A temporada da WTA de 2022 foi o circuito feminino das tenistas profissionais de elite para o ano em questão. A Associação de Tênis Feminino (WTA) organiza a maioria dos eventos – os WTA 1000, os WTA 500, os WTA 250 e o de fim de temporada (WTA Finals), enquanto que a Federação Internacional de Tênis (ITF) tem os torneios do Grand Slam e a Copa Billie Jean King.

Em 1º de dezembro de 2021, o presidente da WTA, Steve Simon, anunciou que todos os torneios programados para a China e Hong Kong estavam suspensos a partir de 2022, devido a preocupações com a segurança e o bem-estar da tenista Peng Shuai, após alegações dela de abuso sexual contra o ex-vice-primeiro-ministro chinês Zhang Gaoli.

Como parte da reação do esporte internacional à invasão da Ucrânia pela Rússia, a WTA, a ATP (Associação de Profissionais de Tênis), a ITF (Federação Internacional de Tênis) e os quatro torneios do Grand Slam anunciaram conjuntamente medidas contra Rússia e Bielorrússia:
 Torneios cancelados (no caso, o WTA de Moscou, em outubro) - embora o calendário completo ainda não tivesse sido divulgado;
 As jogadoras podem competir em eventos individuais, mas sob bandeira neutra. As bandeiras nacionais foram removidas do gerador de caracteres das transmissões televisivas a partir de 28 de fevereiro;
 As equipes nacionais foram excluídas da Copa Billie Jean King, o que gerou movimentações relevantes: classificação direta da Austrália (em substituição à defensora do título, a Rússia) e da Bélgica (que enfrentaria a Bielorrússia no qualificatório) para o Finals.

Adicionalmente, o All England Lawn Tennis and Croquet Club (AELTC) proibiu a participação de tenistas desses países no Torneio de Wimbledon de 2022.

A ucraniana Elina Svitolina ameaçou não entrar em quadra se providências não fossem tomadas - no caso, a respeito das bandeiras. Coincidentemente, seu próximo jogo seria contra a russa Anastasia Potapova, pela 1ª fase do WTA de Monterrey. Sua demanda foi atendida.

Em 3 de março, foi anunciada a assinatura de um contrato de múltiplos anos entre a Hologic, especialista em tecnologia e diagnósticos médicos, e a WTA. É o primeiro patrocinador do circuito desde a Sony Ericsson, em 2010. Segundo o New York Times, a posição da Associação em relação ao caso Peng Shuai foi importante para que a companhia fechasse o acordo.

Transmissão
Esta é a lista de canais, de tv ou internet, designados para transmitir os torneios da WTA em 2022.

{|class=wikitable style=font-size:90%
|-
! País(es)
! Canal(is)
|-
|  || Telenet
|-
|  || Belarus TV
|-
|  || ESPN (Brasil)  Star+ <small>(streaming)
|-
|  || Bulsatcom
|-
|  || DAZN (streaming)  TSN  TVA Sports
|-
|  || O2 (O2 Czech Sports)
|-
|  || iQiyi
|-
|  || TV 2
|-
|  || RTVS
|-
|  || DAZN  TV3  TVE
|-
|  || Setanta (Setanta Sports)  Telia TV
|-
|  || TAP DMV
|-
|  || C More  MTV 3
|-
|  || Adjara TV/Silknet
|-
|  || NowTV
|-
|  || Emtek
|-
|  || DAZN
|-
|  || Spark
|-
|  || Tennis Channel  Ziggo Sport
|-
|  || Canal+
|-
|  || Eleven Sports
|-
|  || Okko Sport
|-
|  || StarHub
|-
|  || C More  TV4
|-
|  || SRG SSR  Tennis Channel
|-
|  || TrueVisions
|-
|  || Sportcast
|-
| no mundo todo || WTA TV (streaming)
|}

Múltiplos países/regiões

Calendário
Países

Cidades
{{location map+ |Mundo |width=900 |float=left
|caption=
|places =

{{location map~ |Mundo |lat=32.75 |long=-97.333333 |label=<small>FortWorth |position=right}}

1: Cleveland
}}

Mudanças
 Torneio(s):
 Debutantes: Adelaide (250), Chenai, Colônia (depois cancelado), Granby, Guadalajara 2 , Melbourne  x2, Monastir e Talin;
 Extintos: Abu Dhabi, Belgrado, Charleston 2, Chicago (1 e 2), Cluj-Napoca 2, Courmayeur, Gdynia, Luxemburgo, Nur-Sultan, Parma, Portorož e Tenerife;
 Cancelados: Auckland, Colônia, Hobart, Linz, Melbourne  x3, Moscou, Osaka e Shenzhen;
 Retomados: Osaka (depois cancelado), Rabat, 's-Hertogenbosch, San Diego, Seul, Sydney, Tóquio, Varsóvia e Washington;
 Transferidos: Finals (Guadalajara para Fort Worth), Gdynia para Varsóvia.

 Transferências regulares:
 Doha (WTA 500 para WTA 1000) e Dubai (WTA 1000 para WTA 500);
 WTA 1000 no Canadá: Montreal para Toronto.

Mês a mês

Legenda
Os dados das competições tendem a ser intuitivas. Caso existam dúvidas, abaixo se disseca um exemplo, com a ajuda da função dica de contexto. Basta passar o cursor sobre cada linha pontilhada. Infelizmente, ela está disponível apenas para computadores de mesa, e não em dispositivos móveis.

Janeiro

Maio

Julho

Agosto

Estatísticas
As tabelas abaixo apresentam os títulos conquistados em simples (S), duplas (D), duplas mistas (DM) e equipes (BJKC), por jogadora ou país, durante a temporada. Contemplam Grand Slam, fim de temporada (WTA Finals), WTA 1000, WTA 500, WTA 250 e equipes (Copa Billie Jean King). Os critérios de desempate são: 1) total de títulos (um título de duplas conquistado por duas compatriotas conta como um título para o país, na tabela correspondente); 2) Categoria (Grand Slam > Fim de temporada > WTA 1000 > WTA 500 > WTA 250 > Copa Billie Jean King; 3) Modalidade (simples > duplas > duplas mistas > equipes); 4) Ordem alfabética, por sobrenome ou nome do país. O título da Copa Billie Jean King contempla apenas as jogadoras convocadas para o Finals.

Títulos por jogadora

Títulos por país

Informações sobre os títulos

Debutantes
Jogadoras e/ou equipes que foram campeãs pela primeira vez nas respectivas modalidades:
Simples
  Anna Blinkova – Cluj-Napoca
  Marie Bouzková – Praga
  Linda Fruhvirtová – Chenai
  Beatriz Haddad Maia – Nottingham
  Bernarda Pera – Budapeste
  Anastasia Potapova – Istambul
  Mayar Sherif – Parma
  Martina Trevisan – Rabat

Duplas
  Alicia Barnett – Granby
  Anna Bondár – Palermo
  Sophie Chang – Hamburgo
  Kaitlyn Christian – Guadalajara 1
  Anastasia Dețiuc – Parma
  Catherine Harrison – Monterrey
  Miriam Kolodziejová – Parma
  Marta Kostyuk – Portorož
  Angela Kulikov – Hamburgo
  Magda Linette – Charleston
  Tereza Martincová – Portorož
  Olivia Nicholls – Granby
  Alycia Parks – Ostrava
  Jessica Pegula – Melbourne 1
  Bernarda Pera – Melbourne 2
  Sabrina Santamaria – Monterrey
  Aldila Sutjiadi – Bogotá

Duplas mistas
  Storm Sanders – US Open
  Ena Shibahara – Torneio de Roland Garros

Equipes
  – Copa Billie Jean King

Defensoras
Jogadoras e/ou equipes que foram campeãs na edição anterior e repetiram o feito na atual temporada nos respectivos torneios e modalidades:
 Simples
  Leylah Fernandez – Monterrey
  Iga Świątek – Roma

 Duplas
  Kimberley Zimmermann – Palermo

 Duplas mistas
  Desirae Krawczyk – Torneio de Wimbledon

Prêmios em dinheiro
Em 14 de novembro de 2022.

Rankings

Simples

Número 1 do mundo

Duplas

Número 1 do mundo

Distribuição de pontos
A distribuição de pontos para a temporada de 2022 foi definida:

Aposentadorias
Notáveis tenistas (campeãs de pelo menos um torneio do circuito WTA e/ou top 100 no ranking de simples ou duplas por pelo menos uma semana) que anunciaram o fim de suas carreiras profissionais durante a temporada de 2022:

Legenda:

 (V) vencedora; (F) finalista; (SF) semifinalista: (QF) quadrifinalista; (#R) derrotada na #ª fase da chave principal; (Q#) derrotada na #ª fase do qualificatório;

 (AO) Australian Open; (RG) Roland Garros; (WC) Wimbledon; (USO) US Open;

 (S) simples; (D) duplas; (DM) duplas mistas.

|

|

|

|

|  || 35 anos || Anunciou aposentadoria em 07/02/2022

|-

| align=left |  Květa Peschke || 09/07/1975  Bílovec, TCH || 1993 ||

|  || 46 anos || Anunciou aposentadoria em 08/04/2022

|-

| align=left |  Andrea Petkovic || 09/09/1987  Tuzla, IUG || 2006 ||

|

|

|  || 34 anos || Anunciou aposentadoria em agosto de 2022

|-

| align=left |  Mónica Puig || 27/09/1993  San Juan, PUR || 2010 ||

|

|

|  || 28 anos || Anunciou aposentadoria em 13/06/2022. Conquistou a medalha de ouro em simples nos Jogos Olímpicos de 2016

|-

| align=left |  Laura Robson || 21/01/1994  Melbourne, AUS || 2008 ||

|

–
|

|  || 25 anos || Anunciou aposentadoria em 16 de maio de 2022, aos 28 anos. Conquistou a medalha de prata em duplas mistas nos Jogos Olímpicos de 2012

|-

| align=left |  Andrea Sestini Hlaváčková || 10/08/1986  Plzeň, TCH || 2004 ||

|

|

|  || 35 anos || Não jogava desde agosto/2018. Retornou em julho/2022 para fazer sua despedida no WTA de Praga. Conquistou a medalha de prata em duplas, nos Jogos Olímpicos de 2012. Venceu o WTA FInals de duplas, em 2017. Foi bicampeã da Fed Cup pela República Tcheca, em 2012 e 2014

|-

| align=left |  Anastasija Sevastova || 13/04/1990  Liepāja, URS || 2006 ||

|

|

|  || 31 anos || Anunciou pausa indefinida na carreira em fevereiro de 2022

|-

| align=left |  İpek Soylu || 15/04/1996  Adana, TUR || 2012 ||

|

|

|  || 25 anos || Anunciou aposentadoria em setembro de 2022

|-

| align=left |  Katarina Srebotnik || 12/03/1981  Slovenj Gradec, IUG || 1999 ||

{|class=wikitable
|-
| 20ª || S || 07/08/2006
|-
| 1ª || D || 04/07/2011
|}
|

|

|  || 39 anos || Anunciou aposentadoria em 2022

|-

| align=left |  Stefanie Vögele || 10/03/1990  Bienna, SUI || 2006 ||

|

–
|

|  || 32 anos || Anunciou aposentadoria em 2022

|-

| align=left |  Serena Williams || 26/09/1981  Saginaw, EUA || 1995 ||

|

|

|  || 40 anos || Anunciou em agosto que se aposentaria no US Open de 2022. Conquistou as medalhas de ouro em duplas, nos Jogos Olímpicos de 2000, 2008 e 2012, e em simples nos Jogos de 2012. Venceu o WTA Championships/Finals de simples, em 2001, 2009, 2012, 2013 e 2014. Foi campeã da Fed Cup pelos Estados Unidos, em 1999

|}

Prêmios
Os vencedores do WTA Awards de 2022 foram anunciados em dezembro.

 Jogadora do ano:  Iga Świątek;
 Dupla do ano:  Barbora Krejčíková /  Kateřina Siniaková;
 Jogadora que mais evoluiu:  Beatriz Haddad Maia;
 Revelação do ano:  Zheng Qinwen;
 Retorno do ano:  Tatjana Maria;
 Treinador do ano:  David Witt ( Jessica Pegula).

 Peachy Kellmeyer Player Service:  Gabriela Dabrowski;
 Esportividade Karen Krantzcke:  Ons Jabeur;
 Jerry Diamond Aces:  Maria Sakkari;
 Georgina Clark Mother:  Mary Carillo.Torneios do ano:
 WTA 1000:  Indian Wells;
 WTA 500:  Charleston;
 WTA 250''':  Cluj-Napoca.

Ver também
 Temporada de challengers da WTA de 2022
 Temporada da ATP de 2022
 Associação de Tênis Feminino (WTA)
 Federação Internacional de Tênis (ITF)

Ligações externas
 Página oficial da Associação de Tênis Feminino (WTA)
 Página oficial da Federação Internacional de Tênis (ITF)

2022
W

Temporada da WTA de 2022


Mayrinia est un genre d'insectes hétéroptères (punaises) de la famille des Pentatomidae.

Distribution
Les espèces du genre Mayrinia se rencontrent principalement en Amérique du Sud, du Costa Rica jusqu'en Argentine.

Systématique
Le genre Mayrinia est décrit pour la première fois en 1925 par l'entomologiste hongrois  (1847-1937). Il y inclut quatre espèces, M. curvidens, M. rectidens, M. variegata et M. barletti, toutes précédemment placées dans le genre Loxa.

Dans sa révision du genre en 1972, Grazia-Vieira conserve trois espèces et considère M. barletti comme un synonyme de M. variegata. Une quatrième espèce est décrite par Grazia-Vieira un an plus tard en 1973 : M. brevispina.

Proche parent des genres Chlorocoris, Chloropepla, Fecelia et Loxa, Mayrinia est d'abord classé dans la tribu des Pentatomini puis est déplacé dans une nouvelle tribu créée en 2018, les Chlorocorini.

Liste des espèces
Selon  :
 Mayrinia brevispina Grazia-Vieira, 1973
 Mayrinia curvidens (Mayr, 1864)
 Mayrinia rectidens (Mayr, 1868)
 Mayrinia variegata (Distant, 1880)

Publication originale

Notes et références

Liens externes

Genre d'Hétéroptères (nom scientifique)
Pentatomidae

Mayrinia


إسماعيل فهمي (1922 - 17 نوفمبر 1997) كان سياسيا ودبلوماسيا مصريا. كان سفير مصر إلى النمسا من 1968 إلى 1971، ووزيرا للسياحة 1973، ووزيرًا للخارجية من 1973 - 1977، ونائبا لرئيس الوزراء 1975 - 1977. وقد منح درجة الأستاذية. استقال من الحكومة في العام 1977 اعتراضا على زيارة الرئيس محمد أنور السادات إلى إسرائيل، وقد كان شديد الانتقاد لسياسة السادات وقراراته.

حياته المهنية
ولد إسماعيل فهمي في القاهرة. عمل دبلوماسيا في الأمم المتحدة. عرف عنه نشاطه وقدرته على التفاوض. بعد خدمته في الأمم المتحدة، عين سفيرا إلى النمسا ولخبرته الواسعة في شئون الشرق الأوسط وعلاقات مصر الخارجية، عينه السادات وزيرا للخارجية بعد حرب أكتوبر. عندما قرر السادات زيارة إسرائيل في العام 1977، اعترض إسماعيل فهمي وقدم استقالته إلى الحكومة وقال:

حياته الشخصية
وفقًا لمذكرات سعد الدين الشاذلي، كان ابن إسماعيل فهمي، نبيل فهمي، يخدم كجندي في القوات المسلحة المصرية عندما كان هو وزيرا للسياحة في عهد أنور السادات وقد حاول التوسط لدى الفريق سعد الشاذلي (رئيس أركان حرب القوات المسلحة ) في ذلك الوقت، لكى يتم اعفاء ابنه من الخدمة العسكرية، ولكن الفريق سعد الشاذلي رفض ذلك بشدة وقال لو أنه ابن السادات فلن أعفيه ورفض الطلب، فقام إسماعيل فهمي بتقديم الطلب مباشرة إلى وزير الحربية آنذاك أحمد إسماعيل علي وقام بإرساله إلى نيويورك، وتعيينه في وظيفة أكثر راحة وأكثر مالا.

بعد الحياة الدبلوماسية
بعد خروجه من العمل السياسي، داوم على كتابة الكتب والمقالات التي تتناول نشاطات صنع السلام في الشرق الأوسط. أشهر كتبه كان «التفاوض من أجل السلام في الشرق الأوسط: رؤية عربية». اشتغل بالعمل الأكاديمي لعدة سنوات، حتى توفي في العام 1997.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من القاهرة
أكاديميون مصريون
خريجو جامعة القاهرة
سفراء مصر لدى النمسا
سياسيون مصريون في القرن 20
مواليد 1341 هـ
مواليد 1922
وزراء خارجية مصر
وزراء سياحة مصريون
وفيات 1418 هـ
وفيات 1997
دبلوماسيون من القاهرة

إسماعيل فهمي


Alfred Dudley Pickman Rogers Pound (Isla de Wight, Gran Bretaña; 29 de agosto de 1877 - Inglaterra; 21 de octubre de 1943) fue un marino perteneciente a la Real Marina Británica que ocupó el cargo de Primer Lord del Mar entre 1939 y 1943. Entre sus gestiones realizadas están la campaña contra los submarinos alemanes durante la Batalla del Atlántico y la controvertida decisión de dispersar el convoy PQ 17 en 1942. Falleció en pleno desarrollo de la Segunda Guerra Mundial en 1943.

Biografía
Alfred Dudley Pickman Rogers Pound nació en 1877 en la Isla de Wight, era hijo de una norteamericana proveniente de Boston  y un jurista británico llamado Alfred Dudley Newton Abbot Pound,  licenciado del exclusivo  Eton School.

En 1891, a los 14 años es admitido como cadete de la Royal Navy en Portmouth.  Contrae matrimonio en octubre de 1908 con Bessia C.G Whitehead cuando ostentaba el grado de teniente. Obtiene los despachos de capitán de corbeta, el 31 de diciembre de 1914.

A los 39 años participó en la Batalla de Jutlandia  como comandante del HMS Colossus y bajo su mando hundió dos cruceros alemanes y dañó dos destructores pudiendo eludir un ataque de 5 torpedos. Después de la Gran Guerra, Pound en 1926 fue ascendido a contraalmirante y nombrado Jefe de Personal del Departamento de Planificación Naval.

En 1930 alcanzó el grado de vicealmirante y en 1932 se le otorgó el cargo de Segundo Lord del Mar teniendo a cargo la Comandancia de la Flota del Mediterráneo hasta 1939, cuando fue ascendido a  Almirante de la Flota ingresando a la Orden del Baño. Antes, en  1937 se le había otorgado el título de Sir por su manejo de la llamada Crisis de Abisinia con Italia otorgándosele la Gran Cruz de la Real Orden Victoriana.

En julio de 1939 es nombrado por descarte como Primer Lord del Almirantazgo en reemplazo de Roger Backhouse, para el momento de otorgársele la máxima investidura de la carrera naval británica,  su estado de salud era bastante incierto.  Para esa fecha se le había diagnosticado un tumor en el cerebro por parte de su médico personal naval,  pero que se mantuvo en reserva sin ser revelado hasta después de su muerte.

Además tenía una lesión traumática en la cadera que le causaban agudos dolores y no le permitían conciliar el sueño; por ende sufría de trastornos del sueño que lo hacían dormirse inevitablemente en importantes reuniones. Pound además reconocía ante sus pares que los temas estratégicos remotos no eran su fuerte.

No obstante, el personal que tenía bajo su cargo; así como el Primer Ministro Winston Churchill lo consideraban como un oficial tranquilo, arduo trabajador y de fácil relación, de agilidad mental lenta pero segura; sin embargo comandantes como John Tovey y otros lo consideraban como un pésimo estratega y planificador.

Uno de los más importantes logros de Pound en su cargo fue la gestión de la campaña contra la acción de los U-Boots en la campaña del Atlántico, no escatimando esfuerzos para contrarrestar las acciones de Karl Doenitz en contra de la flota mercante aliada.
Gracias a su gestión, las pérdidas causadas por la fuerza de submarinos alemanes en el Atlántico se revirtió a principios de 1943.

En julio de 1942, tuvo su más controvertida acción al ordenar la dispersión del Convoy PQ17 cerca de la Isla del Oso en el Mar de Barents causando la pérdida del 68% de los buques mercantes e impidiendo de este modo la defensa del convoy por parte de la fuerza conjunta al mando de John Tovey.

En julio de 1943, su esposa falleció y en octubre de ese año tras su participación en la Conferencia de Quebec (agosto), la salud de Pound empeoró dramáticamente con dos sucesivos ataques cerebrales que lo dejaron hemipléjico.

Tuvo que dimitir de su cargo siendo remplazado por Sir Andrew Cunningham. Dudley Pound falleció el 21 de octubre de 1943, su cuerpo y el de su esposa fueron incinerados  y sus cenizas y esparcidas en el mar.

Referencias

Bibliografía

Marinos del Reino Unido del siglo XX
Almirantes de la Marina Real británica
Nobles de Reino Unido
Caballeros grandes cruces de la Orden del Baño
Caballeros grandes cruces de la Orden del Imperio Británico
Caballeros grandes cruces de la Real Orden Victoriana
Miembros de la Orden del Mérito

Dudley Pound


Edward Stanley Kellogg (20 de agosto de 1870 - 8 de janeiro de 1948) foi um capitão da Marinha dos Estados Unidos que serviu como o 16º governador da Samoa Americana. Kellogg se formou na Academia Naval dos Estados Unidos em 1892 e se juntou ao Corpo de Engenheiros Navais. Ele serviu como engenheiro assistente em vários navios e participou da Guerra Hispano-Americana. Aposentou-se em 1920 e tornou-se governador três anos depois, tornando-se apenas um dos dois governadores navais da Samoa Americana a ocupar o cargo após a aposentadoria do serviço. Como governador, Kellogg afirmou a autoridade dos Estados Unidos sobre os chefes tribais das ilhas. Ele removeu o título de Tu'i Manu'a de Chris Young, alegando que implicava autoridade de rei sobre o povo da Samoa Americana. Ele também removeu o chefe Tui Manu'a do poder, resultando em protestos generalizados entre o povo das ilhas. Kellogg morreu no Hospital Militar Nacional de Walter Reed em Maryland e foi enterrado no Cemitério Nacional de Arlington.

Nascidos em 1870
Mortos em 1948
Governadores da Samoa Americana
Alunos da Academia Naval dos Estados Unidos

Edward Stanley Kellogg


Mir Muhammad Siddiq Farhang (* 1914 in Kabul; † April 1990) war ein afghanischer Politiker und Diplomat.

Leben
Siddiq Farhang war der Sohn von Sayyid Habib, einem Bruder von Sayed Qassem Rishtya. Farhang besuchte das Istiqlal Lycée in Kabul, arbeitete in der Bank-i Milli und wurde 1949 Mitglied des Stadtrates und stellvertretender Bürgermeister von Kabul. Von 1951 bis 1952 verlegte er die Zeitung Watan (Heimat). Er wurde zwei Mal inhaftiert: 1933 unter dem Regime von Mohammed Haschim Khan und von 1952 bis 1956 unter dem Regime von Mohammed Sahir Schah.

1956 wurde er als Berater im Bergbau- und Industrieministerium beschäftigt. 1963 leitete er die Abteilung Bergbau. Von 1964 bis 1965 war er stellvertretender Planungsminister. Von 1964 bis 1965 war er Mitglied der verfassungsgebenden Versammlung. 1964 wurde er zum Mitglied in der Loja Dschirga ernannt, wo er als Ersatzmitglied für den vierten Wahlkreis von Kabul fungierte. 1965 wurde er Vorsitzender des gesetzgebenden Ausschusses. Von 1972 bis 1974 war er Botschafter in Belgrad. Im Februar 1980 wurde er Ratgeber von Babrak Karmal.

Siddiq Farhang war verheiratet und hatte eine Tochter und drei Söhne, darunter Mohammad Amin Farhang, der in Köln promoviert und später afghanischer Handels- und Industrieminister wurde. Seine Muttersprache war Dari daneben sprach er Französisch, Englisch und Paschtu. Er verließ Afghanistan 1981 und lebte bis zu einem tödlichen Myokardinfarkt in den Vereinigten Staaten.

Schriften
 Afġānistān dar panǧ qarn-i aẖīr. (Afghanistan in the last five centuries.) 2 Bände, 1992/1995 (Katalogeintrag)

Literatur
 "Farhang, Mir Siddiq", in: L. R. Reddy: Inside Afghanistan. End of the Taliban Era? 2002, S. 71.

Einzelnachweise

Afghanischer Botschafter in Jugoslawien
Mitglied einer Verfassunggebenden Versammlung
Stellvertretender Bürgermeister (Afghanistan)
Afghane
Geboren 1914
Gestorben 1990
Mann

Siddiq Farhang


Mesotherapy (from Greek mesos, "middle", and therapy from Greek therapeia) is a form of alternative medicine which involves intradermal or subcutaneous injections of pharmaceutical preparations, enzymes, hormones, plant extracts, vitamins, and/or other ingredients such as hyaluronic acid. It has no proven clinical efficacy and poor scientific backing. Mesotherapy injections allegedly target adipose fat cells, apparently by inducing lipolysis, rupture and cell death among adipocytes. The stated aim of mesotherapy is to provide the skin with essential nutrients, hydration, and other beneficial compounds to rejuvenate and revitalize its appearance.

The effects of the treatment may vary depending on the individual.

Pressurized mesotherapy is a needle-free method that uses an accelerated jet of air to insert the ingredients into the skin tissue. A study on the effect of using a lipolytic substance inserted with needles compared to pressurized injection showed significant fat layer reduction for both methods but even better results with the pressurized injection system.

Usage
In the United States, deoxycholic acid, under the brand name Kybella, is approved by the Food and Drug Administration for reducing moderate-to-severe fat below the chin. When injected into submental fat, deoxycholic acid helps destroy adipocytes (fat cells), which are metabolized by the body over the course of several months. Deoxycholic acid has not been approved for injection elsewhere in the body.

There is no conclusive research proof that any chemical compounds work to target adipose (fat cells) specifically. Cell lysis, resulting from the detergent action of deoxycholic acid, may account for any clinical effect.

History
Michel Pistor (1924–2003) performed clinical research and founded the field of mesotherapy.

The French press coined the term mesotherapy in 1958. The French Académie Nationale de Médecine recognized mesotherapy as a specialty of medicine in 1987. The French Society of Mesotherapy recognizes its use as treatment for various conditions but makes no mention of its use in plastic surgery.   Popular throughout European countries and South America, mesotherapy is practiced by approximately 18,000 physicians worldwide.

Criticism
Physicians have expressed concern over the efficacy of mesotherapy, arguing that the treatment hasn't been studied enough to make a determination. Mesotherapy for the treatment of cosmetic conditions hasn't been the subject of standard clinical trials; however, the procedure has been studied for pain relief for several ailments, such as tendonitis, tendon calcification, dental procedures, cancer, cervicobrachialgia, arthritis, lymphedema, and venous stasis.

Despite the lack of clinical trials, there have been case studies and medical papers written on mesotherapy as a cosmetic treatment.

Rod Rohrich, M.D., chairman of the Department of Plastic Surgery at the University of Texas Southwestern Medical Center is quoted as saying: "There is simply no data, no science and no information, to my knowledge, that mesotherapy works." The American Society of Plastic Surgeons issued a position statement not endorsing mesotherapy.

In the United States, the FDA cannot control the act of practitioners injecting various mixtures into patient's bodies, because this practice falls under the jurisdiction of state medical boards.

Robin Ashinoff, speaking for the American Academy of Dermatology, wrote "A simple injection is giving people false hope. Everybody's looking for a quick fix. But there is no quick fix for fat or fat deposits or for cellulite." The American Society for Dermatologic Surgery informed its members in February 2005 that "further study is warranted before this technique can be endorsed."

"No one says exactly what they put into the (syringe)," said Naomi Lawrence, a derma-surgeon at the University of Medicine and Dentistry of New Jersey. "One drug they often use, phosphatidylcholine, is unpredictable and causes extreme inflammation and swelling where injected. It is not a benign drug."

Mesotherapy is currently banned in a number of South American countries. Even Brazil, which tends to be less strict than the US in drug approvals, has banned the drug for these purposes.

In Australia, an alternative therapy salon was investigated by the Health Department after several clients developed skin abscesses on the calves, buttocks, thighs, abdomen, shoulders, face and neck after undergoing mesotherapy, with one patient also developing a mycobacterial infection.

Following undesirable effects observed on several patients of a French practitioner, an official ratification was published in France in April 2011 to ban mesotherapy as a method for removing fat deposits. This ban was canceled in June 2011 by the French Council of State because the investigation proved that these undesirable effects weren't due to mesotherapy itself, but were due to unhygienic conditions.

Clinical studies
In a prospective study, 10 patients underwent four sessions of facial mesotherapy using multivitamins at monthly intervals. This study found that there was no clinically relevant benefit for skin rejuvenation.

Deoxycholic acid received FDA approval as an injectable to dissolve submental fat June 2015. This was based on the results of a phase III randomized trial of 2600 patients in which 68.2% of patients showed a response by measurement of the fat deposit; 81% had mild temporary adverse reactions of bruising, swelling, pain, numbness, erythema, and firmness around the treated area.

References

External links
American Board of Aesthetic Mesotherapy
French Society of Mesotherapy
Professional Board of Mesotherapy Atlanta
Mesotherapy For Hair Loss

Cosmetics
Alternative medical treatments
Pseudoscience
1950s neologisms
French inventions

Mesotherapy


İngilizcedeki açılımı membrane theory yani zar kuramıdır. Güncel paradigmanın tanımlamalarına göre, bir kuram olmadığından, baş harfi ile anılır. Beş farklı sicim kuramını birleştirme çabasıdır ve her şeyin kuramı olmaya en muhtemel adaydır.

Tanım

M-Kuramı Edward Witten (Princeton Üniversitesi) tarafından 1995 yılında, Güney Kaliforniya Üniversitesi'nde yaptığı konuşmayla öne sürülmüştür. M-Kuramı, Süpersicim Kuramının yeni adı olarak kabul edilmiştir. "İkinci Süpersicim Devrimi" olarak da bilinir. "Her şeyin kuramı" ("The Theory of Everything"-TOE) na en yakın aday olarak görülmektedir.

Bu kuram 5 farklı Sicim Kuramı'nı birleştirmiştir ve 10 yerine 11 boyutlu bir evren resmi ortaya koymuştur. Şu an bilinen 3 boyutlu evrenimizi, çok daha büyük ölçülerde daha fazla boyuttan oluşan bir uzay-zaman içinde dolaşan üç boyutlu bir zar olarak tanımlar. İçinde yaşadığımız evrenin 11 ya da daha küçük boyutta bir uzay-zamanda bir ada (bir D-zar) olabileceği ve bu uzay-zamanda benzeri birçok evren olabileceği bu teoremle ortaya konuluyor.

Temeller

Bilim insanlarının, fiziğin birleşik kuramınını bulma umudu, 1970'li yıllarda Süpersimetrik kuramların tanımlanmasından beri daha da artmıştır. Ancak Süper Simetri, zayıf çekirdek etkileşimlerinde eşitliğin korunmaması gibi bazı deneysel sonuçlarla başa çıkamamıştır. Süper Sicim Kuramı ise, 1984 yılından sonra bazı anomalilerden temizlendikten sonra ve Süpersimetriden farklı olarak, kütleçekim kuvvetini taşıyan parçacığı (graviton) da içerdiği için bu anlamda en iyi adaydı. Fakat en büyük problem, 5 tane Süpersicim kuramı olması ve hâlâ kuramda bazı problemlerin (örn:pertürbasyon analizinden gelen sorunlar) olmasıydı. Tıpkı diğer tüm parçacık teorileri gibi sicim teorisi de bir pertürbasyon teorisidir. Sicimlerin hareketlerinden doğan etkileşimler pertürbasyon olarak ele alınmalıdır aksi halde sicimler düzgün doğrusal yörüngelerini izlerler. Gerçek hareketleri bulmak için sonsuz bir seri oluşturan hesapların yapılması gerekmektedir. Fakat Sicim Kuramında bu seriler giderek zorlaşmakla kalmıyor, aynı zamanda tek bir cevaba doğru yakınsamıyorlar. Bu da kuramda büyük bir soruna yol açmaktadır çünkü her zaman fazladan bir pertürbatif düzeltme hesabının öncekilerden daha kotü sonuçlar verdiği bir aşama olacaktır.

Witten, "pertürbasyon yönteminin" ötesine nasıl geçilebileceğine ilişkin bir strateji bulmuştur. Bu problemi dualite stratejisiyle aşmaya çalışarak, farklı süpersicim kuramları üstünde çalışan fizikçileri, aslında değişik dillerde yazılan kuramları çalışan insanlar olduğunu düşünmüştür. Geliştirdiği M-Kuramı ile, bu çok dilli sözlükteki kelimelerin karşılıkları araştırıldı ve beş süpersicim kuramıyla 11 boyutlu süperçekim kuramının, daha temel bir kuramın özel durumları olduğunu gösterildi.

Başka bir dualite de süpersicim kuramlarının zayıf ve şiddetli çiftlenim rejimleri arasındadır. Bu tip dualite ye S-dualitesi denir. Witten, S-dualitesi'ni kullanarak, süpersicim kuramlarındaki pertürbasyon analizinden gelen sorunların nasıl çözülebileceğini göstermiştir.

Kuramdaki M harfinin anlamı, Edward Witten tarafından açıklanmamış ve "Kuramı daha iyi anladıkça "M" nin ne olduğunu anlayacağız" demiştir. Fakat birçoklarına göre "M" nin anlamı "membrane" (zar) demek. Çünkü M-kuramının anlamlı olduğu 11 boyuttaki temel cisim, Süpersicim kuramının aksine sicim değil, zardır. Bazıları ise "M" harfini gizemli Mu Kıtası'yla ilişkilendirilen bazı düşünce ve öğretilerle özdeşleştirmektedir.

Gelişim

Bu kuramdaki ilk gelişme. Kaliforniya Üniversitesi'nden Joseph Polchinski tarafından gerçekleştirildi. Polchinski, beş süpersicim kuramının üçünde de (tip I,IIA,IIB) sicimlerden başka yüksek boyutlu cisimler olduğunu gösterdi. D-zar olarak adlandırılan bu cisimler, her zaman açık sicimin bittiği yerde bulunur. Böylece M-kuramının, çeşitli boyutlarda (0-zar=parçacık,1-zar=sicim,2-zar=zar,3-zar,....,9-zar) cisimleri içeren bir kuram olduğu anlaşılmıştır. Bu yeni kuramın en büyük başarısı, kara deliklerin D-zar kullanarak modellenmesiyle elde edildi. Çünkü genel görelilik kuramındaki karadeliklerle ilgili problemlerin ("bilginin kaybolması" paradoksu dahil) M-kuramıyla çözülmesi ümidi doğmuştu. Sonraki yıllarda D-zarlar, kuramsal yüksek enerji fiziğinden ve diğer birçok alanda da başarıyla kullanıldı.

Bilimadamlarının 11 boyutlu M-kuramından 4 boyutlu bilinen fiziği elde etme uğraşları sürerken, bu konuda yeni bir fikir son yıllara damgasını vurdu. Harvard Üniversitesi'nden Juan Maldacen, D-zar teknolojisini kullanarak yaşadığımız evrenin, Hiperbolik uzay-zamanın (Antide Sitter (AdS) uzay zamanı) yüzeyi olabileceğini ileri sürdü. Bu bakış açısına göre, M-kuramının 4 boyutta tanımlanabiliyor olması önemli ve gerekli değildir. M-kuramı 11 boyutta olabilir ve onun 4 boyutlu AdS yüzeyi üzerindeki izdüşümü (hologram) bize 4 boyutlu birleşik fiziği verebilir.

Benzeri bir başka düşünce Massachusetts Teknoloji Enstitüsü'nden Lisa Randall ve Boston Üniversitesi'nden Raman Sundrum'dan geldi. Bu fizikçiler evrenimizin 5 boyutlu düz ya da hiperbolik bir uzay-zamandaki 4 boyutlu bir D-zar olabileceği düşüncesini ortaya attılar. 5 boyutlu uzayın sahip olduğu temel nitelikler, 4 boyutlu fizikte halen cevabını bulamadığımız bazı temel sorulara çözüm getirebilir.

Ancak M-kuramının öngörüleri deneyler tarafından doğrulanması ve bir fizik yasası konumuna gelmesi için daha çok zaman var gibi görünüyor. Bunun için adım adım bazı öngörüler denenmeye başlanıyor. Örneğin şu an için M-kuramının olmazsa olmaz niteliği olan Süpersimetrinin olup olmadığı, planlara göre 2010 yılına kadar İsviçre'deki CERN laboratuvarında test edilecek. Halen süren başka bir deneyse, 4 uzay-zaman boyutundan başka milimetrik büyüklükte yüksek boyutların olup olmadığıyla ilgilidir.

Kaynakça
 Gerard 't Hooft (In Search of Ultimate Building Blocks)
 Cemsinan Deliduman (Bilim ve Teknik-Sicim Kuramı)
 Ian Marshall & Danah Zohar (A to Z guide to All the New Science Ideas You Need to Keep Up with the New Thinking)

Sicim teorisi

M teorisi


8 Marta (, 8 de marzo) es un posiólok del raión de Séverskaya, en el krai de Krasnodar de Rusia. Está situado en el borde septentrional del Cáucaso occidental, 3 km al norte de Séverskaya y 33 km al suroeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 48 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Séverskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, 8 Марта (Краснодарский край).
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net

8 Marta


Johan Gustaf Wahlbom (Kalmar, 9 de octubre de 1724 - 6 de marzo de 1808) fue un naturalista, médico, botánico, explorador sueco; siendo un estudiante del genial Linneo, en Upsala. Era hijo de Johan Wahlbom y de Anna Margareta Ryning. Se casó con Elisabet Christina Beronia Björnstjerna.

Biografía

Estudios y carrera
En la Universidad de Upsala, donde Wahlbom fue registrado como estudiante en 1744, se sintió atraído por la silla de Linneo y decidió ser médico. Debido a su buen estudio, lo querían residiendo en Kalmar y tenerlo como médico del distrito. En 1751, fue promovido al PhD, fue nombrado, por el Collegium medicum del recién creado profesorado de anatomía y cirugía, después de lo cual obtuvo entrenamiento, haciendo un viaje al extranjero, a Berlín con gran diligencia y la perseverancia se dedicó al estudio de la anatomía. A su regreso a Suecia, en 1753, tuvo una solicitud formal presentada por Kalmar para llevarlo de médico de distrito; y, en respuesta a esa solicitud, renunció a la cátedra en Estocolmo y adoptó el puesto de salud de distrito en Kalmar. En 1794, cuando estaba casi retirándose de la profesión, fue médico personal del rey.

Ejerció la práctica de su profesión dedicándose a la sensibilización de la población sobre salubridad. Entre sus escritos científicos es Underrättelser (Notificaciones) pequeños ensayos populares, sobre epidemias.

Familia
Johan Gustaf Wahlboms era hijo del propietario Johan Wahlbom y de su esposa Anna Margaretha Ryning.

Se casó, en 1757, con Elisabeth Kristina Björnstjerna (hija del obispo Magnus Beronius). Wahlbom era el abuelo del general Magnus Johan Björnstjerna.

Membresias
 1757: Real Academia de las Ciencias de Suecia

Eponimia
Especies zoológicas
Linneo lo honró, con el nombre latín Tortrix wahlbomii
Género
 (Dilleniaceae) Wahlbomia Thunb.

Especies botánicas
 (Dilleniaceae) Tetracera wahlbomia DC.

Obra
 . 1809. Aaminnelse-Tal över Kongl. Vetenskaps Academiens framledne ledamot Kongl. foerste Lifmedicus hoegaedle och widtberoemde Herr Doctor Johan Gustaf Wahlbom
 . 1766. Skriftväxling, om alla brukeliga sätt, at operera starren på ögonen (Correspondencia, en su caso de manera habitual, para operar la juncia en los ojos). På kongl. vetenskaps academiens befallning. Estocolmo, tryckt hos direct. Ed. Lars Salvius, 156 pp.
 . 1766. Tal, om en provincial-medici vidsträckta men för det allmänna nyttiga göromål; hållet för kongl. vetensk. academien, af Johan Gustaf Wahlbom... då han närvarande intog sitt säte den 7. augusti 1765. Stockholm, tryckt hos directeuren: Lars Salvius. 24 pp.
 -----------------------------------. 1762. Amphimerina catarrhalis, quam... sub praesidio... Nicolai Rosén,... publicae censurae submittit... Johannes Gustavus Wahlbom,... die [27.] junii anni 1750... Colaborador Nils Rosen von Rosenstein. Editor typis L. Salvii. 20 pp.
 -----------------------------------. 1761. Några sanningar, med theraf följande slutsatser, rörande medicinal-wärkets förbättring. 8 pp.
 -----------------------------------, . 1750. Sponsalia plantarum. Eller Blomsterens bilåger; med Medicinska Facultetens bifall, under Kongl. Archiaterns Herr D. Carl Linnæi inseende, utgifvit uti et academiskt snille-prof på latin vid Kongl. Academia de Upsala en 1746. 11 de junio. 68 pp. en línea

Véase también
 Anexo:florilegia y códices botánicos
 Apóstoles de Linneo
 Amoenitates Academicae, colección de publicaciones que Linnaeus presidió

Otras lecturas

Referencias

Enlaces externos

 En SBH =Wahlbom, Johan Gustaf

Apóstoles de Linneo
Médicos de Suecia del siglo XVIII
Médicos de Suecia del siglo XIX
Botánicos de Suecia del siglo XVIII
Botánicos de Suecia del siglo XIX
Exploradores de Suecia del siglo XVIII
Estudiantes de Linneo
Escritores en latín
Escritores en sueco
Miembros de la Real Academia de las Ciencias de Suecia

Johan Gustaf Wahlbom


Vražji štap (lat. Aralia spinosa) trnoviti aromatrični listopadni grm ili manje drvo u rodu aralija, pripada porodici brestanjevki. Ova vrsta raste samo po Sjedinjenim Državama, gdje je poznata pod nizom vernakularnih naziva, među kojima i kao »devil's walkingstick«.

Naraste od dva pa do osam metara (6.6–26.2 stopa) visine. Kora je svijetlo smeđa, deblo i grane trnovite, listovi veliki. Obično rastu u skupinama.

Vanjske poveznice

Izvori

Aralioideae

Vražji štap


Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 2 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Mullerl" beginnt.

Mullerl

Mullerle
 Müllerleile, Christoph (1946–2023), deutscher Journalist und Kommunalpolitiker (CDU)
 Müllerleile, Robert (1903–1977), deutscher Papierfabrikant

Liste der Biografien/Mullerl


O Rosal, İspanya'nın güneybatısında bulunan Galiçya özerk bölgesinin Pontevedra eyaletine bağlı bulunan belediyesi. 2005 yılı sayımına göre nüfusu; 6.183.

Pontevedra belediyeleri

O Rosal


Les Nubiens ou Les Chasseurs d'alligators est une sculpture de Louis-Ernest Barrias conservée au Musée d'Orsay, à Paris.

L'œuvre
Dans une scène devant évoquer les races d'Afrique, l'œuvre représente un homme plantant une sagaie dans la bouche d'un alligator prêt à dévorer une jeune femme et ses deux nourrissons et possiblement une autre femme évanouie.

Ce haut-relief sculpté en 1894 était destiné à la façade de la galerie d'anthropologie du Muséum national d'histoire naturelle de Paris pour représenter . Barrias choisit des personnages de  en écho aux sculptures ethnographiques que Charles Cordier réalisées quelques décennies plus tôt. Les détails animaliers et botaniques, comme les écailles du reptile ou les piquants des cactus, sont rendus avec une précision naturaliste. Concernant les personnages, Barrias représente les Nubiens en pagne qui devaient mimer des scènes de chasse dans le cadre des zoos humains, notamment celui de 1877 au Jardin d'acclimatation. Contemporaine des premières expositions coloniales, cette représentation fait écho aux stéréotypes contemporains sur les populations africaines.

Commandé sous le titre  en 1893 pour , cette œuvre est acquise par l'Etat en 1893 pour le Museum d'histoire naturelle (arrêté du ). Livrée par Thiébaut frères au Dépôt des marbres en 1897, après exécution du bronze, elle est attribuée en 1903 à l'École nationale supérieure des arts et industries textiles à Roubaix. Par arrêté , elle est affectée au Musée d'Orsay. Elle est exposée au revers d'un autre haut-relief, la Chasse à l'aigle de Jules Coutan.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 Musée d'Orsay. Catalogue sommaire illustré des sculptures / Anne Pingeot, Antoinette Lenormand-Romain, Laure de Margerie ; Réunion des musées nationaux, Paris, 1986

Articles connexes

Liens internes
 Sculpture française du
 Le Nubien (1848), sculpture de Charles Cordier
 La Nubienne (1851), sculpture de Charles Cordier

Liens externes
 Les Nubiens au Jardin d'Acclimatation de Paris (1877)

Sculpture de Louis-Ernest Barrias
Sculpture conservée au musée d'Orsay
Sculpture française du XIXe siècle
Sculpture en plâtre
Sculpture des années 1890
Chasse dans la sculpture
Les Nubiens
Reptile dans l'art

Les Nubiens


Karataş, Adana'nın bir ilçesidir. Doğu Akdeniz bölgesinde Seyhan ve Ceyhan nehirlerinin doğal sınırları içerisinde kurulmuş olup Adana'ya 48 km uzaklıktadır.

1986 yılında Adana'da Yüreğir ilçesinin kurulmasıyla köylerinin bir kısmı bu ilçeye bağlanmıştır ve 2020 yılı itibarı ile 43 mahallesi vardır.

Yüzölçümü 922 km²dir.

Tarihçe
Tarihi çok eskilere dayanan Karataş M.Ö. 1000 yıllarında askeri ve ticari önemi olan yollar üzerinde kurulmuş bir liman şehridir ve antik dönemlerdeki ismi Magarsus'tur. M.Ö. 1900'lü yıllarda Arvaza ve Huri krallıklarının, M.Ö. 1530'lu yıllardan sonra da Hitit krallığının idaresine girmiştir. M.Ö. 1200'lerden önce Kue, sonra da Asur krallığının egemenliğine geçmiştir. Karataş'ta bulunan yazılı eserlerin çoğu Kue Krallığı zamanına rastlamaktadır.

Antik dönemlerde coğrafi konumu önemli olan şehir, aynı zamanda Ceyhan nehri boyunca o dönemde kurulmuş olan Mopsuhestia, Hemite ve Asitavandaya şehirlerine kilit bir noktadadır.

Şehir Orta Çağda Roma ve Abbasilerin egemenliğini yaşamış ve 1517 yılında Osmanlıların idaresine girmiştir. I. Dünya Savaşı'ndan sonra bir yıl Fransız işgali altında bulunan kent 1928 yılında bucak, 1957 yılında da ilçe olmuştur.

Nüfus
İlçe bağlısı olarak merkez hariç olmak üzere ilçe merkezine bağlı; 43 mahalleden oluşmaktadır.

Mahalleler
Karataş'ın 43 mahallesinin 5'i merkezde bulunmaktadır. Merkez mahallelerinde 9.602 kişi (% 43,5) yaşamaktadır. En uzak mahallesi ise 58,7 km uzaklıktaki Tabaklar'dır. Merkez mahalleleri dışında nüfusu en fazla olan mahalle, 2.017 kişi ile Bahçe'dir. Karataş'ın nüfusu 2017 yılında %  1,06  artmıştır.

Karataş ilçesinin mahallelerinin ilçeye uzaklığı, rakımı ve nüfusu

* Km, Yeni Mahalle'de bulunan kaymakamlığa olan uzaklıktır.

Tarihi yerler
 Yanık Kilise (Karakilise Kalıntısı)
 Antik Magarsus Kilisesi
 Magarsus Antik Tiyatrosu
 Menzil Hanı Kalıntısı
 Tarihi Han Kalıntısı

Önemli günler
 19 Haziran Karataş'ın ilçe oluşu

Kardeş şehirler
 ' Memmingen, Almanya

Kaynakça

Adana'nın ilçeleri

Karataş, Adana


Jacques de La Palice (or de La Palisse) (1470 – 24 February 1525) was a French nobleman and military officer. He was the lord of Chabannes, La Palice, Pacy, Chauverothe, Bort-le-Comte and Héron. In 1511, he received the title of Grand Master of France.

As a Marshal under Francis I, he fought against Habsburg armies, and died during the battle of Pavia.

Biography
He was born at Lapalisse, Auvergne.

At 15, La Palice entered the service of King Charles VIII of France, of his same age. His first battle was that of Saint-Aubin-du-Cormier (1488). Four years later he married Jeanne de Montbéron, daughter of chamberlain Eustache de Montbéron. In 1494 he followed the king in war for the Kingdom of Naples, taking part in the latter city's capture in 1495, as well as in the battle of Fornovo (1498) against the Italian League, which allowed the French army to retreat in their homeland.

After Charles' death, La Palice accompanied the new King, Louis XII, in the campaign for Milan, which the French captured in 1499. He conquered several lands in the Abruzzi and in Apulia, being created viceroy of Abruzzo in 1502. However, he was defeated in the battle of Ruvo di Puglia (1503) and made prisoner by Gonzalo Fernández de Córdoba. He was freed in 1504, the same year his wife died.

In 1507 he commanded the French vanguard in the siege of Genoa, during which he was seriously wounded. In 1509 the war of the League of Cambrai against the Republic of Venice broke out. La Palice took part in the siege of Treviglio and in the victorious battle of Agnadello; he was then made commander-in-chief of the French troops in Lombardy and, sent to help Emperor Maximilian I, he took part against the Venetians in the unsuccessful siege of Padua in 1509. In 1511, after Charles d'Amboise's death, La Palice became the French overall commander in Italy and was made Grand Master of France.

After Gaston de Foix's arrival to Italy, La Palice was put under him, successfully relieving Bologna from the Spanish's siege. He took part in the battle of Ravenna (1512), in which de Foix died, being succeeded by La Palice himself as French commander-in-chief. However his slow actions allowed the defeated enemies to recover and expel the French from Lombardy.

Returning to France, he was sent to the Pyrenees to rescue John III of Navarre, but soon he was diverted to Thérouanne, then the last French possession in the Artois, to counter the English troops. On 6 August 1513, he was defeated and made prisoner at the Battle of the Spurs. After John III's parallel defeat, this marked the end of Louis XII's expansionism. La Palice was dismissed, and retired to his lands, where, in 1514, he married Marie de Melun, who gave him four children.

Louis's successor, Francis I, gave him back the title of Grand Master, adding that of Marshal of France on 2 January 1515. La Palice, under the command of Marshal Aubigny, took part to the invasion of Piedmont, the capture of Villafranca against Prospero Colonna and was one of Francis' lieutenants at the battle of Marignano. After the signing of the Treaty of Noyon which ended the war, La Palice returned to France.

La Palice was sent at Calais as negotiator of the peace with Charles V. As the participants did not reach an agreement, he returned to Italy as military leader under Marshal Lautrec, commanding the French main line at the battle of Bicocca (1522), in which he was defeated by Colonna. La Palice was sent again to the Pyrenees, and then to the successful attempt to rescue  Marseille from Duke of Bourbon's siege. After the conquest of Avignon, he moved to Milan which had been abandoned by the Spaniards. On 28 October 1524, at the side of his King, La Palice began the siege of Pavia, defended by Antonio de Leyva. When the Imperial-Spanish army arrived, the battle of Pavia began (24 February 1525). La Palice was captured by German Landsknechte during the fighting, and was executed some time later.

Lapalissade

La Palice gave his name to the Lapalissade, a comical truism. The coinage originates from la Palice's epitaph, which reads
"Ci-gît le Seigneur de La Palice: s'il n'était pas mort, il ferait encore envie."
("Here lies the Seigneur de La Palice: If he weren't dead, he would still be envied.")
These words were misread (accidentally or intentionally) as "...il ſerait [serait] encore en vie" ("...he would still be alive"), where the long s favours the confusion. In the 16th century this misreading was incorporated into a popular satirical song, and in time many other variants developed. In the early 18th century Bernard de la Monnoye collected over 50 of these humorous "La Palice" quatrains, and published them as a burlesque Song of La Palice. From that song came the French term lapalissade meaning an utterly obvious truth—i.e. a truism or tautology.

See also
Château de La Palice
Italian Wars

References

1470 births
1525 deaths
People from Allier
Military leaders of the Italian Wars
Marshals of France
French military personnel killed in action
French people executed abroad
Grand Masters of France
16th-century executions in the Holy Roman Empire
Executed people from Auvergne
Court of Francis I of France

Jacques de La Palice


Troy Castaneda (* 15. November 1989 in Mountain View) ist ein US-amerikanischer Automobilrennfahrer.

Karriere
Castaneda begann seine Motorsportkarriere 2005 im Kartsport und blieb bis 2006 in dieser Sportart. 2007 wechselte er in den Formelsport und trat in der Formel Russell an. Er gewann drei Rennen und wurde Vierter in der Fahrerwertung. 2008 nahm Castaneda an zwei Rennen in Europa in der italienischen Formel Master teil. 2009 startete er in der Jim Russell Racing Drivers School Championship und kehrte darüber hinaus für diese und die nächste Saison in den Kartsport zurück.

2011 testete Castaneda in der Indy Lights für Bryan Herta Autosport. Er erhielt schließlich ein Cockpit für das erste Indy-Lights-Rennen der Saison 2012 bei Bryan Herta Autosport. Bei diesem erreicht er den neunten Platz und wurde schließlich für ein weiteres Rennen unter Vertrag genommen. Im weiteren Saisonverlauf kam er nicht mehr zum Einsatz. Er wurde 19. in der Fahrerwertung.

Sonstiges
Neben seiner Karriere im Motorsport arbeitet Castaneda als Model.

Karrierestationen

Einzelnachweise

Weblinks
 Karrierestatistik von Troy Castaneda (englisch)

Rennfahrer (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1989
Mann
Wikipedia:Geburts- oder Sterbeort unbekannt

Troy Castaneda


Shane Lee Yaw (7. srpnja 1988.), profesionalno znan kao Shane Dawson, američki je YouTuber, glumac, pisac, komičar, redatelj, vizažist i glazbenik. Bio je jedan od prvih ljudi koji se proslavio na stranici za dijeljenje videa, YouTube-u, i objavljuje videa do danas.

Godine 2008., kada je Dawson imao 19 godina, pridružio se YouTube-u i počeo raditi videa. Proslavio se na stranici, prikupivši više od pola milijarde pregleda do 2010. godine. Većina njegovog ranog rada sastojala se od sketcheva, gdje bi Dawson igrao izvorne likove, oponašao slavne osobe i ismijavao popularnu kulturu. Tijekom toga doba, Dawson je također imao kratkotrajnu glazbenu karijeru, objavio je 6 izvornih pjesama kao što su  "Superluv! " i brojne parodije popularnih glazbenih videozapisa. Godine 2013., inspiriran Howardom Sternom, Dawson je pokrenuo svoj podcast, Shane i Friends, koji su se radili četiri godine i proizveli 140 epizoda. Sljedeće godine Dawson je objavio svoj prvi i jedini film, Not Cool, i pojavio se na pratećoj dokumentarnoj seriji od 10 epizoda, The Chair.

U 2015. godini Dawson je započeo seriju o teorijama zavjera na YouTubeu, video seriju u kojem govori o raznim teorijama zavjere. Oni su postali neki od njegovih najgledanijih videa, uključujući i njegova mrežna serija iz 2019. godine Teorije zavjere sa Shaneom Dawsonom, koji su podijeljene u dva dijela koji su u duljini ukupno dugi oko dva sata. Krajem 2017. godine Dawson je objavio svoju prvu docu-seriju na YouTubeu u kojem se pomirio sa svojim ocem zlostavljačem. Njegove najgledanije docu-serije su o Jake Paul-u, Jeffree Star-u i TanaCon-u.

Do 2018. godine Dawson je objavio dvije knjige koje su bile među najprodavanijim knjigama po The New York Timesu, I Hate Myselfie (br. 2 za mjesece travanj i svibanj 2015. godine) i It Gets Worse (br. 1 za mjesec kolovoz 2016. godine), a njegova tri YouTube kanala su akumulirali više od 6.500.000.000 pregleda. Od 2017. godine, on održava jedan aktivni kanal, Shane, koji je jedan od 100 najpretplaćenijih YouTube kanala s 23.000.000 pretplatnika i više od 5.000.000.000 pregleda.

Izvori

Američki glazbenici
Američki filmski redatelji
YouTuberi

Shane Dawson


Battlefield Online er et gratis online first-person shooter udviklet af Neowiz Games, Electronic Arts og DICE og distribueret af Neowiz Games. Det er en  genindspilning af Battlefield 2. Dens spilmotor er Battlefield 2142s modificeret Refractor Engine 2 med grafiske forbedringer i forhold til Battlefield 2. Det blev udviklet i Sydkorea med tilsyn fra licensindehaver Electronic Arts. Efter at have startet sin anden betatest, Battlefield Online i modsætning til Battlefield 2 kan håndter op til 100 spillere i en bane samtidig. Den åbne beta af spillet blev frigjort den 30. marts 2010.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Battlefield Online Officiel webside

Online

Computerspil fra 2010
Actionspil

Battlefield Online


Anti-thymocyte globulin (ATG) is an infusion of horse or rabbit-derived antibodies against human T cells and their precursors (thymocytes), which is used in the prevention and treatment of acute rejection in organ transplantation and therapy of aplastic anemia due to bone marrow insufficiency.

Uses
Two antithymocyte globulin (ATG) agents licensed for clinical use in the United States are Thymoglobulin (rabbit ATG, rATG, Genzyme) and Atgam (equine ATG, eATG, Pfizer). Thymoglobulin and Atgam are currently licensed for use in the treatment of renal allograft rejection; Atgam is additionally licensed for use in the treatment of aplastic anemia. Both drugs are used in off-label applications, especially as immunosuppression induction agents before and/or during kidney transplantation. A rabbit anti-T lymphocyte globulin made by Neovii Pharmaceuticals is marketed outside of the United States under the name Grafalon.

ATG administration very substantially reduces immune competence in patients with normal immune systems, through a combination of actions, some explicitly understood and some more hypothetical. rATG in particular effects large reductions (through cell lysis) in the number of circulating T lymphocytes, hence preventing (or at least delaying) the cellular rejection of transplanted organs. However, medical opinion remains divided as to when the benefit of this profound reduction in T cells outweighs the concomitant increased risks of infection and malignancy.

In the United States it is frequently given at the time of the transplant to prevent graft-versus-host disease, although many European centers prefer to reserve its use for the treatment of steroid-resistant acute rejection, as European centres generally serve more homogeneous populations and rejection tends to be less of a problem.

Complications and alternatives
ATG use can induce cytokine release syndrome, and has been thought to increase the risk of post-transplant lymphoproliferative disorder (PTLD); however, this association may not apply when lower dosing regimens are used. There is some evidence to suggest that inducing immunosuppression with rATG at organ transplantation may create conditions in the patient's immune system favorable to the development of immunological tolerance, but the exact basis for such a development remains largely speculative. Temporary depletion of the T-cell population at the time of the transplant also risks delayed acute rejection, which may be missed and cause severe damage to the graft.

Anti-IL-2Rα receptor antibodies such as basiliximab and daclizumab are increasingly being used in place of ATG as an induction therapy, as they do not cause cytokine release syndrome and (theoretically) improve the development of tolerance.

The cytokine release syndrome associated with ATG administration frequently causes high grade fevers (over 39 °C), chills, and possibly rigors during administration, for which reason steroids (normally methylprednisolone), diphenhydramine 25–50 mg, and acetaminophen 650 mg are usually co-administered. Such adverse reactions can often be controlled by slowing the infusion rate.

History

The first report of immunizing an animal of one species (guinea pig) against the immune cells of another species (mouse lymphocytes) was by Élie Metchnikoff in 1899. He reported injecting cells recovered from mouse lymph nodes into Guinea pigs and waiting for the immunization to result in the accumulation of anti-mouse antibodies in the Guinea pig blood. When he subsequently collected serum from these Guinea pigs and injected it into normal mice he observed a marked depletion in the number of circulating mouse lymphocytes.

Status in graft-versus-host disease

Rabbit ATG has been used in two randomised trials to reduce acute graft versus host disease in recipients receiving progenitor cell transplants.
While higher doses (15 mg/kg) reduced acute graft versus host this was offset by increased infections. However a long term follow up showed that at both high and low (7.5 mg/kg) doses chronic graft versus host was reduced.
A similar trial of anti-lymphocyte globulin showed a trend in reduction of acute graft versus host that was not statistically significant, but a reduction in chronic graft versus host.
The Canadian Blood and Marrow Transplant Group is currently conducting the first randomised trial in chronic graft versus host using an even lower dose of rabbit ATG (4.5 mg/kg) in an attempt to confirm these observations. The endpoint is the reduction in the proportion of patients with chronic graft versus host at 1 year, off immunosuppressants.

References

Polyclonal antibodies
Immunosuppressants

Anti-thymocyte globulin


San Justo de los Oteros es una pedanía perteneciente al municipio de Corbillos de los Oteros, situado en Esla-Campos con una población de 78 habitantes según el Instituto Nacional de Estadística.

Está situado al final de la CV-195-1.

Demografía

Tiene 78 habitantes, 41 varones y 37 mujeres censados en el municipio.

Referencias

Localidades de Los Oteros
Localidades de Corbillos de los Oteros

San Justo de los Oteros


Il curioso indiscreto (El curioso indiscreto) es un drama jocoso con música de Pasquale Anfossi y libreto en italiano de Giovanni Bertati, el cual usó como fuente literaria El Quijote de Miguel de Cervantes. Se estrenó durante el carnaval de 1777 en el Teatro delle Dame de Roma.

Referencias

Enlaces externos

Il curioso indiscreto en Del Teatro

Óperas de Pasquale Anfossi
Óperas de 1777
Óperas en italiano
Óperas estrenadas en Roma

Il curioso indiscreto


مراجعة الدفاع الرباعية  هو تقرير تعده وزارة الدفاع الأميركية البنتاغون كل أربع سنوات بهدف تحليل الأهداف الاستراتيجية والأخطار العسكرية المحتملة.

المصادر

انظر أيضًا
 الفيل والتنين
 المكتب القومي للأبحاث الاقتصادية

وصلات خارجية

تقارير حكومة الولايات المتحدة
وزارة دفاع الولايات المتحدة

مراجعة الدفاع الرباعية


Malmö (), İsveç'in güney sahilinde bulunan bir liman kentidir. Nüfusu 664.428 olan Malmö İsveç'in 3. büyük kentidir. Danimarka'nın başkenti Kopenhag ile arasında uzaklığı 20 kilometre olan bir boğaz mevcuttur. Çok sayıda göç alan kentin, %27'sine yakını İsveç dışında doğmuştur. Tahmini olarak nüfusunun %16'sı müslümandır. Malmö, Skåne ilinin yönetim merkezidir.

Kopenhag ile aralarında 2001'de hizmete giren Oresund adlı köprü ile bir asırlık bir hayal gerçekleştirilmiş olup sadece güzel havalarda hızlı feribotla kurulabilen bağlantı artık alttan trenlerin üsten araçların gidebildiği muazzam bir şekle dönüşmüştür. Bu 100 yıllık hayalin maliyeti 5 milyar € civarında olmuştur.

Tarih

Malmö'nün 1275 yılında kurulmuş olabileceği düşünülmektedir. İlk kurulduğu yıllarda Lund kentinin savunma ve rıhtım bölgesi olan Malmö, uzun yıllar boyunca Danimarka'nın en büyük ikinci kenti olarak kaldı. Kentin o zamanlardaki ismi; kum yığını anlamına gelen Malmhaug idi. 15. yüzyılda şehir, Danimarka'nın en yoğun ve büyük kentlerinden biri haline geldi. O dönemde 5,000'lik bir nüfusa sahip olan Malmö, Hansa Birliği ve İskandinavya arasında dev bir market şehri görevi üstlendi.

Zamanla kentteki ringa balıkçılığı ivme gösterdi. Aynı dönemlerde Kral Pomeranyalı Erik, 1437 yılında şehre savunma silahları tahsis etti. 1434 yılında, güney kıyılarında bir hisar inşa edildi. Malmöhus olarak bilinen hisar, 16. yüzyıla kadar günümüzdeki şekline kavuşmadı. Zamanla Malmö sayısız kaleyle donatıldı. Döneminin güçlü savunma kentlerinden biri olarak ünlenen Malmö'de, bu kalelerden sadece Malmöhus kaldı.

16. yüzyılda Reform hareketleri Malmö'yü kısa sürede etkiledi ve Malmö bu hareketleri İskandinavya'da benimseyen ilk kent oldu. Yine 17. yüzyıla gelindiğinde, 1658'deki Roskilde Antlaşması sayesinde, Skåne bölgesiyle beraber Malmö şehri de İsveç'e katıldı. Ancak Haziran 1677'de 14,000 kadar Danimarka askeri, kenti İsveç'ten geri alabilmek adına savaşa katıldı. Ancak şehir alınamadı.

18. yüzyıl başlarında Malmö, 2,300 nüfuslu bir kentti. Ancak, XII. Karl'ın savaşları ve veba salgınları yüzünden 1728 yılında kent nüfusu 1,500'e geriledi. Bu yüzyılın sonlarında çağdaş bir liman kurulana kadar nüfus artmadı. Şehir göçler sayesinde büyük bir ivmeyle nüfus artışı yaşadı. 1800 yılında şehir nüfusu 38,054'e çıktı.

1850-70 arası inşa edilen demiryolu hattı, sanayiyi katladı. Limanın da etkisiyle Malmö bir İskandinav ticaret merkezi oldu. Dönemin üçüncü kalabalık İsveç kenti olan Norrköping'i 1870'te geçen Malmö, 1915'te 100,000; 1952'de de 200,000'lik bir nüfusa sahip oldu. Kockums adlı kent limanı; zamanla kenti dünyanın en büyük limanlarından biri haline getirdi. 1971'de 265,000'lik nüfusa erişen kentin Skåne bölgesindeki diğer kentlerde işsizliğe yol açtığı fark edilince; 1980'lerin ortasında Kockums limanı kapatıldı ve diğer sanayi dallarına ağırlık verildi. Bu sayede orta gelirli aileler, çevre illere göç etti. Kent nüfusunun böylece aşırı artması engellendi. Günümüzde yine de Malmö; bir göçmen kenti olarak yoğun nüfusa sahiptir.

Coğrafya ve iklim

Malmö, 13°00' doğu ve 55°35' kuzey koordinatlarında kuruludur. Şehir yakınlarındaki Öresund Boğazı, Danimarka'yı İsveç'ten ayırır. 1 Temmuz 2000'de açılan Öresund Köprüsü sayesinde; Malmö ve Kopenhag kentleri arasında karayolu ulaşımı gerçekleştirilebilmektedir.

Şehir, Okyanus İklimi'ne sahiptir. Gulf Stream akıntıları sayesinde mevsimler arasındaki sıcaklık farklarının az olduğu kentte, yazın 17 saat gündüz, 7 saat gece gözlemlenmektedir. Yıl içinde ölçülen en sıcak aylar; 22 °C ile Temmuz ve Ağustos aylarıdır. Aynı şekilde Ocak ve Şubat aylarında kentteki ortalama sıcaklık -1 °C olarak ölçülür. Yılın 169 günü yağışlı olan şehirde, kar yağışları sık görülür fakat uzun süreli yağmaz.

Eurovision Şarkı Yarışması

Ayrıca Malmö, 1992 Eurovision Şarkı Yarışması ve 2013 Eurovision Şarkı Yarışması'na ev sahipliği yapmıştır. Ayrıca önümüzdeki 2024 Eurovision Şarkı Yarışması'nın da Malmö'de yapılmasına karar verilmiştir. Bu seçim Loreen'in Malmöyu tek başına 2 kez, toplamda da 3 kez ev sahibi yapmasına neden olmuştur.

Ulaşım

Öresund trenleri; her 20 dakikada bir Öresund Boğazı'nı geçerek, Avrupa ülkelerini İskandinavya'ya bağlar. 2005 yılında Şehir Tüneli adı verilen yeni bir tren sisteminin yapımına başlandı. Bu hattın, Malmö Havalimanı'nı Danimarka'ya bağlaması planlanmaktadır. Malmö'deki Havalimanı Kopenhag'dakinin çok daha küçüğüdür. Malmö'den havayoluyla sadece birkaç büyük İsveç kentine uçuşlar gerçekleşirken; Kopenhag'dan uluslararası uçuşlar gerçekleşebilmektedir. Yine kentten geçen otoyollar; Växjö-Kalmar, Kristianstad-Karlskrona, Ystad ve Trelleborg hatları olarak bilinmektedir.

Nüfus

1971'den sonra 265.000 olan şehrin nüfusu; 1985'te 229.000'e gerilemiştir. 2003 sayımlarında nüfus 265.481 olmuştur. 2007'de 75.156 yabancının ülkelere dağılımı şöyledir;
  Danimarka (8,857)
  Sırbistan (8,658)
  Irak (7,975)
  Polonya (6,314)
  Bosna-Hersek (5,725)
  Lübnan (3,392)
  İran (3,041)
  Macaristan (1,856)
  Almanya (1,822)
  Finlandiya (1,694)
  Afganistan (1,673)
  Romanya (1,640)
  Türkiye (1,589)
  Şili (1,329)
  Vietnam (1,167)
  Somali (1,037)
  Makedonya (947)
  Norveç (847)
  Pakistan (806)
  Hırvatistan (754)

Kardeş şehirler

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Uzaydan Malmö

Malmö


Michele Enrico Carafa di Colobrano (Nápoles, 17 de noviembre de 1787 - París, 26 de julio de 1872) fue un militar, docente musical y compositor italiano, autor de una treintena de óperas.

Biografía

Michele Enrico Francesco Vincenzo Aloisio Paolo Carafa de Colobrano nació en Nápoles el 17 de noviembre de 1887 en el seno de una familia aristocrática, ya que su padre, Giovanni Carafa, era príncipe de Colobrano y duque de Avito, y su madre, teresa Lembo, a través de un matrimonio posterior, se convirtió en princesa de Caramanico. Aunque destinado a una carrera militar, su padre vio sus dotes musicales y le permitió estudiar música. Ya en 1802 compone una ópera (aunque ésta, Il fantasma, no se estrenará hasta 1805 en el teatro privado del príncipe de Caramanico), y estrena dos cantatas, Il Natale di Giove e Achille e Deidamia, que comienzan a revelar su talento musical

En 1806 se traslada con su madre a París, donde estudia contrapunto y composición con Luigi Cherubini. En la capital francesa estrena la ópera La musicomania. Pero con el comienzo de las Guerras napoleónicas abandona su carrera musical para enrolarse en el ejército como lugarteniente de los húsares. Es hecho prisionero en la Batalla de Campotenese y, tras su liberación, participa en la expedición de Sicilia, donde obtiene el rango de capitán. De regreso a Nápoles, en 1808, se casa con Antonietta d'Aubertan y retoma sus estudios musicales con Fedele Fenaroli. Toma parte en 1812 en la campaña de Rusia a las órdenes de Joaquín Murat, y por su participación en la Batalla de Ostrovno es condecorado con la Legión de Honor y recibe el título de barón.

Tras la Restauración abandona la carrera militar y retoma su carrera como compositor operístico en su Nápoles natal, donde estrena con éxito Il vascello l'Occidente en 1814 y se consagra en 1816 con Gabriella di Vergy. Amigo de Rossini, colabora con él en algunos pasajes de su ópera Mosè in Egitto. Extende también su carrera por otras ciudades italianas, como Milán (donde estrena títulos como  Adele di Lusignano en 1817, I due Figaro en 1820 o  Il sonnambulo en 1824), Venecia (Il sacrifizio d'Epito en 1819) o Roma (La Capricciosa ed il soldato en 1821 o Eufemio di Messina en 1822, cuyo fracaso alejó a Carafa de la ciudad), además de proseguir su trabajo en Nápoles con títulos como Gl'italici e Gl'indiani en 1825.

Además, retoma su carrera internacional en 1821 en París con  Jeanne d'Arc à Orléans, y obtiene un gran éxito en 1822 en Viena con el estreno de  Abufar ossia La famiglia araba. El fracaso de algunas de sus óperas italianas y los problemas que le causaban sus opiniones políticas y su pasado como soldado napoleónico le llevan a abandonar Italia definitivamente tras el estreno en Venecia de  Il paria en 1826. Carafa se instala definitivamente en París en 1827 y obtiene la ciudadanía francesa en 1834. En 1837 obtiene un puesto en la Académie des beaux-arts en sustitución de Jean-François Lesueur y en 1838 es nombrado director del recién instaurado Gymnase musical militaire. Además, fue profesor de contrapunto en el Conservatorio de París desde 1840 hasta 1858. Uno de sus alumnos destacados fue Achille Peri.

Continuó escribiendo ópera durante la década de 1830, y toma parte en la ópera grupal La marquise de Brinvilliers de 1831, con la que él y otros 8 compositores quisieron ayudar económicamente a la Opéra-Comique, que pasaba por un mal momento. Uno de sus mayores éxitos fue  Masaniello ou le Pêcheur napolitain, de 1827, pero fue rápidamente ensombrecido por la ópera de Auber Masaniello, ou La Muette de Portici, estrenada al año siguiente. Algo similar le ocurrió a Le nozze di Lammermoor, de 1829, última de sus óperas compuesta en italiano, aunque estrenada en París, que fue olvidada cuando Donizetti estrena su Lucia di Lamermoor, basada en el mismo tema. Así, se retira de la composición tras el estreno de  Thérèse en 1838, volviendo de forma puntual en 1847 para colaborar con Adolphe Adam, Daniel-François Auber y Jacques Fromental Halévy en Les Premiers Pas.

Retirado de la composición, se dedica a su labor docente y termina afrontando problemas económicos. Por ese motivo, Rossini le encarga en 186 que se haga cargo de la adaptación al francés de su Semiramide, que va a ser representada en París en 1860, para la que compone un ballet. Rossini le cede los derechos de autor de la versión francesa a Carafa.

Michele Carafa murió el 26 de julio de 1872 y fue enterrado en el Cementerio de Montmartre junto a su mujer.

Obras

Óperas

Ballet

Ackbar, Gran Mogul (1819)
L'Orgie (1831)
Nathalie ou La Laitiere Suisse (1832)

Música vocal

Il natale di Giove, cantata (1802)
Achille e Deidamia, cantata para 3 voces (1802)
Calipso, cantata (1823)
Requiem
Stabat Mater
Mesia de Gloria para 4 voces

Música sinfónica e instrumental

3 sinfonías
Marcha fúnebre para el traslado de las cenizas de Napoleón
Dúos para diversos instrumentos
Piezas para piano

Referencias

Bibliografía
The Oxford Dictionary of Opera, by John Warrack and Ewan West (1992),  782 pages,  ISBN 0-19-869164-5
Meloncelli, Raoul: Carafa, Michele Enrico en Dizionario Biografico degli Italiani - Volumen 19.

Enlaces externos

 Michele Carafa en Open Library

Nacidos en Nápoles
Fallecidos en París
Compositores del Romanticismo de Italia
Compositores de ópera de Italia
Miembros de la Academia de Bellas Artes de Francia
Galardonados con la Legión de Honor
Profesores del Conservatorio de París
Sepultados en el cementerio de Montmartre

Michele Carafa


مروحية كاموف كا-50 وأحيانًا تختصر بمجرد كا-50 هي مروحية هجومية روسية ذات مقعد واحد مزودة بمراوح مزدوجة (دوارات محورية) لمكتب كاموف للتصميم، صممت في الثمانينيات (1980). هناك طراز آخر من الطائرة ويحتوي على مقعدين وتدعى كاموف كا-52 «التمساح» (بالإنجليزية: Kamov Ka-52 "Alligator" كاموف كا-52 «أليغيتور» وبالروسية: Аллигатор، ولقب تعريف الناتو: Hokum B هوكم بي). وتزود بمنظومة الرادار الجديدة التي تسمح باكتشاف هدف على بعد 35 كم. كما تزود بالصواريخ الجديدة «جرمس» القادرة على تدمير أي هدف مدرع. وتبلغ سرعة الصاروخ 1 كم في الثانية. وبالإضافة إلى ذلك تم تزويد المروحية بمدفع سريع الرمي يشبه مثيله المركب على العربة «بي ام بي – 3». وتكفي 6 - 8 إصابات لقذيفتها لتدمير مدرعة معادية. وليس من الضروري متابعة هذه العملية من قبل الطيار، لان هذه المهمة تعود إلى نظام التوجيه الذاتي الموجود في المدفع.

التنمية

كا-50 هي الطراز الإنتاجي للمروحية التجريبية في-80إس إتش-1. أمر مجلس الوزراء السوفييتي بإنتاج هذه المروحية الهجومية في 14 ديسمبر 1987. بدأ تطوير المروحية في غرب روسيا سنة 1984. أول صورة للمروحية ظهرت عام 1989. بعد فحوصات الطيران الأولى وفحوصات النظام، أمر مجلس الوزراء السوفييتي بإحضار أول دفعة من هذه المروحيات عام 1990. المروحية الهجومية سميت لأول مرة بـ«كا-50» علنيًا في مارس 1992 في ندوة في المملكة المتحدة.

التصميم
تحمل الطائرة على شحنة كبيرة من صواريخ كروز ذاتية الدفع وقنابل ليزرية أربعة نقاط تعليق خارجية تحت أطراف الأجنحة بالإضافة إلى نقطتي تعليق على الأجنحة، أي بمجموع حوالي 2,000 كيلوغرام اعتمادا على المزيج.

التاريخ العملي
كا-52 كانت جزءًا من عمليات الجيش الروسي ضد المتمردين في جمهورية الشيشان. أداءها الناجح في التضاريس الجبلية الصعبة أكد مرة أخرى على فائدة الميزات المتقدمة العديدة من تصميم كا-50، بما في ذلك الطاقة والقدرة على المناورة.

تخطط كاموف لزيادة إنتاج كا-50 وكا-52، من المفروض أن يزيد هذا من نسبة كاموف من إنتاج المروحيات الروسية إلى 10% أو 15%.

سيصل للقوات الجوية الروسية مروحيات كا-52 ابتداءً من 2 يناير 2011.

المشغلون

 القوات الجوية الروسية – 90+ (المجموع 170 تحت الطلب، 24 في 2007 و 146 في 2011)
 طيران البحرية الروسي – 4 فقط من سلسلة كا-52K (24 تحت الطلب، ولكن تم إلغاء العقد بسبب إلغاء تسليم حاملة المروحيات ميسترال)

 القوات الجوية المصرية – 26 مروحية كا-52 تحت الطلب، تم تسليم 6 حتى أغسطس 2017.

المشغلون المستقبليون

 القوات الجوية الجزائرية
حيث طلبت الجزائر 24 وحدة من طراز كاموف كا 52 التمساح ذات المقعدين منذ صيف عام 2015

الطرازات
 كاموف في-80 : نموذج أولي للطائرة
 كاموف كا-50 : طراز ذو مقعد واحد
 كاموف كا-50إن : كا-50 مع قدرة على الهجوم الليلي
 كاموف كا-50إس إتش : كا-50 مع قدرة على الهجوم الليلي
 كاموف كا-50-2 : طراز ذو مقعدين كل واحد لديه مقصورة طيار خاصة به
 كاموف كا-52 : (بالإنجليزية: Kamov Ka-52" Alligator" كاموف كا-52 «أليغيتور» وبالروسية:
Аллигатор، ولقب تعريف الناتو: Hokum B هوكم بي) طراز بمقعدين ومقصورة طيار جنبا إلى جنب.
 كاموف كا-52 التمساح : (بالإنجليزية: Kamov Ka-52" Alligator")
 كاموف كا-52 تمساح النيل : وهي النسخة الخاصة بمصر (بالإنجليزية: Kamov Ka-52" Nile Crocodile")
 كاموف كا-52ك : (بالإنجليزية: Kamov Ka-52K "هي النسخة البحرية تحتوي على رادار مختلف وتسليح بحري (صواريخ مضادة للسفن والغواصات)

مواصفات (Ka-50)

انظر أيضاً

مراجع

مروحيات هجومية
طائرات كاموف
طائرات مقاتلة سوفيتية وروسية
طائرات هجومية سوفيتية 1980–1989
مروحيات ثنائية التوربينات
مروحيات دوارة محورية
مروحيات سوفيتية 1980–1989
مروحيات عسكرية

كاموف كا-50


සෝප් ඔපෙරාවක් යනු සාමාන්‍යයෙන් දීර්ග කාලයක් දිවෙන melodrama, ensemble cast, සහ sentimentality වලින් පිරුණු රූපවාහිනී හෝ ගුවන්විදුලි කතා මාලාවක් වේ. "සෝප් ඔපෙරා" යෙදුම බිහි වී ඇත්තේ, පෙර දී ගුවන්විදුලි නාට්‍ය සඳහා අනුග්‍රහය දක්වා
ඇත්තේ සබන් (soap) නිෂ්පාදකයන් විසින් වීම හේතුකොටගෙන ය.

ආශ්‍රිත

 Asadora
 British Soap Awards
 Indian soap opera
 List of radio soap operas
 List of soap operas
 List of American daytime soap opera ratings
 "Love in the Afternoon"
 Mobile soap opera
 Philippine drama
 Radio drama
 Radio theater
 Soap Opera Update
 Soap Opera Weekly
 Soaps in Depth
 Soaplife
 Soap opera rapid aging syndrome
 Supercouple
 Thai television soap opera
 Armenian soap operas

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි
 Soap Opera overview – Museum of Broadcast Communications
 SoapHub.com – Portal for US soap operas
 SoapCentral.com – Portal for US soap operas
 Soapdom.com – Portal for US soap operas
 SoapOperaDigest.com – Portal for US soap operas
 Soaps.com – Portal for US soap operas
 Soaps of the Past page on MySpace (US soap operas)
 What's on TV – Portal for UK soap operas
 The Aussie Soap Archive – Classic Australian soap operas
 The Soap Show Interviews and news on UK and Australian soaps

Television genres

Television terminology

සෝප් ඔපෙරා


Duhnen (von Dünen) es una estación balnearia que se encuentra en el centro del distrito alemán de Cuxhaven. Se encuentra en Baja Sajonia a 351 km al oeste de Berlín y 5 km del centro de Cuxhaven. Se incorporó por primera vez en 1935, 100 años después de que Cuxhaven fuera establecido.

Referencias

Enlaces externos

Localidades del distrito de Cuxhaven

Duhnen


Nikola Ivanov (, ) a fost un general bulgar. Este cunoscut pentru capturarea Adrianopolului în Primul Război Balcanic.

Biografie
Nikola Ivanov s-a născut la 2 martie 1861 în Kalofer. A studiat la Liceul Național Aprilov în Gabrovo și apoi în liceul imperial Galasaray din Istanbul (1875-1877). A participat la Războiul Ruso-Turc (1877–1878) ca voluntar. După război, a rămas pentru o perioadă scurtă de timp în Plovdiv, înainte de a merge la Școala Militară din Sofia în 1878, pe care a absolvit-o în anul următor. La 22 mai 1879 a fost promovat la gradul de locotenent. În același an, a fost numit în miliția Rumeliei Orientale ca ofițer de juniori și a servit în compania 1 și 2 Plovdiv. La 9 februarie 1881 a fost promovat la gradul de prim locotenent.

A participat la Unificarea Bulgariei. La 9 septembrie 1885 a fost promovat drept  căpitan și cu ordinul nr. 4 a fost numit pentru comandantul detașamentului Tarnovo-Seymen în aceeași zi.

Războiul sârbo-bulgar
În timpul Războiului sârbo-bulgar din 1885, Ivanov a lucrat pentru șeful Coloanei Centrale a Detașamentului de Vest. A participat la Bătălia de la Pirot în 14-15 noiembrie.

După război, în 1886, a fost numit adjutant al Cneazului Alexandru I, după care a devenit șef al Departamentului de Inspecție al Clădirilor din Ministerul Apărării. La 1 aprilie 1887 a fost avansat la funcția de maior. În 1888 a fost comandant al Regimentului 10 infanterie, în 1889 a fost șef de personal al Brigăzii a 4-a și în 1890 a Regimentului 4 Cavalerie. La 2 august a fost promovat la gradul de locotenent-colonel. După aceea, a fost asistent al șefului Cartierului General al Armatei (1891-1894) și apoi șef al Cartierului General (1894-1896). La 2 august 1895 a fost promovat la rangul de colonel. Între 17 noiembrie și 29 noiembrie 1896 s-a ocupat temporar de Ministerul Apărării.

Nikola Ivanov a fost ministru al Apărării în Guvernul Konstantin Stoilov (1896-1899), a comandat a 4-a Divizie de infanterie preslavă (1899–1903) și a 2-a Divizie de infanterie tracică (1903–1907). La 15 noiembrie 1900 a fost promovat la gradul de general-maior. Din 1907 a fost numit șef al celei de-a doua regiuni de inspecție militară.

Pentru a sărbători 25 de ani de la sosirea sa în Bulgaria, țarul Ferdinand a promovat șase generali maiori în gradul de general-locotenent la 2 august 1912, iar Ivanov a fost unul dintre ei. Aceasta a fost prima dată în al treilea Regat Bulgar, când acest rang a fost acordat ofițerilor activi.

Războaiele Balcanice
În timpul Primului Război Balcanic, generalul Ivanov a condus a doua Armată între septembrie 1912 și iulie 1913. Acesta a fost la conducerea asediului și capturării Adrianopolului.

În timpul celui de-al Doilea Război Balcanic din 1913 Armata a 2-a, depășită numeric, a condus bătălii aprige împotriva întregii armate grecești și a trebuit să se retragă după Bătălia de la Kilkis-Lahanas, iar ulterior s-a oprit și i-a înconjurat pe greci în Bătălia din Cheile Kresna. Ivanov a fost înlocuit în comanda Armatei a 2-a în iulie 1913, iar la 7 august după încetarea focului a demisionat din armată.

În timpul Primului Război Mondial, a rămas în rezervă. În acea perioadă, el a acționat ca personaj public și publicist. A fost ales ca președintele clubului ofițerilor de rezervă din Sofia. La 6 mai 1936 a fost promovat la rangul de general al infanteriei.

Generalul Nikola Ivanov a murit la 10 septembrie 1940 la Sofia.

Bibliografie

Premi câștigate
Printre medaliile, ordinele și premiile câștigate de generalul Ivanov se numără:
Ordinul Curajului, gradul II clasa a doua; clasa a patra
Ordinul Sfântului Alexandru, gradul I si II cu briliante
Ordinul Meritului Militar, gradul I
Ordinul Stara Planina, gradul I cu săbii - premiat postmortem pe 20 decembrie 2012
Ordinul "Sfânta Ana", clasa întâi și a patra cu briliante
Ordinul Italian al Coroanei Italiei, Mare Cruce Cavalerească
Ordinul German al Coroanei Prusace, clasa întâi
Ordinul Franz Joseph din Austro-Ungaria, clasa a doua

Referințe

Surse
 Недев, С., Командването на българската войска през войните за национално обединение, София, 1993, Военноиздателски комплекс "Св. Георги Победоносец", с. 68-69
 Списание Съвременна пехота, статия Генерал от пехотата Никола Иванов, София, октомври 1940, Изд. Пехотна инспекция, стр. 44, 45
 Ташев, Ташо (1999). Министрите на България 1879-1999. София: АИ "Проф. Марин Дринов" / Изд. на МО.  /

Nașteri în 1861
Decese în 1940
Generali bulgari
Personal militar bulgar din Războaiele Balcanice
Decorați cu Ordinul Franz Joseph
Decese în Sofia

Nikola Ivanov


Das Päpstliche Institut für Kirchenmusik (, PIMS) in Rom ist eine päpstliche Bildungseinrichtung für Kirchenmusik.

Geschichte

Das heutige Päpstliche Institut für Kirchenmusik entstand aus der Hochschule für Kirchenmusik (italienisch: Scuola Superiore di Musica Sacra) und wurde von Papst Pius X. (1903–1914) gegründet. Sie wurde am 3. Januar 1911 eröffnet und mit dem Päpstlichen Breve "Expleverunt desiderii" vom 4. November 1911 bestätigt. Ihren ersten Standort bezog die Bildungseinrichtung in Rom in der Via del Mascherone. Es folgten dann die Erhebung zu einer päpstlichen Institution und die Erlaubnis akademische Grade zu verleihen. Papst Benedikt XV. (1914–1922) ermöglichte zum 16. Oktober 1914 den Einzug in das neue Gebäude, dem Palazzo di Sant'Apollinare. Die Satzungen wurden am 22. November 1922 mit dem Motu proprio As musicae sacrae restituionem von Papst Pius XI. (1922–1939) approbiert.

Das Päpstliche Institut für Kirchenmusik
Mit der Apostolischen Konstitution Deus scientiarum Domini vom 24. Mai 1931 erhielt die Schule ihre endgültige Namensgebung "Pontificio Instituto di Musica Sacra" und wurde in die Reihe der päpstlichen Universitäten und Fakultäten eingegliedert. Von 1953 bis 1983 entwickelte sich das Musikinstitut zu einem richtungsweisenden Lehrstuhl für Kirchenmusik. Es wurden unterschiedliche Musikfachrichtungen und neue Abteilungen gegründet, die bis zur Einrichtung einer Schule für Gregorianische Semiologie reichten.

1983 erfolgte wieder ein Umzug in die von Papst Johannes Paul II. übertragene Abtei San Girolamo in Urbe (Rom).
Mit Genehmigung des Heiligen Stuhls darf das Institut die akademischen Grade für Bakkalaureat, Lizentiat, Doktorat und Master verleihen.

Lehrziele
Die Satzung benennt die übergeordnete Lernziele und legt fest, dass "am Institut kirchenmusikalische Disziplinen unterrichtet werden. Es werden Kenntnisse des Patrimoniums der Kirchenmusik und künstlerische Ausdrucksformen gefördert. Zu den Studiengängen gehört auch die Forschung und Analyse. Mit Veröffentlichungen und Darbietungen möchte das Institut das Repertorium von gestern und heute bekannt machen". Zu weiteren Zielen heißt es: "Das "Pontificio Instituto di Musica Sacra" unterstützt die Gründung und Förderung von Institutionen, die sich mit dem Studium der Kirchenmusik beschäftigen, sei es auf akademischer Ebene (Universitäten und Hochschulen) als auch unter einem pastoralen Gesichtspunkt (diözesane Kirchenmusikschulen). Darüber hinaus organisiert es auch Studientagungen und Meisterkurse." Das Dikasterium für die Kultur und die Bildung ist das Leitungs- und Aufsichtsdikasterium. Ihr Kardinalpräfekt (derzeit José Tolentino Calaça de Mendonça) ist der Großkanzler des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik.

Persönlichkeiten
 Joseph Haas (1879–1960), Ehrendoktor des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik
 Eugène Cardine OSB (1905–1988), Professor für Gregorianik
 Ferdinand Haberl (1906–1985), Präsident des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik (1970–1981)
 Miguel Bernal Jiménez (1910–1956), Student, Musikwissenschaftler
 Johannes Overath (1913–2002), Präsident des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik (1981–1988, danach Ehrenpräsident)
 Luigi Agustoni (1917–2004), Ehrendoktor des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik
 Georg Ratzinger (1924–2020), Ehrendoktor des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik
 Hans Bernhard (1929–2002), Student, Domkapellmeister
 Josef Kuckertz (1930–1996), Ehrendoktor des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik
 Josef Kohlhäufl (* 1936), Baccalaureat, Professor
 Wolfram Menschick (1937–2010), Ehrendoktor des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik
 Slavo Topić (* 1940), Student, Diplom für Kirchenmusik
 Lorenzo Kardinal Baldisseri (* 1940), Student, Kurienkardinal
 Massimo Palombella SDB (* 1977), Student, Chormeister der Sixtinischen Kapelle
 Higini Anglès i Pàmies (1888–1969), Präsident des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik (1947–1969)
 Robert Mehlhart (* 1982), Präsident des Päpstlichen Instituts für Kirchenmusik (seit 2023)

Weblinks
 Päpstliches Institut für Kirchenmusik in Rom
 Webpräsenz "Pontificio Istituto di Musica Sacra" (italienisch)
 Eintrag. gcatholic.org (englisch)

Einzelnachweise

Kirchenmusik
Organisation (Kirchenmusik)
Bildung und Forschung in Rom
Gegründet 1911
Musik (Rom)
Musikorganisation (Italien)

Päpstliches Institut für Kirchenmusik


Kalamus (lat. Calamus), rod od 380 vrsta grmastih penjačica iz porodice palmovki (Arecaceae).

Kalamusi su povijuše koje rastu po suptropskim i tropskim krajevima Azije, Afrike i Australije, a najpoznatija među njima je  C. rotang, jedna od nekoliko vrsta iz koje se dobiva poznata ljekovita smola zmajerva krv a koristi se i za izradu košara, vrtnih stolova i stolica i drugog.

Stabljike kalamusa mogu narasti i do 200 metra, a debljina im je 1 - 5 centimetara.

Vrste

 Calamus acamptostachys (Becc.) W.J.Baker
 Calamus acanthochlamys J.Dransf.
 Calamus acanthophyllus Becc.
 Calamus acanthospathus Griff.
 Calamus acaulis A.J.Hend., N.K.Ban & N.Q.Dung
 Calamus acehensis (Rustiami) W.J.Baker
 Calamus adspersus Blume
 Calamus affinis (Becc.) W.J.Baker
 Calamus aidae Fernando
 Calamus albidus L.X.Guo & A.J.Hend.
 Calamus altiscandens Burret
 Calamus andamanicus Kurz
 Calamus angustifolius Griff.
 Calamus anomalus Burret
 Calamus arborescens Griff.
 Calamus aruensis Becc.
 Calamus arugda Becc.
 Calamus ashtonii J.Dransf.
 Calamus asperrimus Blume
 Calamus asteracanthus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus ater (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus australis Mart.
 Calamus axillaris Becc.
 Calamus bachmaensis A.J.Hend., N.K.Ban & N.Q.Dung
 Calamus bacularis Becc.
 Calamus badius J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus baiyerensis W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus balerensis Fernando
 Calamus balingensis Furtado
 Calamus banggiensis (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus bankae W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus baratangensis Renuka & Vijayak.
 Calamus barbatus Zipp. ex Blume
 Calamus barfodii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus batanensis (Becc.) Baja-Lapis
 Calamus beccarii A.J.Hend.
 Calamus beguinii (Burret) W.J.Baker
 Calamus bicolor Becc.
 Calamus billitonensis Becc. ex K.Heyne
 Calamus bimanifer T.Evans, Sengdala, Viengkham, Thamm. & J.Dransf.
 Calamus binnendijkii (Becc.) W.J.Baker
 Calamus boniensis Becc. ex K.Heyne
 Calamus bousigonii Pierre ex Becc.
 Calamus brachypodus W.J.Baker
 Calamus brandisii Becc.
 Calamus brevicaulis (A.J.Hend. & N.Q.Dung) W.J.Baker
 Calamus bulubabi W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus burckianus Becc.
 Calamus burkillianus Becc. ex Ridl.
 Calamus caesius Blume
 Calamus calapparius Mart.
 Calamus calicarpus Griff.
 Calamus calospathus (Ridl.) W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus capillosus W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus caryotoides A.Cunn. ex Mart.
 Calamus castaneus Griff.
 Calamus cawa Blume
 Calamus centralis A.J.Hend., N.K.Ban & N.Q.Dung
 Calamus ceratophorus Conrard
 Calamus cheirophyllus J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus ciliaris Blume
 Calamus cinereus A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus clemensianus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus clivorum A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus cockburnii J.Dransf.
 Calamus collarifer (Becc.) W.J.Baker
 Calamus compsostachys Burret
 Calamus comptus J.Dransf.
 Calamus concinnus Mart.
 Calamus concolor (Blume) W.J.Baker
 Calamus confusus (Furtado) W.J.Baker
 Calamus conirostris Becc.
 Calamus conjugatus Furtado
 Calamus conspectus W.J.Baker
 Calamus convallium J.Dransf.
 Calamus corneri Furtado
 Calamus crassifolius J.Dransf.
 Calamus crinitus (Blume) Miq.
 Calamus cristatus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus croftii J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus cumingianus Becc.
 Calamus curranii (Becc.) W.J.Baker
 Calamus cuthbertsonii Becc.
 Calamus daemonoropoides Fernando
 Calamus dasyacanthus W.J.Baker, Bayton, J.Dransf. & Maturb.
 Calamus deerratus G.Mann & H.Wendl.
 Calamus delicatulus Thwaites
 Calamus densiflorus Becc.
 Calamus depauperatus Ridl.
 Calamus depressiusculus Miq. ex H.Wendl.
 Calamus dianbaiensis C.F.Wei
 Calamus didymocarpus Warb. ex Becc.
 Calamus didymophyllus (Becc.) Ridl.
 Calamus diepenhorstii Miq.
 Calamus digitatus Becc.
 Calamus dilaceratus Becc.
 Calamus dioicus Lour.
 Calamus discolor Mart.
 Calamus distentus Burret
 Calamus divaricatus Becc.
 Calamus dongnaiensis Pierre ex Becc.
 Calamus draco Willd.
 Calamus dracunculus (Ridl.) W.J.Baker
 Calamus dumetosus (J.Dransf.) A.J.Hend. & Floda
 Calamus egregius Burret
 Calamus elegans Becc. ex Ridl.
 Calamus elongatus (Blume) Miq.
 Calamus equestris Willd.
 Calamus erectus Roxb.
 Calamus erinaceus (Becc.) Becc.
 Calamus erioacanthus Becc.
 Calamus erythrocarpus W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus essigii W.J.Baker
 Calamus eugenei W.J.Baker
 Calamus evansii A.J.Hend.
 Calamus exilis Griff.
 Calamus fertilis Becc.
 Calamus filipendulus Becc.
 Calamus filispadix Becc.
 Calamus fissilis A.J.Hend., N.K.Ban & N.Q.Dung
 Calamus fissus (Blume) Miq.
 Calamus flabellatus Becc.
 Calamus flagellum Griff. ex Walp.
 Calamus flexilis W.J.Baker
 Calamus floribundus Griff.
 Calamus forbesii (Becc.) W.J.Baker
 Calamus formicarius (Becc.) W.J.Baker
 Calamus formosanus Becc.
 Calamus foxworthyi Becc.
 Calamus gamblei Becc.
 Calamus geniculatus Griff.
 Calamus georgei W.J.Baker
 Calamus gibbsianus Becc.
 Calamus glaucescens (Blume) D.Dietr.
 Calamus godefroyi Becc.
 Calamus gonospermus Becc.
 Calamus gracilipes Miq.
 Calamus gracilis Roxb.
 Calamus grandifolius Becc.
 Calamus grandis Griff.
 Calamus griseus J.Dransf.
 Calamus guruba Buch.-Ham. ex Mart.
 Calamus hallierianus (Becc. ex K.Heyne) W.J.Baker
 Calamus halmaherensis Burret
 Calamus harmandii Pierre ex Becc.
 Calamus heatubunii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus helferianus Kurz
 Calamus henryanus Becc.
 Calamus heteracanthus Zipp. ex Blume
 Calamus heteroideus Blume
 Calamus hirsutus (Blume) Miq.
 Calamus holttumii Furtado
 Calamus hookerianus Becc.
 Calamus horridus (Burret) W.J.Baker
 Calamus hukaungensis A.J.Hend.
 Calamus inermis T.Anderson
 Calamus ingens (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus inops Becc. ex K.Heyne
 Calamus insignis Griff.
 Calamus interruptus Becc.
 Calamus jacobsii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus javensis Blume
 Calamus jenkinsianus Griff.
 Calamus jenningsianus Becc.
 Calamus johndransfieldii W.J.Baker
 Calamus johnsii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus kampucheaensis A.J.Hend. & Hourt
 Calamus kandariensis Becc.
 Calamus karnatakensis Renuka & Lakshmana
 Calamus karuensis Ridl.
 Calamus katikii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus kebariensis Maturb., J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus kiahii Furtado
 Calamus kingianus Becc.
 Calamus kjellbergii Furtado
 Calamus klossii Ridl.
 Calamus komsaryi (Maturb., J.Dransf. & Mogea) W.J.Baker
 Calamus kontumensis A.J.Hend., N.K.Ban & N.Q.Dung
 Calamus koordersianus Becc.
 Calamus korthalsii (Blume) Miq.
 Calamus kostermansii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus kunstleri (Becc.) W.J.Baker
 Calamus kurzianus (Hook.f. ex Becc.) W.J.Baker
 Calamus lakshmanae Renuka
 Calamus lambirensis J.Dransf.
 Calamus lamprolepis (Becc.) W.J.Baker
 Calamus laoensis T.Evans, Sengdala, Viengkham, Thamm. & J.Dransf.
 Calamus lateralis A.J.Hend., N.K.Ban & N.Q.Dung
 Calamus latifolius Roxb.
 Calamus lauterbachii Becc.
 Calamus laxissimus Ridl.
 Calamus leiocaulis Becc. ex K.Heyne
 Calamus leloi J.Dransf.
 Calamus leptopus Griff.
 Calamus leptospadix Griff.
 Calamus leptostachys Becc. ex K.Heyne
 Calamus lewisianus Griff.
 Calamus lobbianus Becc.
 Calamus loherianus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus longibracteatus W.J.Baker
 Calamus longipes Griff.
 Calamus longipinna K.Schum. & Lauterb.
 Calamus longisetus Griff.
 Calamus longispatha Ridl.
 Calamus longispinosus (Burret) W.J.Baker
 Calamus longistipes (Burret) W.J.Baker
 Calamus lucysmithiae W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus luteus W.J.Baker
 Calamus macrochlamys Becc.
 Calamus macrophyllus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus macropterus Miq.
 Calamus macrorhynchus Burret
 Calamus macrosphaerion Becc.
 Calamus maculatus (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus maiadum J.Dransf.
 Calamus malawaliensis J.Dransf.
 Calamus manan Miq.
 Calamus manglaensis A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus manii (Becc.) W.J.Baker
 Calamus manillensis (Mart.) H.Wendl.
 Calamus marginatus (Blume) Mart. ex Walp.
 Calamus mattanensis Becc.
 Calamus maturbongsii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus megalocarpus (Burret) W.J.Baker
 Calamus megaphyllus Becc.
 Calamus meghalayensis A.J.Hend.
 Calamus melanacanthos Mart.
 Calamus melanochaetes (Blume) Miq.
 Calamus melanochrous Burret
 Calamus melanoloma Mart.
 Calamus melanorhynchus Becc.
 Calamus merrillii Becc.
 Calamus metzianus Schltdl.
 Calamus micracanthus Griff.
 Calamus micranthus Blume
 Calamus microsphaerion Becc.
 Calamus microstachys (Becc.) W.J.Baker
 Calamus minahassae Warb. ex Becc.
 Calamus minor A.J.Hend.
 Calamus minutus J.Dransf.
 Calamus mirabilis Mart.
 Calamus mitis Becc.
 Calamus modestus T.Evans & T.P.Anh
 Calamus mogeae J.Dransf.
 Calamus mogeanus (Rustiami) W.J.Baker
 Calamus mollis Blanco
 Calamus mollispinus (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus monticola Griff.
 Calamus moorei (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus moorhousei Furtado
 Calamus moseleyanus Becc.
 Calamus moszkowskianus Becc.
 Calamus moti F.M.Bailey
 Calamus muelleri H.Wendl.
 Calamus multispicatus Burret
 Calamus muricatus Becc.
 Calamus myriacanthus Becc.
 Calamus myrianthus Becc.
 Calamus nagbettai R.R.Fernandez & Dey
 Calamus nanduensis W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus nannostachys Burret
 Calamus nanodendron J.Dransf.
 Calamus nematospadix Becc.
 Calamus nicobaricus Becc.
 Calamus nicolai Verschaff.
 Calamus nielsenii J.Dransf.
 Calamus niger Willd.
 Calamus nitidus Mart.
 Calamus novae-georgii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus nuichuaensis A.J.Hend., N.K.Ban & N.Q.Dung
 Calamus nuralievii A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus oblatus (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus oblongus Reinw. ex Blume
 Calamus occidentalis Witono & J.Dransf.
 Calamus ochrolepis (Becc.) W.J.Baker
 Calamus ocreatus (A.J.Hend. & N.Q.Dung) W.J.Baker
 Calamus oligolepis (Becc.) W.J.Baker
 Calamus oligophyllus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus oligostachys T.Evans, Sengdala, Viengkham, Thamm. & J.Dransf.
 Calamus optimus Becc.
 Calamus oresbius W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus ornatus Blume
 Calamus orthostachyus Furtado
 Calamus ovoideus Thwaites ex Trimen
 Calamus oxleyanus Teijsm. & Binn. ex Miq.
 Calamus oxycarpus Becc.
 Calamus oxycoccus W.J.Baker
 Calamus pachypus W.J.Baker, Bayton, J.Dransf. & Maturb.
 Calamus pachyrostris (Becc.) W.J.Baker
 Calamus pachystemonus Thwaites
 Calamus padangensis Furtado
 Calamus palembanicus (Blume) Miq.
 Calamus pandanosmus Furtado
 Calamus pannosus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus papuanus Becc.
 Calamus papyraceus W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus parutan Fernando
 Calamus parvifructus W.J.Baker
 Calamus parvulus A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus paspalanthus Becc.
 Calamus paulii J.Dransf.
 Calamus pedicellaris (Becc.) W.J.Baker
 Calamus pedicellatus Becc. ex K.Heyne
 Calamus penicillatus Roxb.
 Calamus perakensis Becc.
 Calamus peregrinus Furtado
 Calamus periacanthus (Miq.) Miq.
 Calamus pholidostachys J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus pilosellus Becc.
 Calamus pilosissimus Becc.
 Calamus pintaudii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus plagiocyclus (Burret) W.J.Baker
 Calamus platyspathus Mart. ex Kunth
 Calamus plicatus Blume
 Calamus poensis Becc.
 Calamus pogonacanthus Becc. ex H.J.P.Winkl.
 Calamus pogonotium W.J.Baker
 Calamus poilanei Conrard
 Calamus politus (Fernando) W.J.Baker
 Calamus polycladus Burret
 Calamus polystachys Becc.
 Calamus posoanus Rustiami
 Calamus pseudoconcolor (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus pseudotenuis Becc.
 Calamus pseudozebrinus Burret
 Calamus psilocladus J.Dransf.
 Calamus pumilus (Van Valk.) W.J.Baker
 Calamus pycnocarpus (Furtado) J.Dransf.
 Calamus pygmaeus Becc.
 Calamus quangngaiensis A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus radiatus Thwaites
 Calamus radicalis H.Wendl. & Drude
 Calamus radulosus Becc.
 Calamus rarispinosus (Renuka & Vijayak.) W.J.Baker
 Calamus reinwardtii Mart.
 Calamus reticulatus Burret
 Calamus retroflexus J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus reyesianus Becc.
 Calamus rhabdocladus Burret
 Calamus rheedei Griff.
 Calamus rhomboideus Blume
 Calamus rhytidomus Becc.
 Calamus ridleyanus Becc.
 Calamus riedelianus Miq.
 Calamus robinsonianus Becc.
 Calamus rotang L.
 Calamus ruber Reinw. ex Mart.
 Calamus rudentum Lour.
 Calamus rugosus Becc.
 Calamus rumphii Blume
 Calamus ruptilis (Becc.) W.J.Baker
 Calamus ruvidus Becc.
 Calamus sabalensis J.Dransf.
 Calamus sabensis Becc.
 Calamus sabut (Becc.) W.J.Baker
 Calamus salicifolius Becc.
 Calamus samian Becc.
 Calamus sandsii Rustiami
 Calamus sarasinorum (Warb. ex Becc.) W.J.Baker
 Calamus sarawakensis Becc.
 Calamus sashae J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus scabridulus Becc.
 Calamus scabrispathus Becc.
 Calamus scapigerus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus schistoacanthus Blume
 Calamus schlechteri (Burret) W.J.Baker
 Calamus schlechterianus Becc.
 Calamus scipionum Lour.
 Calamus scleracanthus Becc. ex K.Heyne
 Calamus sedens J.Dransf.
 Calamus sedisspirituum (Rustiami, J.Dransf. & Fernando) W.J.Baker
 Calamus sekundurensis (Rustiami & Zumaidar) W.J.Baker
 Calamus senalingensis J.Dransf.
 Calamus sepal (Becc.) W.J.Baker
 Calamus seriatus A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus serpentinus (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus serrulatus Becc.
 Calamus siberutensis (Rustiami) W.J.Baker
 Calamus simplex Becc.
 Calamus singalanus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus siphonospathus Mart. ex Walp.
 Calamus sordidus J.Dransf.
 Calamus spanostachys W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus sparsiflorus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus spectatissimus Furtado
 Calamus spiculifer J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus spinifolius Becc.
 Calamus spinulinervis Becc.
 Calamus spiralis A.J.Hend., N.K.Ban & N.Q.Dung
 Calamus stenophyllus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus stolonifer Renuka
 Calamus suaveolens W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus subangulatus Miq.
 Calamus sumbawensis Burret
 Calamus superciliatus W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus symphysipus Mart. ex Walp.
 Calamus tadulakoensis A.J.Hend., Moh.Iqbal, Rusydi & Pitopang
 Calamus takanensis (Rustiami) W.J.Baker
 Calamus tanakadatei Furtado
 Calamus temii T.Evans
 Calamus tenompokensis Furtado
 Calamus tenuis Roxb.
 Calamus tetradactyloides Burret
 Calamus tetradactylus Hance
 Calamus thwaitesii Becc.
 Calamus thysanolepis Hance
 Calamus timorensis Becc.
 Calamus toli-toliensis Becc. ex K.Heyne
 Calamus trachycoleus Becc.
 Calamus treubianus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus trichrous (Miq.) Miq.
 Calamus tumidus Furtado
 Calamus unifarius H.Wendl.
 Calamus unijugus (J.Dransf.) W.J.Baker
 Calamus urdanetanus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus ursinus (Becc.) W.J.Baker
 Calamus uschdraweitianus (Burret) W.J.Baker
 Calamus usitatus Blanco
 Calamus validus W.J.Baker
 Calamus vattayila Renuka
 Calamus velutinus A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus verticillaris Griff.
 Calamus vestitus Becc.
 Calamus vidalianus Becc.
 Calamus viminalis Willd.
 Calamus vinosus Becc.
 Calamus viridissimus Becc.
 Calamus vitiensis Warb. ex Becc.
 Calamus walkeri Hance
 Calamus wanggaii W.J.Baker & J.Dransf.
 Calamus warburgii K.Schum.
 Calamus whitmorei J.Dransf.
 Calamus wightii Griff.
 Calamus womersleyi J.Dransf. & W.J.Baker
 Calamus wrightmyoensis (Renuka & Vijayak.) W.J.Baker
 Calamus wuliangshanensis San Y.Chen, K.L.Wang & S.J.Pei
 Calamus yentuensis A.J.Hend. & N.Q.Dung
 Calamus zebrinus Becc.
 Calamus zeylanicus Becc.
 Calamus zieckii Fernando
 Calamus zollingeri Becc.
 Calamus zonatus Becc.

Vanjske poveznice

Izvori

Calamoideae

Kalamus


Vipers Kristiansand (anterior Våg Vipers) este un club feminin de handbal din Kristiansand, Norvegia. De la promovarea sa, în 2001, echipa evoluează în Eliteserien, liga superioară feminină norvegiană.

Palmares
Liga Norvegiană:
Campioană: 2017/2018, 2018/2019, 2019/2020, 2020/2021, 2021/2022, 2022/2023
Vice-campioană: 2016/2017
Locul 3: 2002/2003

Cupa Norvegiei:
 Câștigătoare: 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022/23
Finalistă: 2010

Liga Campionilor:
Campioană: 2020-2021, 2021-2022, 2022-2023
Locul 3: 2018-2019

Parcurs european

Echipa

Echipa actuală
Echipa în sezonul 2022–23

Portari
1  Sofie Börjesson
 12  Julie Stokkendal Poulsen
 16  Katrine Lunde
Extrene
RW
 14  Tuva Ulsaker Høve
 37  Jana Knedlíková
LW
 10  Vilde Jonassen
 18  Mina Hesselberg
 27  Sunniva Næs Andersen
Pivoți
 20  Lysa Tchaptchet
 24  Hanna Yttereng
 31  Ana Debelić

Linia de nouă metri
LB
9  Jamina Roberts
 11  Martine Kårigstad Andersen
 21  Ragnhild Valle Dahl
 51  Markéta Jeřábková
CB
 4  Tonje Refsnes
 22  Marta Tomac
 25  Nerea Pena
RB
 6  Océane Sercien-Ugolin
 8  Karine Dahlum
 11  Silje Waade
 13  Anna Viahireva

Banca tehnică
 Antrenor principal:  Kenneth Gabrielsen
 Antrenor secund:  Kristine Lunde-Borgersen

Foste handbaliste notabile la echipele naționale
  Jessy Kramer
  Lynn Knippenborg
  Charris Rozemalen
  Þórey Rósa Stefánsdóttir
  Angie Geschke
  Annette Jensen
  Veronica Kristiansen
  Elise Alsand

Foste jucătoare notabile
  Emilie Hegh Arntzen
  Malin Aune
  Henny Reistad
  Nora Mørk
  Beate Bang Grimestad
  Bodil Flo Berge
  Janne Brox
  Susanne Fuglestad
  Hilde Kvifte
  Ingunn Birkeland
  Lindy Taraldsen
  Christin Høgaas Daland
  Katrine Høyland
  Helene Jørgensen Vinknes
  Gerd Elin Albert
  Therese Helgesson
  Birgit Van Os
  Isabelle Gulden
  Emma Jonsson
  Renate Horvath
  Sara Nirvander
  Michelle Brandstrup
  Louise Pedersen
  Susann Iren Hall
  Karin Weigelt
  Ulrika Olsson
  Sanne Bak Pedersen

Referințe

Legături externe
  Pagina oficială
 EHF: Vipers Kristiansand

Cluburi de handbal din Norvegia
Fondări în 1938
Cluburi câștigătoare ale Ligii Campionilor EHF Feminin

Vipers Kristiansand


Beauvilliers se poate referi la:
Beauvilliers, localitate în departamentul Eure-et-Loir, Franța
Beauvilliers, localitate în departamentul Loir-et-Cher, Franța
Beauvilliers, localitate în departamentul Yonne, Franța

Beauvilliers