linie RB 67; die Station Raestrup-Everswinkel wurde gleichzeitig geschlossen.

Persönlichkeiten
 Alois Schröer (1907–2002), deutscher katholischer Priester, Ehrendomkapitular in Münster und Forscher der westfälischen Kirchengeschichte
 Guido Maria Kretschmer (* 1965), deutscher Modedesigner, der in Einen aufgewachsen ist

Weblinks

 Einen-Müssingen auf der Webseite der Stadt Warendorf
 www.einen-muessingen.de – Dorfportal des Heimatverein Einen-Müssingen e.V.

Einzelnachweise

Ort im Kreis Warendorf
Ort im Münsterland
Geographie (Warendorf)
Ort an der Ems
Ehemalige Gemeinde (Kreis Warendorf)
Ersterwähnung 1216
Gemeindeauflösung 1975

Einen


Luka Dončić (født d. 28. februar 1999) er en slovensk professionel basketballspiller, som spiller for NBA-holdet Dallas Mavericks.

Baggrund
Luka Dončić' far Saša Dončić er basketballtræner, og spillede også selv professionelt.

Klubkarriere

Real Madrid
Dončić flyttede i 2012 til Spanien som bare 13 årig efter at være blevet rekrutteret af Real Madrid. Efter at have spillet på ungdomsholdene, så fik han sin førsteholdsdebut den 30. april 2015. I en alder af 16 år og 62 dage blev han den trejde yngste spiller i Liga ACB nogensinde. Han blev etableret på holdet i løbet af 2015-16 sæsonen, hvor han imponerede i begrænset spilletid.

I 2016-17 sæsonen fik Dončić en større rolle på holdet, og imponerede her. Han blev i sæsonen kåret til den bedste unge spiller i både Liga ACB og i EuroLeague. Hans helt store gennembrud blev dog 2017-18, hvor at han blev holdets klare stjernespiller, især efter en skade til Sergio Llull. Han ledte Real Madrid til EuroLeague finalen, hvor de slog Fenerbahçe. Dončić blev i sæsonen kåret som EuroLeague MVP som den yngste spiller nogensinde, og han blev også kåret Liga ACB MVP.

Dallas Mavericks
Dončić blev valgt med det trejde valg i 2018 draften af Atlanta Hawks, men blev samme aften traded til Dallas Mavericks i bytte for Trae Young. Han etablerede sig med det samme på holdet, og vandt i sin debutsæson overbevisende Rookie of the Year prisen.

Han fortsatte det gode spil ind i 2019-20 sæsonen, hvor at han for første gang i sin karriere blev valgt til All-Star holdet. Han fik den 4. marts 2020 sin triple-double nummer 24 i karrieren, og satte hermed en ny rekord for Dallas Mavericks, da han slog Jason Kidds rekord. Han kom på fjerdepladsen i Most Valuable Player afstemningen efter sæsonens udgang.

Den 7. maj 2021 scorede han sit point nummer 5.000 i NBA, og blev hermed den fjerde yngste spiller til at opnå dette, kun bag ved LeBron James, Kevin Durant og Carmelo Anthony. Han skrev den 10. august 2021 den største kontrakt i klubbens historie, da han skrev en kontrakt værd 207 millioner dollars over fem år.

Dončić opnåede den 18. november 2022 sin triple-double nummer 50 i sin karriere. Det tog ham 278 NBA kampe at opnå dette antal. Kun Oscar Robertson, som gjorde det på 111 kampe, havde opnået dette antal på mindre kampe før. Han scorede den 27. december 2022 60 point i en kamp samtidig med han greb 21 rebounds og lavede 10 assist. Han blev hermed den første spiller nogensinde i NBA til at opnå en 60+ point, 20+ rebound, 10+ assist kamp.

Landsholdskarriere
Dončić har repræsenteret Slovenien i flere internationale tuneringer, herunder EuroBasket 2017, hvor at Slovenien vandt deres første europæiske mesterskab nogensinde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra Ljubljana
Basketballspillere fra Slovenien
Basketballspillere fra Dallas Mavericks

Luka Dončić


An Dyckia weddelliana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Gilbert Baker. An Dyckia weddelliana in nahilalakip ha genus nga Dyckia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dyckia

Dyckia weddelliana


Zen Opuzen je festival ulične umjetnosti koji se održava u Opuzenu od 2015. godine. Za vrijeme trajanja festivala sudionici oslikavaju pročelja građevina, a uz to održavaju se kreativne radionice te mnogobrojne zabavne i umjetničke aktivnosti. Osim na pročeljima građevina, crteži su zabilježeni i na pješčanim plažama pored Opuzena. Uz domaće sudionike, na festivalu su i sudionici iz mnogih zemalja diljem svijeta.

Izvori

Vanjske poveznice
 Stranice festivala

Opuzen
Festivali urbane i prostorne kulture

Zen Opuzen


Sjøsanden es una playa de Noruega localizada en la localidad de Mandal, en el condado de Agder. Posee unos 800 metros de largo, y en varias ocasiones ha sido seleccionada como la mejor playa de Noruega. En ella, hay un sector iluminado, denominado "Bestemor". La playa se localiza específicamente en las coordenadas geográficas

Véase también
 Geografía de Noruega
 Geografía de Europa

Referencias

Enlaces externos
 Información sobre la playa

Playas de Noruega
Geografía del condado de Agder

Sjøsanden


Le  Gymnasium Alexandrinum de Marioupol , en ukrainien , en russe , est une école d'Ukraine situé à Marioupol.

Architecture

Activités

Anciens élèves :
 Gueorgui Ivanovitch Tchelpanov, 1862-1936, philosophe.
 Andreï Fedorov, 1888-1937, chef du NKVD de Léningrad.
 Victor Arnutoff, 1896-1979, peintre.

Histoire

Le collège de garçons porte le nom du tsar Alexandre qui, en 1871 fondait une bourse de 300 roubles pour un étudiant de la ville, en 1875 deux lycées furent fondés, un pour garçon, celui dont il est question, et un pour filles.
Le  Alexandre signait le décret qui fondait le gymnasium, donnait un fond de 12 600 roubles annuellement pour l'entretien de l'établissement et la ville abondait de 12 000 roubles de plus. Le  Alexandre signait le décret qui fondait le collège de filles.

En 1895 Mikolaï Tolwinsky dessinait les plans pour un nouvel établissement, il ouvrait en octobre 1899. En 1919 le bâtiment accueillait l'école du parti communiste et une faculté ouvrière. Endommagé lors de la seconde guerre mondiale, il fut rénové en 1950, accueillait le centre technique industriel. Centre qui devint l'université technique d'État de l'Azov qui utilise toujours ces locaux..

Lien externe

Références

Organisme fondé en 1875
Édifice construit en 1899
Enseignement à Marioupol
Patrimoine classé d'Ukraine
Architecture à Marioupol

Gymnasium Alexandrinum de Marioupol


USS Higbee (DD/DDR-806) was a  in the United States Navy during World War II. She was the first U.S. warship named for a female member of the U.S. Navy, being named for Chief Nurse Lenah S. Higbee (1874–1941), a pioneering Navy nurse who served as Superintendent of the U.S. Navy Nurse Corps during World War I.

Higbee was launched 13 November 1944 by the Bath Iron Works, Bath, Maine; sponsored by Mrs. A. M. Wheaton, sister of the late Mrs. Higbee; and commissioned on 27 January 1945.

World War II

Higbee immediately sailed to Boston, where she was converted to a radar picket destroyer. After shakedown in the Caribbean, she sailed for the Pacific on 24 May, joining Carrier Task Force 38 less than 400 miles from Tokyo Bay on 19 July. "Leaping Lenah", as she had been dubbed by her crew, screened the carriers as their planes launched heavy air attacks against the Japanese mainland until the end of hostilities on 15 August. She helped clear Japanese mine fields and supported the occupation forces for the following seven months, finally returning to San Diego on 11 April 1946. The post-war years saw Higbee make two peacetime Western Pacific cruises as well as participate in fleet exercises and tactical training maneuvers during both these cruises and off the West Coast. On her second WestPac cruise, Higbee escorted the heavy cruiser  as they paid official visits to the recently constituted governments of India and Pakistan in the summer of 1948.

Korean War
When Communist troops plunged into South Korea in June 1950, Higbee, redesignated DDR-806 on 18 March 1949, was immediately deployed to the Korean coast with the 7th Fleet. Most of her Korean War duty came in screening the Fast Carrier Task Force 77 as their jets launched raids against Communist positions and supply lines. On 15 September she formed part of the shore bombardment and screening group for the amphibious operation at Inchon. Higbee returned to San Diego on 8 February 1951. In two subsequent stints in Korea, she continued to screen the carrier task force and carry out shore bombardment of enemy positions. In order to protect against the possibility of Communist Chinese invasion of Nationalist China, Higbee also participated in patrol of Formosa Straits. Returning to the States on 30 June 1953, she entered the Long Beach Yard for a six-month modernization which saw major structural alterations made, including an enlarged Combat Information Center, new height-finding radar, and an improved anti-aircraft battery.

Peacetime duties
The radar picket destroyer's peacetime duty then fell into a pattern of six-month WestPac cruises alternating with upkeep and training out of San Diego. Operating with the 7th Fleet on her WestPac cruises, Higbee visited Australian and South Pacific ports frequently as well as engaging in fleet maneuvers with units of SEATO navies. Her home port was changed to Yokosuka, Japan, on 21 May 1960. From there Higbee continued to cruise in the Pacific and along the China coast to strengthen American force in Asia. After two years duty in Japan, Higbee returned to her new home port, San Francisco, on 4 September 1962. On 1 April 1963 the destroyer entered the shipyard there for a fleet rehabilitation and modernization (FRAM) overhaul designed to improve her fighting capabilities and lengthen her life span as an active member of the fleet. Higbee was redesignated DD-806 on 1 June 1963.

Vietnam War

Ready for action on 3 January 1964, Higbee trained on the West Coast until departing for Japan on 30 June and reached her new homeport, Yokosuka, on 18 July. During the Gulf of Tonkin Incident in August, the destroyer screened carriers of Task Force 77 (TF 77) in the South China Sea. In February 1965 Higbee supported the 9th Marine Brigade at Da Nang, Vietnam. In May she participated in Project Gemini recovery in the Western Pacific. On 1 September Higbee helped to rescue the crew from Arsinoe after the French tanker had grounded off Scarborough Shoals in the South China Sea. The remainder of September was spent in naval gunfire support off South Vietnam. On the return voyage to home port, the ship saw short duty as Station Ship Hong Kong. While in Hong Kong, Princess Margaret was piped aboard the ship.

While operating northeast of Luzon in late January 1966, Higbee sighted the Soviet hydrographic ship Gidrifon. Returning to South Vietnam in April, Higbee bombarded enemy positions near Cape St. Jacques and the mouth of the Saigon River. On 17 June she departed Yokosuka for the West Coast, arrived Long Beach, her new home port, on 2 July and operated out of there into 1967. In November 1966, Higbee and her squadron had R&R in Acapulco, Mexico, where Bob Hope did an unscheduled servicemen's show for the crews. The first half of 1967 was spent in the yards at Mare Island for a major refit before returning to the Vietnam theater. On 19 April 1972 Higbee became the first US warship to be bombed during the Vietnam War, when two VPAF (also known as the NVAF-North Vietnamese Air Force) MiG-17s from the 923rd Fighter Regiment attacked, one of which, piloted by Le Xuan Di, dropped a 250 kilogram (500 lb) bomb onto Higbees rear 5-inch gun mount, destroying it.

The 5-inch gun crew had been outside their turret, due to a misfire within the mount, when the air attack occurred, which resulted in the wounding of four US sailors.  The second MiG-17 flown by Nguyen Van Bay B (the "B" to differentiate from the more famous ace pilot Nguyen Van Bay) went on to bomb the light cruiser USS Oklahoma City, causing only minor damage. Higbee was repaired at Subic Bay in the Philippines, with the wrecked gun mount removed, to be replaced later and the structural damage repaired.

Although there were no official aircraft losses reported by either side during the aerial attack, witnesses aboard accompanying USN vessel's deploying defensive measures, claimed one of the attacking MiGs with a hit by a surface-to-air missile fired from the cruiser USS Sterett.

Post-war fate
Higbee'''s first peacetime duty was as a member of Destroyer Squadron 27 homeported in Long Beach, California. Her later years (after May, 1975) were spent as a Naval Reserve Force destroyer homeported in Long Beach, CA and Seattle, WA, as a unit of DesRon 37. In 1978 Higbee had the highest score for NGFS (Naval Gunfire Support) of any ship in the US Navy and was featured in Surface Warfare magazine for this distinction.Higbee was decommissioned and struck from the Navy list on 15 July 1979. Higbee was sunk as a target on 24 April 1986, around  west of San Diego at .

One of her anchors is on display outside of Naval Station Mayport's medical building.

HonorsHigbee earned one battle star for her service in World War II and seven battle stars for her service in the Korean War.

See also
, also named for Lenah Higbee.

Notes

References

Toperczer, Istvan.  MiG-17 and MiG-19 Units of the Vietnam War.''  2001, Osprey Publishing Limited.  .

External links

World War II destroyers of the United States
Cold War destroyers of the United States
Korean War destroyers of the United States
Vietnam War destroyers of the United States
Ships built in Bath, Maine
1944 ships
Ships sunk as targets
Maritime incidents in 1986
Gearing-class destroyers of the United States Navy

USS Higbee


La temporada 2011-12 de la Superliga danesa es la XXII edición de la liga de fútbol profesional de Dinamarca.
La temporada comenzó el 16 de julio de 2011 y  concluyó el 25 de mayo de 2012 con 6 partidos simultáneos. El F.C. Copenhague es el campeón defensor, después de ganar su noveno campeonato de la liga y la tercera temporada consecutiva, en la edición anterior. Finalmente, tras 33 jornadas, el FC Nordsjælland se coronó campeón con 68 puntos, sólo dos de ventaja sobre el campeón defensor. Así, este equipo lograría su primer título en la historia y aseguraría su primera participación en la Liga de Campeones de la UEFA.

Equipos
El Randers FC y el Esbjerg fB terminaron la temporada 2010-11 en el lugar 11 y 12, respectivamente, y fueron descendidos a la 1 ª División 2011-12. Randers descendió después de cinco temporadas en la Superliga, mientras que Esbjerg salió después de 10 temporadas en la liga.
Los equipos descendidos fueron sustituidos por el Aarhus GF campeón de la 1.ª División 2010-11  y el subcampeón HB Køge. Ambos clubes hacen su retorno inmediato a la liga mayor de fútbol danés.

{|
|- style="vertical-align: top;"
|

</td>

|}

Participantes de la temporada 2011/12

Clasificación
 Actualizada el 24 de mayo de 2012

Resultados

Fuente: Soccerway - Superliga de Dinamarca

Máximos goleadores

Referencias

2012

Superliga de Dinamarca 2011-12


මුද්දර නිවේදන අංකය 840
2014 ලෝක වනජීවී දිනය සැමරීම නිමිත්තෙන් ශ්‍රී ලංකා තැපැල් දෙපාර්තුමේන්තුවේ මුද්දර කාර්යාංශය විසින් කදුකර ගස් මැඩියා නිරූපිත රුපියල් 5 ක වටිනාකමකින් යුත් නව තැපැල් මුද්දරයක් 2014 මාර්තු 3 දින නිකුත් කරනු ලැබේ.

ලෝක වනජීවි දිනය 2014
2013 මාර්තු 03 දින සිට 14 වෙනි දින දක්වා බැංකොක්දී පවත්වනු ලැබූ CITES පාර්ශවකරුවන්ගේ (COP 16) සමුළුවේ 16 වෙනි රැස්වීමේදී සත්කාරක තායිලන්ත රාජ්‍යය මාර්තු 03 වෙනි දිනය ලෝක වනජීවී දිනය වශයෙන් ප්‍රකාශයට පත්කිරීමේ යෝජනාවට සිය අනුග්‍රහකත්වය ලබා දුන්නේය. මේ දිනය නම් සත්ව ප්‍රජාවේ පැවැත්මට වෙළදාම තර්ජනයක් නොවන බවට සහතික කිරීමේලා වැදගත් කාරයභාර්යක් ඉටුකරන, වදවීමේ තර්ජනයට ලක්වූ වන ජීවීන් හා ශාඛ පිලිබද ජාත්‍යන්තර සම්මුතිය (CITES) 1973 දී සම්මත කරන ලද දිනයයි. එය එක්සත් ජාතීන්ගේ මහා මණ්ඩලයට දැනුම් දෙන ලදී.
මාර්තු 3 වෙනි දින ලෝක වනජීවි දිනය වශයෙන් ප්‍රකාශයට පත් කිරීමටත්, ලෝක සත්ව හා ශාක ප්‍රජාවන් පිළිබද අවබෝධය ඇති කිරීමටත් 2013 දෙසැම්බර් 20 වෙනි දින පැවති එක්සත් ජාතීන්ගේ මහා මණ්ඩලයේ 68 වෙනි සැසිවාරයේදී තීරනය කරන ලදී.
ලෝක වනජීවි දිනය යනු වන සත්ව හා ශාඛ ජීවයේ විවිධ ස්වරූපයන් හී අලංකාරය සැමරීමටත් එයින් ජනතාවට ලැබෙන විවිධාකාර ප්‍රතිලාබ පිළිබද අවබෝධයක් ඇති කිරීමටත් ලැබෙන මහගු අවස්තාවකි. ඒ සමගම පුළුල් ආකාරයේ ආර්ථික, පාරිසරික හා සමාජ බලපැම ඇති කරන වනජීවි අපරාධ වලට එරෙහිව කරන සටන තවත් වැඩි කිරීමේ හදිසි අවශ්‍යතාවද මේ දිනය අපට සිහිපත් කරයි.
වනජීවි සතුන් නිසග වටිනාකමක් පවතින අතර ම තිරසාර සංවර්ධනයේ මෙන්ම මානව සුබසිද්ධියේ පාරිසරික, ජානමය, සමාජීය, ආර්ථික, විද්‍යාත්මක, අධ්‍යාපනික, සංස්කෘතික, විනෝදාත්මක අංග කෙරෙහිද එය දායකත්වය ලබාදෙයි. මේ හේතූන් නිසාම එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවිධානයේ සියළුම ජාතීන් හා අනෙකුත් ජාත්‍යන්තර සංවිධාන මෙන්ම සිවිල්  සමාජයද, රාජ්‍ය නොවන සංවිධාන හා පුද්ගලයෝ ද මේ ගෝලීය වනජීවි සැමරුමට සිය සහභාගීත්වය ලබා දෙයි.

කදුකර ගස් මැඩියා

හැදින්වීම
Taruga නමැති ගණය (Genus) කලින් ඇතුලත් කරන ලද්දේ Polypedates ගණයටයි. දැනට අවබෝධ කරගෙන ඇති පරිදි Taruga ගණය නම් කර ඇති විශේෂ තුනකින් සමන්විත වෙයි. T.fastigo, T.eques සහ T.longinasus යනුවෙනි. Taruga eques විශේෂය ශ්‍රී ලංකාවට ආවේනිකය.

සංරක්ෂණ තත්වය
මෙය ආවේණික මෙන්ම වදවීමේ තර්ජනයට ලක් වූ විශේෂයකි. (2012 ජාතික රතු දත්ත ලේඛනය)

ජීව ඉතිහාසය
මෙය ප්‍රධාන වශයෙන්ම පදුරු හා ගස් කදන් වල දක්නට ලැබෙන නිසාචර සතෙකි. ගැහැනු සතා ජලයට ඉහලින් එල්ලී සිටිනසේ පෙණ වැනි කූඩුවක් සාදන අතර එය තුල බිත්තර දින කිහිපයක් මෝරයි. ඉන්පසු ජලයට වැටෙන ඉස් ගෙඩියෝ පරිණත තත්වයට පැමිණෙන තුරු තවදුරටත් වැඩෙති. ජලයෙන් උඩට මතුවන නොමේරූ මැඩියෝ ගස්මත ජීවිතයට හුරුවෙයි.

ව්‍යාප්තිය
තෙත් කලාපයේ උප කදුකර හා කදුකර වනාන්තර ප්‍රදේශවල මේ විශේෂය දක්නට ලැබෙයි. හෝර්ටන්තැන්න, කදු බිම් ප්‍රදේශ, නකල්ස් ලෝක උරුම ප්‍රදේශ සහ හක්ගල දැඩි ස්භාවරක්ෂිතය යන ප්‍රදේශ වලින් මෙම විශේෂය වාර්තා වී තිබේ.

තර්ජනය
මේ විශේෂය තර්ජන රාශියකට මුහුන දෙයි. වාසභූමිය අහිමිවීම, වනාන්තර අනවසරයෙන් අල්ලා ගැනීම, වරි වර ඇතිවන ගිනි ගැනීම්, නීති විරෝධී ලෙස ගස් කැපීම සහ කරදමුංගු වගාව ආදිය ඒවායි සමහරකි. එවැනි ක්‍රියාකාරකම් මේ විශේෂයට දැඩි ලෙස හානිකර විය හැකිය. ඊට අමතරව හෝර්ටන්තැන්න හා නකල්ස් කදු ප්‍රදේශයේ විශාල වශයෙන් සිදුවන වනාන්තර හානියද (ප්‍රතිමාරය) ඊට හේතුවී තිබේ.

නිකුත් කරන දිනය - 2014 මාර්තු මස 03 වැනි දින.
වටිනාකම - රුපියල් 5.00.
මුද්දර සැලසුම්කරු - පාලිත ගුණසිංහ.
ප්‍රමාණය - මි. මී. 30 x මි. මී. 41.
හැඩය - සිරස්.
මුද්‍රණ ක්‍රමය - ඕෆ්සෙට් ලිතෝග්‍රැෆි.
පත් සැකැස්ම - පත්‍රිකාවක මුද්දර 20 බැගින්.
සිදුරු ප්‍රමාණය - 13 1/2 x 12 3/4.
මුද්‍රණකරුවෝ - රජයේ මුද්‍රණ දෙපාර්තුමේන්තුව, ශ්‍රී ලංකාව.
වර්ණ ( පාවිච්චි කළ ) - හතරයි.
කඩදාසි වර්ගය - 102 ජී. එස්. එම්. ආරක්ෂිත මුද්දර මුද්‍රණ කඩදාසි.
මැලියම් - පීවීඒ.
මුද්‍රණය කළ ප්‍රමාණය - 500,000.
අලෙවි කරන අවසන් දිනය - 2015.03.02.

ලෝක වනජීවී දිනය 2014 තැපැල් මුද්දරය


Haplothrips setiger est une espèce d'insectes thysanoptères de la famille des Phlaeothripidae, sous-famille des Phlaeothripinae, originaire d'Europe.

Systématique
L'espèce Haplothrips setiger a été initialement décrite en 1921 par l'entomologiste autrichien  (1891-1974) comme étant une variété d'Haplothrips trifolii sous le taxon Haplothrips trifolii var setiger.

Synonymes
Selon EUNIS :
 Haplothrips kraussei Priesner, 1928
 Haplothrips plumociliatus Maltbaek, 1931
 Haplothrips sedicola Bagnall, 1933
 Haplothrips uzelianus Bagnall, 1933
 Haplothrips tenuicornis Bagnall, 1933
 Haplothrips canariensis Priesner, 1933
 Haplothrips inulae Priesner, 1936

Publication originale

Notes et références

Liens externes

Espèce d'insectes (nom scientifique)
Thysanoptère (nom scientifique)
Phlaeothripidae

Haplothrips setiger


Constantin Dinu Mihail (n. 30 ianuarie 1837, Craiova - d. 29 iunie 1908) a fost un latifundiar român de origine macedo-română, născut în Craiova, fiu al marelui arendaș și moșier aromân Nicolachi Mihail, venit în Oltenia din Macedonia la începutul secolului al XIX-lea, originar din Magarova Bitoliei. Dinu a studiat la Școala Superioară de Agricultură din Hohenheim și din Viena, pe atunci capitala Imperiului Austro-Ungar.

Boierul Constantin Dinu Mihail a decis, la scurt timp de la căsătorie, să se întoarcă la Craiova și să administreze cu grijã proprietățile funciare ale tatălui sãu, mare cămătar, arendaș de moșii mănăstirești, apoi proprietar cu latifundii întinse, unul dintre cei mai mari din țară. Dinu devine unul dintre cei mai mari proprietari funciari din România, cumpărând moșii în toată țara (în Dolj, Gorj, Mehedinți, Romanați, Teleorman, Ilfov, Tecuci). În decursul a două generații, familia Mihail a reușit să posede 24 de moșii cu întindere de 100.000 ha. Unicul fiul al lui Nicolachi, Dinu, a preluat moșiile tatălui său, le-a crescut cu moșia cu mori și păduri Drăgănești (Tecuci) și moara Rogova (Mehedinți) și a achitat și datoriile la Creditul Agricol ale tatălui său. Una dintre marile moșteniri lăsate în urmă de către Constantin Mihail este Palatul Jean Mihail, actuala clădire a Muzeului de Artă din Craiova și a cărui piatră de temelie a fost pusă de către acesta în 1899. Cu realizarea planurilor reședinței a fost însărcinat arhitectul Curții Regale, francezul Paul (Alfred Jules Paul) Gottereau, cel care și-a pus amprenta și pe construirea Palatului CEC, Bibliotecii Centrale Universitare și a Palatului Regal de la Cotroceni, dar și a Palatului Marincu din Calafat. Responsabil cu supravegherea lucrărilor a fost arhitectul italian Constantino Cichi (Cocchi). În 1907 fiind considerat cel mai bogat om din România după George Cantacuzino; a fost proprietar a peste 80.000 de hectare de pământ în județele Dolj, Mehedinți, Teleorman, Ilfov și Tecuci.

A fost un adept al ideilor conservatoare. În 1888 a fost ales președinte al Consiliului Județean Dolj; apoi președinte de onoare al organizației conservatoare carpiste din Dolj (1908), funcție ce a ocupat-o până la moartea sa.

A fost decorat cu ordinele Coroana și Steaua României.

Famila și copiii
La Viena s-a căsătorit cu Matilda Spiro (1849-1876), fiica unui macedo-român sărac, care la doar 27 ani a murit de congestie pulmonară. Împreună au avut patru copii, dar doi au murit de la vârste foarte fragede, iar ceilalți au fost: Nicolae și Jean Mihail. Jean Mihail ajungând mai târziu unul dintre cei mai bogați români ai perioadei interbelice.

Copiii rămași orfani de mamă la vârste foarte mici, cei doi băieți au fost crescuți de tată, secondat îndeaproape de cele două stră-mătuși: Elena, măritată cu moșierul și negustorul de antichități Nicolae C. Dumba, înrudit cu Nicolae Dumba din ramura vieneză a familiei. Prin intermediul lui Nicolae C. Dumba au fost achiziționate mare parte din operele de artă ce au făcut parte din colecția familiei Mihail; și Maria, măritată cu Elias Coloni, grec sosit pe teritoriul românesc în calitate de comandant de arnăuți. Elias a primit, pentru serviciile aduse împotriva turcilor, moșia Deveselu, unde Maria a ridicat alături de conac și o biserică cu hramul "Sfântul Nicolae" și care era locul preferat pentru întrunirile de familie. Aveau și o proprietate la Pau, în Franța, Elias reprezentându-l pe Dini Mihail în tranzacțiile cu băncile franceze.

Nicolae Mihail (1874-1918), fiul cel mare, a făcut școala primară în Craiova, iar liceul la Paris, unde și-a dat și bacalaureatul, urmând apoi cursurile Facultății de Drept din Liege. A fost scutit de serviciul militar, pe motiv de boală. A fost pentru o perioadă președinte al Societății Anonime "Ramuri". În a doua parte a vieții a trăit mai ales la Pau, în Franța, pe domeniul unchiului său Coloni. Nicolae Mihail s-a simțit atras de credința romano-catolică. A murit la numai 46 de ani în urma unor complicații pulmonare. Moartea sa a survenit la 5 octombrie 1918, la Pau, în Franța. Fratele său Jean Mihail s-a ocupat să îi aducă rămășițele la Craiova, în 14 noiembrie 1920, fiind înmormântate la Cimitirul Ungureni, unde se afla cavoul familiei Mihail.

Ioan (Jean) Mihail (1875-1936), ultimul descendent al familiei, s-a născut la Craiova, a abosolvit liceul Carol I și apoi cursurile Facultății de Drept la Bordeaux și doctoratul la Paris. A fost deputat conservator până în 1915, când a trecut la liberali și a fost ales senator de Satu Mare. În 1917, în cadrul sesiunii parlamentare de la Iași, a votat în favoarea reformelor privind votul universal și împroprietărirea țăranilor. A devenit cel mai bogat om din România, după ce a moștenit și averile Dumba și Coloni. În timpul marii crize economice din anii '30 a garantat cu averea sa împrumuturile statului român din băncile franceze și elvețiene. Este unul dintre cei mai mari filantropi români, pornind de la donațiile importante făcute liceului unde a studiat, construirea și renovarea unor așezăminte bisericești, fonduri de studii pentru elevii și studenții săraci, propunerea (1935) ca propriul palat de pe Calea Unirii să devină sediul unei instituții de educație, până la gestul, fără precedent prin dimensiunile sale, de a dona prin testament întreaga sa avere statului român. S-a stins din viață în 1936, în urma unei bronho-pneumonii și, odată cu el, ultimul Mihail.

Legături externe
  Ioan C. Mihail 1875 - 1936 (Jean)
  Cel mai bogat român interbelic
  Proprietățile familiei Mihail în Gorj: Bogății fabuloase și opere memorabile

Nașteri în 1837
Decese în 1908
Craioveni
Moșieri români
Aromâni

Constantin Dinu Mihail


La valija mexicana o La maleta mexicana es un conjunto de tres pequeñas cajas de cartón en las que permanecieron guardados y desaparecidos, durante siete décadas, los negativos de entre 3000 y 4000 fotografías que Endre Friedmann, Gerda Taro (estos dos bajo el seudónimo de Robert Capa) y David Seymour (Chim) tomaron, fundamentalmente, durante la Guerra Civil Española, un período que abarca de julio de 1936 a la primavera de 1939.

Importancia histórica
Los negativos, si bien no son el total de instantáneas realizadas por los tres fotógrafos durante la Guerra Civil, suman una cantidad importante de piezas. En las cajas se encontraron los negativos de algunas de las fotografías más conocidas de Robert Capa, entre ellas, la de la mujer amamantando durante un mitin, que fue utilizada por infinidad de publicaciones.

El conjunto tiene un valor histórico incalculable, tanto por su importancia como documento de la Guerra Civil como ser en sí mismo una muestra única de la evolución del fotoperiodismo bélico.

El destino de los negativos

La desaparición
Los negativos habían sido abandonados por Endre en París en octubre de 1939, al tener que huir el fotógrafo en previsión de un futuro avance del ejército nazi y el peligro que sufriría de acabar en un campo de concentración en tal caso, por su doble condición de judío y simpatizante del comunismo, si era atrapado por los alemanes. Al zarpar rumbo a Nueva York, dejó los negativos en su estudio al cuidado de Emérico Weisz (Csiki), su ayudante y también fotógrafo, marido de Leonora Carrington. Sobre la suerte corrida por los negativos, su ayudante escribió en una carta que:

El hallazgo
La aparición de las tres cajas se produjo en 1995. Fueron halladas entre las pertenencias del general mexicano Francisco Javier Aguilar González, fallecido en 1975, quien había sido embajador de México ante el gobierno de Vichy los años 1941 y 1942. Tras su muerte, el director de cine mexicano Benjamín Tarver las recibió de manos de su tía, amiga del general.

Los negativos arribaron al International Center of Photography, fundación creada por el hermano del fotógrafo, Cornell Capa, en diciembre de 2007. Después de consultarlo con un profesor de Queens College, Jerald R. Green, quien le contestó que las fotografías deberían ser expuestas y disponibles para que estudiosos de la Guerra Civil pudieran analizarlas, Benjamín Tarver accedió a uno de los varios requerimientos que Cornell Capa le realizó para que le entregara el material de su hermano.

La noticia se comunicó oficialmente al año siguiente, 2008, y se programaron distintas exposiciones de los mismos en Francia, España y otros países.

Robert Capa falleció en 1954, sin saber que los negativos volverían a hallarse.

Referencias

Enlaces externos
  El documental The Mexican Suitcase (La valija mexicana) (2011), dirigido por Trisha Ziff, cuenta la historia de un portafolio con 4500 negativos extraviados que corresponden a fotografías tomadas por Robert Capa y David Seymour durante la guerra civil española. La valija y los negativos se encuentran en el Centro Internacional de Fotografía (ICP).

Materiales de arte
Fotografía en España
Fotografías
Obras sobre la guerra civil española

Valija mexicana


Rivas Futura est une station de la ligne 9 du métro de Madrid. Elle est située sur le territoire de la commune de Rivas-Vaciamadrid, à Madrid en Espagne.

Situation sur le réseau
Rivas Futura est une station de la Ligne 9 du métro de Madrid, établie entre les stations Rivas Urbanizaciones, en direction de Paco de Lucía et Rivas Vaciamadrid, en direction de Arganda del Rey.

Histoire
La station Rivas Futura se situe sur un tronçon de la ligne 9 du métro de Madrid ouvert au public le  lors de la mise en service d'une extension au-delà de Puerta de Arganda, le nouveau terminus étant alors à Arganda del Rey. L'inauguration de Rivas Futura a lieu le  par Esperanza Aguirre, présidente de la communauté de Madrid.

L'opérateur responsable de cette section de ligne est TFM.

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Madrid
 Ligne 9 du métro de Madrid

Lien externe

Station de la ligne 9 du métro de Madrid
Station de métro mise en service en 2008

Rivas Futura (métro de Madrid)


Dirk Burghardt (* 16. Februar 1969 in Karl-Marx-Stadt, DDR) ist ein deutscher Kartograf.

Leben
Nach Abschluss seines Physik-Studiums an der Technischen Universität Dresden im Jahre 1995 schloss Dirk Burghardt ein Qualifikationsstudium für die Promotion am Lehrstuhl für Mathematische Methoden in Geodäsie und Kartographie des Instituts für Planetare Geodäsie der Technischen Universität Dresden an, das er im Mai 2000 mit seiner Dissertation zum Thema Automatisierung der kartographischen Verdrängung mittels Energieminimierung abschloss. Anschließend trat er eine Stelle als Produktmanager beim schweizerischen Unternehmen Maptech AG an, für das er bereits seit Mai 1998 im Rahmen einer 50-%-Anstellung als Softwareentwickler tätig gewesen war. Hier arbeitete er bis zur Insolvenz des Unternehmens im September 2001 im Bereich der Forschung und Entwicklung zu Produkten für die Herstellung topografischer und thematischer Karten.

Von Januar 2002 bis Februar 2009 war Dirk Burghardt Oberassistent am Geographischen Institut, GIScience Center der Universität Zürich und leitete hier die Forschungsgruppe Kartographische Visualisierung mit drei Doktoranden und zwei Post-Doktoranden. Parallel dazu übernahm er von Oktober 2005 bis März 2006 die Lehrstuhlvertretung (W3-Professur) am Institut für Kartographie und Geoinformation der Universität Bonn, wo Lehre, Forschung und Verwaltung zu seinen Aufgaben zählten. Am 29. Mai 2008 habilitierte Dirk Burghardt zum Thema "Automated generalisation in digital and mobile cartography" in Zürich und trat am 1. März 2009 die Professur für Kartographische Kommunikation am Institut für Kartographie der Technischen Universität Dresden an, die er bis heute innehat.

Zu den Schwerpunkten seiner Forschungstätigkeit zählen vor allem die Automatisierung von Produktions- und Aktualisierungsprozessen im Bereich der topografischen und thematischen Kartografie, die Entwicklung von Methoden zur mobilen und multimedialen Vermittlung von raum-zeitlichen Informationen sowie zur bidirektionalen Kommunikation unter Einbeziehung von nutzergenerierten Inhalten und Empirische Untersuchungen über die Eignung von verschiedenen kartografischen Darstellungstechniken und -methoden in Abhängigkeit vom Nutzungskontext.

Seit 2011 ist Dirk Burghardt Vorsitzender der Commission on Generalisation and Multiple Representation der International Cartographic Association (ICA).

Dirk Burghardt ist verheiratet und hat zwei Töchter und einen Sohn.

Wichtigste Veröffentlichungen
 Cartographic displacement using the snakes concept. In: Wolfgang Förstner, Lutz Plümer (Herausgeber): Semantic Modelling for the Acquisition of Topographic Information form Images and Maps; Birkhäuser Verlag, Basel 1997 (zusammen mit Siegfried Meier); Seiten 59–71
 Generalization Services on the Web. A Classification and an Initial Prototype Implementation. In: Cartography and Geographic Information Service 32 (4), 2005 (zusammen mit Moritz Neun und Robert Weibel); Seiten 257–268
 Mesh Simplification for Building Typification. In: International Journal of Geographical Information Science 21 (3), 2007 (zusammen mit Alessandro Cecconi); Seiten 283–298
 Relation Modelling within Multiple Representation Databases and Generalisation Services. In: The Cartographic Journal 47 (3), 2010 (zusammen mit Ingo Petzold und Matthias Bobzien); Seiten 238–249
 Investigation And Development Of Mobile Touristic Applications. In: Lecture Notes in Geoinformation and Cartography. 8th International Symposium on Location-Based Services; Springer 2011 (zusammen mit Eva Hauthal); Seiten 267–282
 Comparison of evaluation methods for field-based usability studies of mobile map applications. In: Proceedings of 25th International Cartographic Conference; Paris 2011 (zusammen mit Karolin Wirth)
Bibliografie Dirk Burghardt

Weblinks
 Institut für Kartographie
 International Cartographic Association

Weitere Quellen
 Dirk Burghardt: Lebenslauf

Hochschullehrer (Technische Universität Dresden)
Kartograf (20. Jahrhundert)
Kartograf (21. Jahrhundert)
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1969
Mann

Dirk Burghardt


An Aechmea alegrensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Wilhelm Weber. An Aechmea alegrensis in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aechmea

Aechmea alegrensis


Jasov este o comună slovacă, aflată în districtul Košice-okolie din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 3.604 locuitori. Se învecinează cu comuna .

Istoric
Localitatea Jasov este atestată documentar din 1234.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Jasov


ආක්ෂක සැකිල්ල යනු පෘෂ්ඨවංශියකුගේ හිසේ සහ ක‍ඳෙහි අස්ථිවලින් සැදුම්ලත් සැකිල්ලේ කොටසයි. සානව සැකිල‍්ලේ නම් එය අස්ථි 80කින් සමන්විත වන අතර, එය ප්‍රධාන කොටස් හයකින් සංවිධානය වී ඇත; එනම් හිස්කබලේ අස්ථි, මැද කනේ කර්ණ අස්ථිකා, කණ්ඨිකාව, පර්ශු කූඩුව, උරෝස්ථිය සහ කශේරුවයි. ආක්ෂක සැකිල්ල සහ ගාත්‍රා සැකිල්ල එක්ව සම්පූර්ණ සැකිල්ල නිර්මාණය වේ. කශේරුකා, ත්‍රිකාස්ථිය, අනුත්‍රිකාස්ථිය, පර්ශු සහ උරෝස්ථිය ඇතුළු අස්ථි ලෙස ද ආක්ෂක සැකිල්ල හැඳින්විය හැක.

ව්‍යූහය

පැතලි අස්ථි මගින් මොළය සහ සෙසු ජීවී අවයව වටවී ඇත. මෙම ලිපිය මගින් ප්‍රධාන වශයෙන්ම මානය ආක්ෂක සැකිල්ල කෙරෙහි අවධානය යොමුකොට ඇත; කෙසේනමුත්, ආක්ෂක සැකිල්ලේ පරිණාමීය පෙළපත පිළිබඳ වටහා ගැනීම වැදගත් වේ. මානව ආක්ෂක සැකිල්ල වෙනස් අස්ථි 80කින් නිර්මාණය වී ඇත. සිරුරේ මධ්‍ය හරය වන මෙමගින් ශ්‍රෝණිය සිරුරට සම්බන්ධ කෙරෙන අතර, ආක්ෂක සැකිල්ල සන්ධානය වීම ද සිදු වේ. සැකිල්ල වියපත් වන විට හිස්කබල හැර සෙසු අස්ථි දුර්වල වේ. මොළය හානිවලින් ආරක්ෂා කරගැනීමට හිස්කබල ඝනකම්ව පවතියි.

පර්ශු කූඩුව

පර්ශු කූඩුව පර්ශු යුගල 12ක් සහ උරෝස්ථිය ඇතුළත්ව සමස්ත වෙන්වෙන් අස්ථි 25කින් සෑදී ඇත. පර්ශු කූඩුව හෘදය සහ පෙනහැලි වැනි ජීවී අවයව සඳහා ආරක්ෂකයක් ලෙස ක්‍රියා කරයි. මෙම පර්ශු අඩසඳ හැඩැති අතර, එක් අන්තයක් පැතලි අයුරින් ද, අනෙක් අන්තය රවුම් අයුරින් ද නිර්මාණය වී ඇත. රවුම් අන්ත පසුපස උරස් කශේරුකාවල සන්ධි සමග සම්බන්ධ වන අතර, පැතලි අන්ත පූර්ව දෙසින් උරෝස්ථිය වෙත පැමිණේ.

ඉහළ පර්ශු යුගල සත පර්ශුක කාටිලේජ ඔස්සේ උරෝස්ථිය සමග සම්බන්ධ වේ. මෙම පර්ශු "සත්‍ය පර්ශු" නම් වේ. 8වන සිට 10වන දක්වා පර්ශුවල පර්ශුක-නොවන කාටිලේජ ඇති අතර, ඒවා ඉහළින් ඇති පර්ශුවලට සම්බන්ධ වේ. අවසන් පර්ශු යුගල ද්විත්වය "පාවෙන පර්ශු" හෙවත් "මුක්තාග්‍ර පර්ශු" ලෙස හැඳින්වෙන්නේ ඒවා උරොස්ථියට හෝ සෙසු පර්ශුවලට සම්බන්ධ නොවී "නිදහසේ" පවතින බැවිනි. පළමු සිට සත්වන දක්වා පර්ශුවල දිග පහළට යත්ම වැඩිවන අතර, එතැන් සිට 12වන පර්ශු යුගල දක්වා පර්ශුවල දිග ක්‍රමිකව අඩුවේ. මින් පළමු පර්ශුව වඩාත් කෙටිම, පළල්ම, පැතලිම සහ වඩාත්ම වක් වූ පර්ශුවයි.

හිස්කබල

මිනිස් හිස්කබල කපාලය සහ වක්ත්‍ර අස්ථිවලින් සමන්විත ය. කපාලය මගින් එහිවූ කපාල ගෝලාර්ධය නම් වූ විශාල අවකාශය තුළ මොළය ආරක්ෂා කරයි. කපාලය තැනී ඇත්තේ ඵලක-හැඩැති අස්ථි අටකින් වන අතර, ඒවා එකිනෙක සම්බන්ධ වී ඇත්තේ සීවනී නම් සන්ධිවලිනි. මීට අමතරව වක්ත්‍ර අස්ථි 14ක් ඇති අතර, එමගින් හිස්කබලේ පහළ පූර්ව පෙදෙස තැනේ. මෙම අස්ථි 22 එක්ව කපාල ගෝලාර්ධයට අමතරව වෙනත් කුඩා අවකාශ ද සෑදේ. උදාහරණ වශයෙන් අක්ෂි කූප, ඇතුළු කන සඳහා අවකාශය, නාසය සහ මුඛය සඳහා වන අවකාශය දැක්විය හැක. වඩාත් වැදගත් වක්ත්‍ර අස්ථි අතරට අධෝහනුව, උර්ධවහනුක අස්ථිය, කම්මුල් හෙවත් යුග අස්ථිය සහ නාසාස්ථිය ඇතුළත් ය.

මිනිසුන් උපත ලබන විට ඵලක වෙන්වී ඇති අතර ඒවා පසුව හා වීම සිදුවේ. මෙසේ ඵලක වෙන්ව පිහිටා ඇත්තේ ප්‍රසූතියේ දී හිස්කබල ශ්‍රෝණිය සහ උපත් මාර්ගය තුළින් පැමිණීමේ දී සුනම්‍යභාවයක් ලබා දීම පිණිසයි. වර්ධනයේ දී, අපරිණත අස්ථිවල වෙන් වෙන් ඵලක අට හාවී හිස්කබල නම් තනි ව්‍යූහට සෑදේ. හිස්කබලේ සෙසු කොටස්වලින් වෙන්ව පවතින එකම අස්ථිය අධෝහනුවයි.

කශේරුව

උපතේ දී, මිනිසුන් බොහෝදෙනකුට වෙන්වූ කශේරුකා 33ක් පිහිටයි. කෙසේනමුත්, සාමාන්‍ය වර්ධනයේ දී, ඇතැම් කශේරුකා හාවීම සිදුවේ. එවිට බොහෝ අවස්ථාවල දී කශේරුවේ සමස්ත අස්ථි ප්‍රමාණය 24ක් බවට පත්වේ. හාවීම සිදුවූව ද, නොවූව ද, කශේරුක කඳන් 32-34ක් පමණ පිහිටන අතර, අවසාන කශේරුකා වන ත්‍රිකාස්ථිය සහ අනුත්‍රිකාස්ථිය හාවූ කුඩා අස්ථි කිහිපයකින් සෑදී ඇත. කශේරුකා ගණනය කෙරෙනේනේ මෙසේ ය: වෙන්වෙන් කශේරුකා 24ක් සමග බද්ධ කශේරුකා 5කින් සැදි ත්‍රිකාස්ථිය සහ බද්ධ කශේරුකා 3-5කින් සැදි අනුත්‍රිකාස්ථිය ලෙස එය සැලකේ. ත්‍රිකාස්ථිය සහ අනුත්‍රිකාස්ථිය යනු වෙනවෙනම තනි කශේරුකාවක් ලෙස සැලකූ විට සම්පූර්ණ කශේරුකා සංඛ්‍යාව 26කි. බද්ධවූ කශේරුකා වෙනවෙනම ගණනය කළ හොත් කශේරුකා සංඛ්‍යාව 32 සහ 34 අතර අගයයක් ලෙස ලැබේ.

කශේරුව ප්‍රධාන කොටස් 5කින් සමන්විත ය. ඉන් වඩාත්ම මුදුනින් ඇති (කපාලික) පෙදෙස ග්‍රෛවී කශේරුකාවලිනුත් (7), අනතුරුව පිළිවෙලින් උරස් (12), කටී (5), ත්‍රිකාස්ථි (4–5) සහ අනුත්‍රිකාස්ථි කශේරුකා (3–4) ද පිහිටයි.

ග්‍රෛවී කශේරුකා කශේරුව සහ කපාලය අතර සන්ධිය තනයි. ත්‍රිකාස්ථි සහ අනුත්‍රිකාස්ථි කශේරුකා සංයුක්තවී ඇති බැවින් ඒකකයක් ලෙස ගත්විට එය බොහෝවිට "ත්‍රිකාස්ථික අස්ථිය" හෝ "අනුත්‍රිකාස්ථික අස්ථිය" ලෙස හඳුන්වයි.

ත්‍රිකාස්ථික අස්ථිය මගින් කශේරුව සහ ශ්‍රෝණි අස්ථි අතර සන්ධි තනයි.

නිරුක්තිය
"ආක්ෂක" යන වදන "අක්ෂය" යන්නෙන් බිඳී ආවක් වන අතර, ඉන් හැඟවෙන්නේ අස්ථි සිරුරේ මධ්‍ය "අක්ෂය" සමීපව හෝ දිගේ පිහිටා ඇති බවයි.

කෙටි සාරාංශය
ආක්ෂක සැකිල්ල අස්ථි 80කින් සමන්විත ය.
 කපාල අස්ථි 8ක් සහ වක්ත්‍ර අස්ථි 14ක් ලෙස අස්ථි 22 කින් යුත් හිස්කබල.
 මධ්‍ය කර්ණ අස්ථිකා 6 (එක් කනක 3 බැගින්).
 ගෙලේ කණ්ඨිකා අස්ථි 1.
 කශේරුවේ අස්ථි 33.
 උරෝස්ථිය නැමැති පපු අස්ථි 1
 වඩුනු මිනිසෙකුගෙ අසති 206 පමන වෙ

අමතර පින්තූර

මේවාත් බලන්න

 ගාත්‍රා සැකිල්ල
හිස්කබල
මධ්‍ය කර්ණ අස්ථිකා
කණ්ඨිකාව
උරෝස්ථිය
පර්ශු
අස්ථි

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

botany.uwc.ac.za

මානව ව්‍යූහ විද්‍යාව
සැකිලි පද්ධතිය

ආක්ෂක සැකිල්ල


Ulica Nikole Šubića Zrinskog (lokalno poznata i kao Šetalište) je ulica u Mostaru. Južni je kraj parka Zrinjevac, a povezuje Trg hrvatskih velikana (Rondo) i Španjolski/Španski trg. Duga je 360 metara, a široka 12 metara. Ulica je 2012. potpuno renovirana. Poznata je po platanima zasađenim krajem 19. i početkom 20. stoljeća, te kao jedna od najljepših mostarskih ulica i jednog od glavnih mjesta za održavanje kulturnih događaja.

Povijest
Ulica je nastala 1897. kao Štefanijino šetalište. Ono se originalno protezalo današnjim šetalištem, preko novonastalog trga (danas Trg hrvatskih velikana) i današnjom Ulicom kneza Branimira. Nakon 2. svjetskog rata uz dolazak komunističkog režima i proglašenja SFR Jugoslavije ulica je podijeljena na dva dijela po trgu. Sjevernom dijelu ulice ime je promijenjeno u Lenjinovo šetalište po vođi SSSR-a Vladimiru Lenjinu. Nakon rata u BiH šetalištu je ime ponovno promijenjeno, ovaj put po Nikoli Šubiću Zrinskom, te je polako propadalo zbog lošeg održavanja. Po željama i inicijativi građana 2012. šetalište je potpuno obnovljeno.

Značajke

Jugozapadni kraj ulice je Trg hrvatskih velikana na kojem se nalazi Hrvatski dom Herceg Stjepan Kosača.
Južna strana
 Bivša vila Eduarda Fesslera na Rondou danas je Rektorat Sveučilišta u Mostaru.
 Prilaz SC Kantarevac
Zgrada sa sjedištem HDZ 1990
 Na raskrižju s Bulevarom nalazi se Stara gimnazija
 Sjeveroistočni kraj ulice je Španjolski/Španski trg, nazvan po španjolskim/španskim vojnicima poginulim u ratu
 Sjeverna strana ulice je kraj središnjeg gradskog parka Zrinjevac

Događaji
Nakon renovacije ulice, mnogi se kulturno-društveni događaji održaju na njoj. Vjerojatno najznačajniji događaj je Zimski grad, na kojem se održaju koncerti te prodaja raznih lokalnih proizvoda. Razne gradske manifestacije se na ulici održaju tijekom cijele godine, posebno za blagdane i državne praznike.

Izvori

Građevine u Mostaru

Ulica Nikole Šubića Zrinskog


Legenda lui Bloody Mary  (titlu original: Urban Legends: Bloody Mary ) este un film de groază thriller american din 2005 regizat de Mary Lambert. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Nancy Everhard, Kate Mara, Robert Vito, Tina Lifford și Ed Marinaro. A avut premiera la 19 iulie 2005, fiind distribuit direct pe video de  Sony Pictures Home Entertainment, fiind al treilea film din seria de filme Urban Legend, după filmul Legendele Orașului din 1998, Urban Legends: Final Cut (Legendele Orașului: Ultima Dublă) din 2000; fiind urmat de  Ghosts of Goldfield din 2007.

Prezentare

Distribuție
 Kate Mara - Samantha Owens
 Robert Vito - David Owens
 Tina Lifford - Grace Taylor
 Ed Marinaro - Bill Owens
 Michael Gregory Coe - Buck Jacoby
 Lillith Fields - Mary Banner
 Nancy Everhard - Pam Owens
 Audra Lea Keener - Heather Thompson
 Don Shanks - Coach Jacoby
 Jeff Olson - Sheriff Thompson McKenna
 Tamala Jones - Deputy Lorena Foremen
 Nate Heard - Tom Higgins
 Brandon Sacks - Roger Dalton
 Haley Evans - Martha
 Olesya Rulin - Mindy
 Odessa Rae - Natalie
 Haley McCormick - Gina Lotnick
 Rooney Mara - Classroom girl #1

Note

Legături externe

Vezi și
 Legendă urbană

Filme din 2005
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Mary Lambert
Filme de groază din anii 2000
Filme thriller din anii 2000
Filme direct-pe-DVD
Filme supranaturale
Sequeluri
Filme bazate pe legende urbane

Legenda lui Bloody Mary


La Red (Kanal 4 Fernsehen), früher auch als Red Chilena de Televisión, ist ein chilenischer Fernsehsender, der zur Albavisión gehört.

Die wichtigsten Sendungen
Die momentan populärsten Sendungen des Netzwerks sind:

 Hora 07
 Hora 20
 Mañaneros
 Mujeres Primero
 Intrusos
 Así Somos
 Expediente S
 Mentiras Verdaderas
 Cada Día Mejor
 Cara a Cara
 Mesa Reservadas
 #Vigilantes
 Red Social
 Una Belleza Nueva
  La Rosa de Guadalupe (2006–) (Serie)
  Como dice el dicho (2011–) (Serie)
  America's Next Top Model (Reality show)
  Fear Factor
  Alarm für Cobra 11 – Die Autobahnpolizei (1996-) (Actionserie)
  Águila Roja (TVE, 2009-) (Serie)
  Navy CIS (CBS, 2003-) (Krimiserie, Drama)
 De Caso en Caso
 Avanti, que pase el siguiente
 Sábado de a 3
  El color de la pasión (Telenovela)

Siehe auch
 Liste der chilenischen Fernsehkanäle

Weblinks

 Offizielle Website

Fernsehsender (Chile)
Spanischsprachiger Fernsehsender

La Red


Samostan Reutte bivši je rimokatolički franjevački samostan i s njim povezana crkva u trgovačkome gradu Reutte u austrijskom Tirolu oko 100 km zapadno od Innsbrucka. Crkva i samostanski kompleks čiji je dio imaju status zaštićenoga spomenika prema austrijskom zakonu. Posljednji franjevci napustili su samostan krajem 2014., nakon nekoliko desetljeća pada broja novaka.

Povijest
Kamen temeljac franjevačkog samostana položen je 15. ožujka 1628. u nazočnosti austrijskog nadvojvode Leopolda i njegove supruge Claudie de' Medici. Kompleks je izgrađen i kao dio šireg otpora Katoličke Crkve protestantskoj reformaciji u šesnaestom stoljeću. Franjevci su za svoj pastoralni rad dobili i susjednu crkvu svete Ane. Samostan je dovršen 1630. godine, međutim, u srpnju 1632. samostanske zgrade i crkvu oštetili su i opljačkali švedski vojnici tijekom Tridesetogodišnjega rata.

Godine 1703. i ponovno 1846. samostan je uništen u požaru, ali je oba puta obnovljen uz novčanu pomoć lokalne zajednice. Tijekom 18. stoljeća u samostanu se nalazio i franjevački teološki studij. Između 1775. i 1782. franjevci iz samostana bili su i vojni kapelani dvorca Ehrenberg.

Doseljavanjem njemačkoga stanovništva iz okolnih država nakon Drugoga svjetskog rata nastala je potreba za zapošljavanjem stalnog svećenika u samostanu u Reutteu. Kako bi se osigurao prostor za župne susrete, između 1959. i 1961. izgrađena je "Paulusheim", nakon čega je sredinom 1960-ih crkva postupno obnavljana. Zvonik je obnovljen 1976., a između 1977. i 2000. u Reutteu su ponovno smješteni novaci franjevačke tirolske provincije.

U drugom desetljeću 21. stoljeća ostala su samo četvorica franjevaca koji su svoje vrijeme posvetili radu u bolnici i župničkom dušobrižništvu. Dana 8. listopada 2013. primljena je vijest da će se samostan Reutte zatvoriti u rujnu 2014.

Samostanska crkva svete Ane
Samostanska crkva svete Ane postavljena je paralelno s ulicom i uklopljena je u ostale samostanske zgrade. Barokna lađa podupire kor u gotičkom stilu. Toranj se nalazi na južnoj strani kora, djelomično se preklapajući s samostanskom zgradom; ima lučne prozore i na vrhu je kupola u obliku luka karakteristična za slične crkve na ovome području. Lađa i kor  osvijetljeni su kroz polukružne prozore.

Izvori

Vjerski objekti u Austriji

Samostan Reutte


Simbolar bezeichnet:

 Simbolar (Córdoba), Ort in Argentinien
 Simbolar (Santiago del Estero), Ort in Argentinien
 Colonia El Simbolar, Ort in Argentinien

Simbolar


La Serie Mundial de Béisbol Amateur de 1938 fue la primera edición de lo que actualmente se conoce como la Copa Mundial de Béisbol. Fue disputada por los combinados de Estados Unidos y Gran Bretaña en cinco partidos entre el 13 y el 18 de agosto, la serie fue ganada por Gran Bretaña.

La selección de Estados Unidos estaba conformada para la fecha por estudiantes colegiales y universitarios que se preparaban para los Juegos Olímpicos de 1940. El mánager fue Les Mann. El equipo británico fue escogido a partir de la Liga Mayor de Béisbol de Londres, y la Liga de Yorkshire-Lancaster, y contenía un gran número de jugadores de origen canadiense.

El torneo fue organizado por la Asociación Nacional de Béisbol Aficionado de Inglaterra y la Federación Británica de Béisbol, Leslie Mann y John Moores presidentes de estas organizaciones decidieron fundar la Federación Internacional de Béisbol.

Line-up

Gran Bretaña
Sid Bissett
Frank Cadorette
Sam Hanna
Doc Holden
Ross Kendrick
Larry Marsh
Chummy McNeil (manager jugador)
Jack Ritchie
Ken Robinson
Irving Ruvinsky
Jerry Strong
Danny Wright

Estados Unidos
Manager: Les Mann
Lee Benson
George Binger
Clyde Dean
Harold Graff
Lloyd S. Johnson
Ora Lindau
John McDermott
Tommy O'Rourke
Wendell Ringland
Mike Schemer
Charles Tate
Virgil Thompson
Whitey Platt

Resultados

Referencias
Josh Chetwynd. Baseball in Europe

1938
Deporte en 1938
Béisbol en el Reino Unido
Reino Unido en 1938


El castillo de Rocafort fue una fortificación en el pueblo de Rocafort, en el Bages, del que es su origen. En estado ruinoso, sus restos están situadas en una pequeña colina, a mano izquierda de la carretera, poco antes de llegar al pueblo subiendo del Pont de Vilumara.

Historia
Rocafort, es mencionado por primera vez el 909 en una escritura de venta, otorgada por los condes Sunyer y Riquilda, de un alodio situado en el valle de Néspola (de Nísperos) en el lugar llamado Palacio de Vesa, del condado de Manresa. Este sería su nombre primitivo.

La primera referencia con el nombre actual sería en otro documento, del 1023, donde ya es llamado "Rokaforte" (castillo fuerte). En el documento se especifica que [...] el castillo de Néspolo que dicen Rocafort [...]. Si bien la parroquia se denominó de Palacio de Vesa hasta principios del .

Pero el topónimo Rocafort prevalecerá como definitivo en la denominación del castillo, la parroquia, el linaje y la señoría feudal del término. La familia Rocafort lo mantendrá hasta que el año 1281, Humberto de Rocafort lo vende a Pedro Sitjar, ciudadano de Barcelona, en todo su dominio. Fue un nieto de este, también llamado Pedro Sitjar, el último señor laico de Rocafort, cuyos restos reposan en el sarcófago que se conserva en la iglesia de Rocafort.

En 1377, su viuda, Guillerma Nerell, deja todo el señorío de Rocafort en el monasterio de Sant Benet, con el que la casa de Rocafort mantenía relaciones desde siglos antes. El monasterio tendrá la jurisdicción señorial del término de Rocafort hasta la desaparición de los derechos señoriales y de las órdenes religiosas en 1835.

El castillo de Rocafort, abandonado por los monjes, fue destruido durante la guerra de los catalanes contra Juan II, la Guerra Civil Catalana.

Véase también
 Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona
 Anexo:Castillos de España

Referencias

Enlaces externos

Rocafort
Rocafort
Rocafort

Castillo de Rocafort


Žovnica je brdo i brdski prijevoj u Bosni i Hercegovini.

Nalazi se zapadno od Mostara, u Hercegovini. Preko prijevoja visokog 352 metra nadmorske visine vodi magistralna cesta M 16.1 između Mostara i Širokog Brijega, jedna od najznačajnijih u Hercegovini.

Izvori

Brda u Bosni i Hercegovini
Planinski prijevoji u Bosni i Hercegovini

Žovnica