Ferocenul, cu denumirea sistematică diciclopentadienil-fer (II), este un compus organometalic din categoria metalocenilor, cu formula Fe(C5H5)2.  După cum sugerează și numele său, este format din două inele ciclopentadienilice legate la în părți opuse de un atom central de fier divalent. Ferocenul are o structură de bipiramidă centrosimetrică, numită și structură "sandwich". Atomul de fer este situat central, între cele două inele ciclopentadienice paralele, la egală distanță de cei zece atomi de carbon.

Istoric

Ferocenul a fost preparat pentru prima dată din greșeală. În 1951, P. L. Pauson și  T. J. Kealy de la Duquesne University au observat reacția dintre ciclopentadienil-brom-magneziu și clorura ferică, având ca scop obținerea fulvalenei prin prin cuplarea oxidativă a dienelor. În schimb, aceștia au obținut o pudră galben-portocalie, cu o "stabilitate remarcabilă". Spre deosebire de alți compuși organometalici obișnuiți, ferocenul este extrem de stabil. Un al doilea grup de savanți de la British Oxygen au observat, tot fără să-și dea seama, ferocenul. Miller, Tebboth și Tremaine încercau să sintetizeze amine plecând de la hidrocarburi, de exemplu folosind ciclopentadiena și amoniacul, într-o versiune modificată a procedeului Haber. Aceștia au publicat rezultatele în 1952, în ciuda faptului că cercetările au fost completate cu trei ani mai devreme. Stabilitatea noului compus organoferos obținut a fost explicată pe baza caracterului aromatic al inelelor de ciclopentadienil.

Ulterior, Robert Burns Woodward și Geoffrey Wilkinson au dedus structura ferocenului pe baza reactivității sale. În mod independent, Ernst Otto Fischer a ajuns de asemenea la concluzia că acesta are o structură "sandwich" și a început să sintetizeze alți metaloceni, precum nichelocen și cobaltocen.

Confirmarea structurii ferocenului a fost făcută prin analize spectroscopice prin rezonanță magnetică nucleară (RMN) și prin analize cristalografice de structură cu raze X. Structura distinctivă de "sandwich" a ferocenului s-a dovedit a fi de mare interes pentru chimiști, care au început să studieze compușii hidrocarburilor cu metalele blocului d, apărând astfel un nou domeniu de interes al chimiei organometalice. În 1973, Fischer de la Technische Universität München și Wilkinson de la Imperial College London au primit Premiul Nobel pentru Chimie pentru lucrările lor de pionierat în domeniul chimiei organometalice și pentru studiile legate de metaloceni.

Obținere
Primele sinteze ale ferocenului au fost menționate aproape simultan: Pauson și Kealy au sintetizat ferocenul folosind clorura de fier (III) într-o reacție Grignard, folosind ciclopentadienil-magneziu-brom. Clorura ferică se află într-o suspensie în eter dietilic anhidru, fiind adăugată reactivului Grignard. Pentru această reacție, reactivul este preparat prin reacția dintre ciclopentadienă cu magneziu și bromoetan în benzen anhidru.

Sarea de fer (III) a fost aleasă întrucât se încerca cuplarea inelelor de ciclpentadienil pentru formarea dihidrofulvalenei, care putea trece în fulvalenă, dar în schimb printre produșii de reacție s-a numărat și ferocenul; formarea oxidativă a dihidrofulvalenei produce și fer (III), prin reducere, care la rândul său reacționează cu reactivul Grignard cu formare de ferocen:

Cealaltă sinteză timpurile a ferocenului a fost realizată de Miller et al., și presupune reacția dintre fierul metalic, peste care se trece ciclopentadienă în stare de vapori (fază gazoasă) la temperaturi ridicate (de obicei 300°C). Au fost observate, de asemenea, și metode care presupun folosirea pentacarbonilului de fier.

Fe(CO)5 + 2 C5H6(g) → Fe(C5H5)2 + 5 CO(g) + H2(g)

Proprietăți chimice

Substituția electrofilă
Ferocenul dă foarte multe reacții caracteristice compușilor aromatici, ceea ce oferă posibilitatea de a obține un număr mare de derivați substituiți. O reacție comună pentru ferocen este reacția Friedel-Crafts cu anhidrida acetică (sau cu clorura de acetil) în prezență de acid fosforic ca și catalizator.

Utilizări
Ferocenului și numeroșii săi derivați nu au aplicații la scară largă, însă există unele utilizări reduse care pun în valoarea proprietățile lor neobișnuite: ca aditivi în combustibili, în domeniul liganzilor și farmaceutic.

Aditiv în combustibili
Ferocenului și derivații său sunt agenți antidetonanți, fiind folosiți în combustibilii pentru motoarele ce funcționează cu benzină; aceștia sunt mai siguri decât tetraetilul de plumb, care a fost folosit în trecut.

Farmaceutice
Au fost investigați derivații ferocenului pentru posibile aplicații farmaceutice. Un singur medicament pe bază de ferocen a ajuns să fie folosit, și anume Ferroquine, un medicament antipaludic (antimalaric).

Vezi și
Ciclopentadienă

Referințe

Metaloceni
Compuși ai fierului

Ferocen


نادي كانون 105 ليبرفيل لكرة القدم  نادي كرة قدم غابوني يلعب في دوري الدرجة الأولى . تم تأسيس النادي في سنة 1975 .

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1975
أندية كرة قدم عسكرية
أندية كرة قدم في الغابون
أندية كرة قدم في ليبرفيل
تأسيسات سنة 1975 في الغابون

نادي ليبرفيل


جيوزيبي بابادوبولو  (مواليد 2 فبراير 1948 في تشازالي ماريتيمو - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي معتزل كان يجيد اللعب في مركز قلب الدفاع وحاليا مدرب نادي الدرجة الأولى بولونيا الإيطالي منذ 2009 .

روابط خارجية

مراجع

مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
إيطاليون من أصل يوناني
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو باري
لاعبو ساليرنيتانا
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم من توسكانا
لاعبو لاتسيو
لاعبو نادي أريتسو
لاعبو نادي ليفورنو
مدربو الدوري الإيطالي
مدربو بولونيا
مدربو تورينو
مدربو كرة قدم إيطاليون
مدربو نادي أفيلينو
مدربو نادي باليرمو
مدربو نادي بيروجيا
مدربو نادي سيينا
مدربو نادي كروتوني
مدربو نادي كريمونيسي
مدربو نادي لاتسيو
مدربو نادي لوكيزي
مدربو نادي ليتشي
مدربو نادي ليفورنو
مواليد 1948

جيوزيبي بابادوبولو


Glenea colenda é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrita por James Thomson em 1879. É conhecida a sua existência nas Filipinas.

Referências

Borneo catalog 2005

colenda
Coleópteros descritos em 1879

Glenea colenda


Dnevnik Pauline P. je film redatelja Nevena Hitreca iz 2023. u produkciji studija Jaka Produkcija, a temelji se prema istoimenom dječjem romanu, ujedno i školskoj lektiri za treći razred osnovne škole, autorice Sanje Polak.

Film se prikazao u hrvatskim kinima od 23. ožujka 2023., a od 15. kolovoza je postao dostupan i preko Netflixa.

Radnja
Film prati Paulinu P., samouvjerenu i duhovitu učenicu 3.c razreda. Ona je individualac koji uvijek govori svoje mišljenje i pronalazi rješenja. Njezin život ispunjen je školskim i obiteljskim događajima te duhovitim kritikama stvarnosti. Dolazak nove učenice poljulja njezinu reputaciju, ali na kraju shvaća da su slične. Paulina također pokušava pomiriti roditelje uz pomoć novog učitelja.

Uloge

Glavni likovi

Ostali likovi

Paulinin razred
 Katarina Kostanić
 Zvonka Tomaš Brazzoduro
 Leonarda Ferlan
 Maša Galunić
 Tamara Špehar
 Ivana Katarina Vrdoljak
 Kaja Đurović
 Gita Varjačić
 Tia Mlinarević
 Sara Parisi
 Ilija Vujić
 Frank Šprljan
 Nikola Galunić
 Karlo Špehar
 Martin Pišlar

Produkcija
U srpnju 2020. objavljeno je da se snima film prema knjizi "Dnevnik Pauline P.", ali najvjerojatnije zbog mjera pandemije COVID-19 je odgođeno do daljnjega. Snimanje filma službeno je započelo 18. veljače 2022., u produkciji studija Jaka produkcija uz potporu Hrvatskog audiovizualnog centra (HAVC),  HRT-a i Kreativne Europe.

Distribucija
Premijera filma održala se 17. ožujka 2023. u osječkom kinu Urania, projekciji su se pridružili redatelj Neven Hitrec, autorica istoimene knjige Sanja Polak, producent Jure Bušić te nekoliko glumaca, te dan kasnije u zagrebačkom kinu SC. U hrvatska kina 23. ožujka kreće sa distribucijom.

Izvori

Vanjske poveznice
  na jakaprodukcija.hr

Hrvatski filmovi 2020-ih

Dnevnik Pauline P.


Lanfranco Grimaldi († 1293.), genoveški patricij i pristaša gvelfa. Njegov sin bio je Rainier I., prvi gospodar Monaka i osnivač dinastije Grimaldi, koja u ženskoj liniji i danas vlada kneževinom.

Životopisi, Italija
Grimaldi

Lanfranco Grimaldi


Michael Bernard Bloomfield (født 28. juli 1943 i Chicago i Illinois]], død den 15. februar 1981) var en amerikansk guitarist og komponist, der blev en af de første superstjerne inden for populærmusikken, der opnåede sin status alene som instrumentalist. Bloomfield var respekteret for sit guitarspil og spillede med mange af Chicagos bluesmusikere før han selv opnåede stjernestatus, hvor han ved med til at udbrede kendskabet til bluesmusikken i midten af 1960'erne. I 1965 medvirkede han på Bob Dylans Highway 61 Revisited og som en del af The Butterfield Band på Dylans kontroversielle optræden samme år ved Newport Folk Festival, hvor Dylan optrådte elektrisk for første gang.

Mike Bloomfiled var en del af The Butterfield Blues Band (1965 - 1967) og The Electric Flag (1967 - 1968). Han påbegyndte herefter en solokarriere, hvor han bl.a. samarbejdede med keyboardspilleren Al Kooper, der ligeledes havde spillet med Dylan på Highway 61 Revisited.

Bloomfield er optaget som nr. 22 på magasinet Rolling Stones liste "100 Greatest Guitarists of All Time" i 2003 og nr. 42 på Rolling Stones liste i 2011. Han blev i 2012 optaget i Blues Hall of Fame og som et medlem af Paul Butterfield Blues Band optaget i Rock and Roll Hall of Fame i 2015.

Referencer

Guitarister fra USA
Personer fra Chicago

Mike Bloomfield


Demokraatit (íslenska: Demókratarnir) eru grænlenskur stjórnmálaflokkur sem hefur þrjá fulltrúa á landsþinginu (2021). Flokkurinn telst á hægri væng grænlenskra stjórnmála og hefur í seinni tíð tekið við af Atassut sem leiðandi afl þeirra sem vilja ekki stefna að auknu stjórnmálalegu sjálfstæði landsins, en einnig leggur flokkurinn sérstaka áherslu á menntamál og húsnæðismál. Systurflokkur hans í dönskum stjórnmálum er Radikale venstre og núverandi formaður er Jens-Frederik Nielsen.

Saga og stefna
Demokraatit var stofnað síðla árs 2002, fáeinum dögum fyrir landsþingskosningar, af Per Berthelsen sem skömmu áður hafði verið vikið úr jafnaðarmannaflokknum Siumut vegna andstöðu sinnar við auknar fjárveitingar til byggingar háskólans í Nuuk. Flokkurinn fékk fimm þingmenn í þessum fyrstu kosningum sínum, þar sem sérstök áhersla var lögð á ábyrgð í fjárútgjöldum. Demokraatit gekk enn betur í kosningunum 2005 og bætti við sig tveimur mönnum. Engu að síður var Berthelsen settur af sem formaður árið 2007. Hann freistaði þá inngöngu í Inuit Ataqatigiit án árangurs, en gekk á ný liðs við Siumut fyrir kosningarnar 2009 og náði kjöri á þing.

Árið 2007 tók flokkurinn upp samband við danska Íhaldsflokkinn en því var slitið eftir fáein misseri og frá 2012 hefur Demokraatit verið í samvinnu við Radikale venstre.

Eftir kosningarnar 2009 stóð flokkurinn að myndun meirihlutastjórnar undir stjórn Inuit Ataqatigiit og var það í fyrsta sinn sem Siumut, hinn hefðbundni valdaflokkur á Grænlandi, lenti utan stjórnar. Samstarfið var ekki árekstralaust enda um andstæða póla að ræða í stjórnmálum þar sem Inuit Ataqatigiit er sjálfstæðissinnaður og lengst til vinstri en Demokraatit er hægra megin við miðju og vill halda í sambandið við Dani. Stjórnarsetan lék Demokraatit grátt og fékk flokkurinn sína verstu útkomu, 6,2% atkvæða og tvo þingmenn.

Demokraatit kom aftur að myndun ríkisstjórnar eftir kosningarnar 2018 undir forystu Kim Kielsen leiðtoga Siumut. Deilur um námuvinnslu í landinu urðu til þess að Demokraatit dró sig út úr stjórninni í febrúar 2021. Í kosningunum í kjölfarið missti flokkurinn helming þingmanna sinna, fékk 9,3% og þrjá fulltrúa.

Tenglar

 Vefsíða Demokraatit

Grænlenskir stjórnmálaflokkar

Demokraatit


Volić Veli je hrid u Viškom otočju, sjeverno od grada Visa, oko 700 metara od obale otoka Visa. Oko 150 metara prema jugozapadu je manja hrid, Volić Mali

Površina hridi iznosi 1806 m2, a iz mora se uzdiže oko 2 metra.

Izvori

Viško otočje

Volić Veli (Viško otočje)


එක් දින ජාත්‍යන්තර (එදිජා) ක්‍රිකට් තරග කරනු ලබන්නේ,  ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් කවුන්සිලයෙහි (අයිසීසී) පුර්ණ සාමාජිකයන් හෝ   ඉහළතම ආශ්‍රිත සහ අනුබද්ධ සාමාජිකයන් සය දෙනා යන්නන්ගේ ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් කණ්ඩායම් අතර වෙයි.  ටෙස්ට් තරග මෙන් නොව, එදිජා තරග සමන්විත වන්නේ, එක් කණ්ඩායමකට  එක් ඉනිමක් ලෙසින් වන අතර, ඕවර සංඛ්‍යාව පිළිබඳ සීමාවක්ද සහිතවය. ඕවර සංඛ්‍යා සීමාව,  වර්තමානයෙහි ඉනිමකට ඕවර 50 වන නමුදු, අතීතයෙහිදී මෙම සංඛ්‍යාව, ඕවර 55 හෝ 60 විය.  එදිජා ක්‍රිකට් යනු ලැයිස්තු-ඒ ක්‍රිකට් වන බැවින්, එදිජා තරග සම්බන්ධ සංඛ්‍යාන සහ පිහිටුවන ලද වාර්තා, ලැයිස්තු-ඒ වාර්තා සඳහාද ගණන් ගනු ලැබෙයි. එදිජා තරගයක් ලෙසින් ක්‍රීඩා කෙරී ඇති බවට දැන් හඳුනාගෙන ඇති පැරණීම තරගය ක්‍රීඩා කර ඇත්තේ එංගලන්තය සහ  ඕස්ට්‍රේලියාව අතර 1971 ජනවාරි මාසයෙහිදීය; එතෙක් පටන්, කණ්ඩායම් 26 ක් විසින්, එදිජා තරග   3,000 කට වැඩි ප්‍රමාණයක් ක්‍රීඩා කර ඇත. තරග පැවැත්වීමේ වාර ගණනෙහි අනවරත ඉහළ යාමක් දක්නට ලැබෙන අතර, මෙම ඉහළ යෑමට හේතුව ලෙසින් පාර්ශවික වශයෙන් දැක්විය හැක්කේ එදිජා-ක්‍රීඩා කරන රටවල් සංඛ්‍යාව ඉහළ යෑම සහ, එම ජාතීන්ගේ ක්‍රිකට් පාලක මණ්ඩලයන් විසින් ඔවුන්ගේ ආදායම උපරිම කර ගැනුම සඳහා උත්සාහ යෙදීම වෙයි.

ආසියානු XI ක්‍රිකට් කණ්ඩායම හැරුණු කොට, ජයග්‍රහණ ප්‍රතිශතය ප්‍රකාර, එදිජා ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාවෙහි  වඩාත්ම සඵලදායක කණ්ඩායම වන්නේ, ඔවුන් ක්‍රීඩා කර ඇති එදිජා තරග 483 අතුරින් තරග 300 ක් (64.36%) ජයග්‍රශණය කොට ඇති දකුණු අප්‍රිකාව වෙයි. මීට හාත්පසින්ම විරුද්ධ වශයෙන්, එක් එදිජා තරගයක් හෝ ජයග්‍රහණය කිරීමට කණ්ඩායම් සතරක් විසින් අසමත් වී ඇත: නැගෙනහිර අප්‍රිකාව, හොංකොං, නැමිබියාව සහ, ඇඑජ වෙති.  සංගණ්‍ය එදිජා වාර්තා අතර, දිගුම ජයග්‍රහණ අනුක්‍රමය (ඕස්ට්‍රේලියාව, 21), දිගුම පරාජය ලැබීම අනුක්‍රමය (බංග්ලාදේශය, 23), වැඩිම පුද්ගලික ලකුණු සංඛ්‍යාව (රොහිත් ශර්මා, 264), හොඳම පන්දු යැවීමේ සටහන (චමින්ද වාස්, 8–19), ඕවරයක් තුල වැඩිම ලකුණු සංඛ්‍යාව (හර්ෂල් ගිබ්ස්, 36) සහ වේගවත්ම ශතකය (ඒබී ඩි විලියර්ස්, පන්දු 31) දැකිය හැක ).

රටවල් විසින් ඔවුන් ක්‍රීඩා කරන එදිජා තරග සංඛ්‍යාව ඉහළ නංවා ගැනීමේ ප්‍රවණතාවය වෙතින් සිදුවී ඇත්තේ, රාශිභූත ලැයිස්තුවන්හී ප්‍රමුඛතාවය ගැවීමට නූතන ක්‍රීඩකයන්ට හැකි වීම වෙයි. ඉන්දියානු ක්‍රිකට් ක්‍රීඩක සචින් ටෙන්ඩුල්කාර් විසින්, මුළු ලකුණු 18,426 සහිතව, එදිජා තරග වලදී වැඩිම ලකුණු සංඛ්‍යාව රැස් කර ඇත. ශ්‍රී ලාංකික දඟ පන්දු යවන්නා මුත්තයියා මුරලිදරන් විසින්, මුළු කඩුළු  534 සහිතව, එදිජා තරග වලදී වැඩිම කඩුළු-දවන්නා බවට පත්ව සිටියි. කඩුළු-රකින්නෙකු විසින් සිදු කල වැඩිම  දවා ගැනීම් සඳහා වාර්තාව දරන්නේ ශ්‍රී ලංකාවේ කුමාර් සංගක්කාර විසින් වන අතර  පන්දු රකින්නෙකු  විසින් ලබා ඇති වැඩිම  උඩ පන්දු පිළිබඳ වාර්තාව සතු වන්නේ ශ්‍රී ලාංකික මහේල ජයවර්ධන වෙතය.

ලැයිස්තු ගත කිරීමේ උපමාන
සාමාන්‍ය ලෙසින් එක් එක් ප්‍රවර්ගයෙහි ඉහළතම පහ ලැයිස්තු ගත කෙරෙයි (පහ අතරින් අවසන් ස්ථානය සඳහා සමාන ප්‍රතිඵලයක් ඇති විට, සමාන ප්‍රතිඵල දරන සියළු වාර්තා දරන්නන් ලැයිස්තු ගත කෙරෙති).

ලැයිස්තු ගත කිරීමේ  අංකනය
කණ්ඩායම් අංකනය

 (300–3) විසින් දක්වනුයේ, සඵල ලකුණු හඹා යෑම නිසා හෝ පන්දු යැවීමට තවත්  ඕවර ඉතිරි නොවීම (හෝ යැවීමට නොහැකි වීම) නිසා හෝ,  කණ්ඩායමක් විසින්  කඩුළු තුනක් දැවී  ලකුණු 300 රැස් කොට ඉනිම නිමා  කර ඇති බවය.

 (300) විසින් දක්වනුයේ, කණ්ඩායමක් විසින් ලකුණු 300 රැස් කොට සියළු දෙන දැවී ගිය බව වන අතර, මෙය සිදුවීම කඩුළු දහයම අහිමිවීම නිසා හෝ  පිතිකරුවන් එක් අයෙකුට හෝ කිහිප දෙනෙකුට හෝ පිතිකරණයෙහි යෙදීමට නොහැකි වීම නිසා සහ අනෙකුත් කඩුළු අහිමිවීම නිසා හෝ විය හැක.

පිතිකරණ අංකනය

 (100*) දක්වනුයේ,  පිතිකරුවෙකු විසින් ලකුණු 100 රැස් කොට නොදැවී සිටින බවයි.

 (175) දක්වනුයේ,  පිතිකරුවෙකු ලකුණු 175 රැස් කිරීමෙන් අනතුරුව දැවී ගිය බවයි.

පන්දු යැවීමේ අංකනය

 (5–40) දක්වනුයේ,  පන්දු යවන්නෙකු විසින් ලකුණු 40 ක් පමණක් ලබා දෙමින් කඩුළු 5 ක් දවා ගත් බවයි.

 (49.5 ඕවර) දක්වනුයේ,  කණ්ඩායමක් විසින්  සම්පූර්ණ ඕවර (එක එකක් නීත්‍යානුකූල පන්දු යැවීම හයකින් සමන්විත) 49 ක් සහ, පන්දු යැවීම් පහක් පමණකින් සමන්විත එක් අසම්පූර්ණ ඕවරයක්ද යවා ඇති බවයි.

දැනට ක්‍රීඩා කරන

 දැනට එදිජා තරග ක්‍රීඩා කරන වාර්තාධාරීන් (එනම්, ඔවුන්ගේ ලැයිස්තුගත වාර්තා විස්තර වෙනස් වීමට ලක් විය හැක) ‡ වෙතින් දක්වනු ලැබෙති.

තරග වාර

 බොහෝ රටවල ක්‍රිකට් ක්‍රීඩා කෙරෙන්නේ ගිම්හාන මාස වලදීය. ඕස්ට්‍රේලියාව, නවසීලන්තය, දකුණු අප්‍රිකාව, ඉන්දියාව, පකිස්තානය, ශ්‍රී ලංකාව, බංග්ලාදේශය, සිම්බාබ්වේ සහ බටහිර ඉන්දීය කොදෙව් යන්නෙහි ගෘහාශ්‍රිත ක්‍රිකට් තරග වාර මෙම නිසා දින දසුන් වසර දෙකක් සහිත විය හැකි අතර, සම්මතය පරිදී  (නිද.) "2008–09" ලෙසින් තරග කරන බවක් පැවසෙයි එංගලන්තයේ ක්‍රිකට් තරග වාරයක් දැක්වෙනුයේ එක් වසරකිනි. නිද. "2009".  ජාත්‍යන්තර එදිජා තරග වාරයක් හෝ තරග මාලාවක් හෝ මෙයට වඩා කෙටි කාල සීමාවක් තුල පැවැත්වෙනවා විය හැකි අතර, ක්‍රික්ඉන්ෆෝ විසින් මෙම ගැටළුව නිරාකරණය කර ගන්නේ "කිසියම් වසරක මැයි සහ සැප්තැම්බර් අතර ඇරඹෙන ඕනෑම තරග මාලාවක් හෝ තරග හෝ එම අදාල වසර තුල තරග වාරයක ක්‍රීඩා කෙරෙන බවට සැලකෙන අතර, ඔක්තොම්බර් සහ අප්‍රේල් අතර ඇරඹුනු ඒවා අදාල වසර-අතර තරග වාරයක ක්‍රීඩා කල බවට සැලකේ" යැයි පැවසීමෙනි.  වාර්තා වගු තුලදී, වසර-දෙකක කාලාන්තරයක් සාමාන්‍යයෙන් පෙන්නුම් කරනුයේ, ඉහත නම් කල රටවල් අතුරින් හකක ගෘහාශ්‍රිත තරග වාරයක් තුල  එම වාර්තාව තබා ඇති බවයි.

කණ්ඩායම් වාර්තා

කණ්ඩායම් ජයග්‍රහණ, පරාජ, තරග සම වීම් සහ, ප්‍රතිඵල විරහිත වීම්

විශාලතම ජයග්‍රහණ (ලකුණු වලින්)

විශාලතම ජයග්‍රහණ (ඉතිරිවූ පන්දු වලින්)

නොකඩවාම ලද ජයග්‍රහණ

නොකඩවා ලද පරාජයන්

කණ්ඩායම් විසින් ලකුණු-රැස්කිරීම් වාර්තා

ඉනිමක වැඩිම මුළු ලකුණු

තරගයක වැඩිම සමස්ත ලකුණු ගණන

සඵලවත් හඹායෑම් වලදී වැඩිතම ලකුණු

ඉනිමකදී අඩුම මුළු ලකුණු

පුද්ගලික වාර්තා

ශී ලංකාවේ පලමු ශතකය (පිතිකරණය)===

අභිවෘත්තියෙහි වඩාත්ම ලකුණු

වැඩිම පුද්ගලික ලකුණු රැස් කිරීම්

වැඩිම පුද්ගලික ලකුණු රැස් කිරීම් කාලානුරූපය අනුව

වැඩිම අභිවෘත්තිමය සාමාන්‍යය

හොඳම ලකුණු රැස්කිරීමේ වේගයන්

ශතකයන් වැඩි ප්‍රමාණය

අර්ධ-ශතකයන් වැඩි ප්‍රමාණය

වේගවත්ම අර්ධ-ශතක

වේගවත්ම ශතක

වේගවත්ම ද්විත්ව ශතක

අභිවෘත්තියෙහි වඩාත්ම හයේ පහරවල්

අභිවෘත්තියෙහි වඩාත්ම හතරේ පහරවල්

ඉනිමක වඩාත්ම හයේ පහරවල්

ඉනිමක වඩාත්ම හතරේ පහරවල්

ලිත් වර්ෂයකදී වඩාත්ම ලකුණු

ඕවරයකට වඩාත්ම ලකුණු සංඛ්‍යාව

පුද්ගලික වාර්තා (පන්දු යැවීම)

වඩාත්ම කඩුළු

ඉනිමකදී හොඳම පන්දු යැවීමේ සටහන

ඉනිමකදී ලකුණු රැස් කිරීමට වඩාත්ම ඉඩදීම

අභිවෘත්තියෙහි හොඳම අරපරෙස්සම් අනුපාතිකය

ඉනිමකදී කඩුළු 5 ලැබීම වැඩිම වරක්

පුද්ගලික වාර්තා (පන්දු රැකීම)

එදිජා අභිවෘත්තියෙහි වැඩිම පන්දු රැකීම

පුද්ගලික වාර්තා (කඩුළු-රැකීම)

වැඩිම දවාලීම්

වැඩිම උඩපන්දු

වඩාත් ස්ටම්ප්කිරීම්

පුද්ගලික වාර්තා (වෙනත්)

වඩාත් තරග සහභාගී වීම්

සම්බන්ධතා වාර්තා

ඉහළම  සම්බන්ධතා

එක් එක් කඩුල්ල සඳහා ඉහළම සම්බන්ධතාවය

ආශ්‍රිත

එක් දින ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් වාර්තා
ක්‍රිකට්-සබැඳි ලැයිස්තු

එක් දින ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් වාර්තා ලැයිස්තුව


Ådselgraveren er en undervisningsfilm instrueret af Erik R. Knudsen efter eget manuskript.

Handling

Ådselgraverens liv over larve- og puppestadierne til dens død efter æglægning i nedgravede ådsler. Der lægges især vægt på at vise dyrets betydning for naturens husholdning gennem dets arbejde med at bortskaffe døde smådyr.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1949
Undervisningsfilm fra Danmark

Ådselgraveren


Verdens værste mor er en film instrueret af Liller Møller.

Handling
Der er magi og fantasi i denne musikvideo for børn. Her er ingen grå hverdage, men sære væsener og glade børn med tryllestøv i lommen og lyst til fis og ballade. Vi kører en tur med verdens værste mor.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1995

Børnefilm fra Danmark

Verdens værste mor


جبل عَمّار جبل يقع بشمال شرقي الجمهورية التونسية، بين مدينتي المنيهلة وسيدي ثابت.

عمار

جبل عمار


English Rain é o álbum de estreia da cantora e compositora inglesa Gabrielle Aplin, lançado em 13 de maio de 2013 pela Parlophone. Em sua semana de estreia, o projeto alcançou a segunda colocação na parada de álbuns do Reino Unido, sendo posteriormente certificado com disco de ouro pela venda de 100 mil cópias na região.

Lista de faixas

Certificações

|-
| style="background-color: #eee;"|Austrália (ARIA)
|Ouro
|^
|-
| style="background-color: #eee;"|Reino Unido (BPI)
|Ouro
|*
|-

Álbuns de estreia de 2013
Álbuns lançados pela Parlophone

English Rain


Der Langstielige Pfeffer-Milchling (Lactifluus piperatus) ist eine Pilzart aus der Familie der Täublingsverwandten (Russulaceae). Andere Namen für diesen Milchling sind Schlanker Pfeffer-Milchling und Echter Pfeffermilchling. Er ist ein großer weißlicher Milchling mit einem glatten Hut, sehr dicht stehenden Lamellen und einer sehr scharfen, weißen Milch. Besonders in Österreich und der Schweiz ist er ein häufiger Pilz, den man in verschiedenen Laubmischwäldern finden kann. Der Milchling gilt in Mitteleuropa meist als ungenießbar, während er besonders in Südosteuropa als Speisepilz geschätzt wird.

Merkmale

Makroskopische Merkmale
Der Hut ist 4–13 (–16) cm breit, zuerst flach gewölbt, dann leicht niedergedrückt und später mitunter trichterförmig vertieft. Die Hutoberfläche ist jung glatt und matt, aber bei älteren Fruchtkörpern zum Rand hin mehr oder weniger konzentrisch gerunzelt und in der Mitte oft unregelmäßig klumpig oder gekröseartig aufgeworfen. Der Rand ist lange Zeit einwärts gebogen und bisweilen lappig verbogen. Der junge Hut ist elfenbeinweiß, später hell cremegelb und im Alter nicht selten gelbbräunlich oder ockergelb gefleckt.

Die sehr dicht stehenden Lamellen sind zuerst breit am Stiel angewachsen und laufen dann leicht daran herab. Sie sind sehr schmal (oft nur 1,5 mm breit) und weisen einige gleichmäßig verteilte Gabelungen auf. Sie sind weißlich bis cremefarben und später blass fleischfarben oder haben einen cremeorangen Schimmer. An verletzten Stellen werden sie braunfleckig. Die Lamellenschneiden sind glatt und das Sporenpulver ist weiß.

Der zylindrische bis flach gedrückte Stiel ist 3–8 (–10) cm lang und 1,2–3 (–4) cm breit. Zur Basis hin ist er verjüngt. Die Oberfläche ist weiß, gelblich weiß oder blass cremefarben. Sie ist trocken, matt und glatt oder mehr oder weniger aderig gefurcht. Im Alter verfärbt sich der Stiel von der Basis her ockerlich oder bräunlich.

Das harte, feste Fleisch ist weiß und läuft an der Luft hell cremegelb an. Es riecht schwach obstartig und beim Trocknen deutlich honig- oder apfelartig. Nach kurzer Zeit schmeckt es sehr scharf. Die weiße Milch fließt nur anfangs reichlich. Sie trocknet weißlich ein (selten grünlich) und verfärbt sich auch für gewöhnlich nicht bei der Zugabe von KOH. Mit Formol verfärbt sich das Fleisch nach einigen Stunden violett.

Mikroskopische Merkmale
Die breitelliptischen Sporen sind durchschnittlich 8,0–8,5 µm lang und 5,9–6,3 µm breit. Der Q-Wert (Quotient aus Sporenlänge und -breite) ist 1,3–1,6. Das Sporenornament wird meist 0,2 (0,5) µm hoch und besteht aus dünnen, gratigen Rippen sowie überwiegend aus unregelmäßig gerundeten bis gratig verlängerten Warzen, die teilweise aufgereiht und durch niedrige Linien miteinander verbunden sind und so ein unvollständiges Netzwerk bilden. Der Hilarfleck ist inamyloid.

Die zylindrischen bis keuligen Basidien messen 35–55 × 5–10 µm. Sie tragen mitunter nur zwei, meist aber vier Sporen. Die Lamellenschneiden sind heterogen, neben den Basidien tragen sie zahlreiche, zylindrische bis keulige und 25–65 µm lange und 6–10 µm breite Cheilomakrozystiden. Auch die Pleuromakrozystiden sind zahlreich und keulig und messen 50–70 (–90) × (–8) 10–15 µm.

Die Huthaut (Pileipellis) ist ein Hyphoepithelium aus mehr oder weniger rundlichen Zellen, die 6–25 µm lang und 5–20 µm breit sind. Daraus entspringen hervorstehende Hyphen und zystidenartige, zylindrische bis keulenförmige und 2–6 µm breite Hyphenenden. Einige Autoren (z. B. Heilmann-Clausen) interpretieren diese verbreiterten Hyphenenden als echte Pileozystiden.

Artabgrenzung
Der Langstielige Pfeffermilchling lässt sich mit einigen weißhütigen Milchlingen verwechseln. Sehr ähnlich ist der Grünende Pfeffer-Milchling (Lactifluus glaucescens). Er unterscheidet sich nur mikroskopisch durch eine mit 80–120 µm deutlich dickere Huthaut. Ein makroskopischer Hinweis auf den Grünenden Pfeffer-Milchling ist eine mit KOH orangegelb und beim Eintrocknen langsam graugrün verfärbende Milch; diese Merkmale sind aber nicht konstant und können sich bei beiden Arten überschneiden. Der Wollige Milchling (Lactifluus vellereus) und der Scharfmilchende Wollschwamm (Lactifluus bertillonii) sind kräftiger, nicht so langstielig und haben einen flaumig bereiften Hut und Stiel. Ihre Huthaut enthält lange, aufrechte und dickwandige, lamprozystidenartige Haare. Der Rosascheckige Milchling (Lactarius controversus) wächst bevorzugt unter Pappeln und hat einen schmierig-schleimigen Hut mit rosa getönten Lamellen. Der Gemeine Weiß-Täubling (Russula delica) und verwandte Arten haben keinen Milchsaft.

Ökologie
Der Langstielige Pfeffer-Milchling ist ein Mykorrhizapilz, der vorwiegend mit Rotbuchen und Eichen eine Symbiose eingeht. Mitunter können aber auch Fichten, seltener Tannen oder andere Laubbäume als Wirt dienen. Man findet den Milchling in verschiedenen Laubwäldern und Gebüschen. Er hat eine Vorliebe für nährstoffreichere, neutrale bis kalkhaltige Böden. Daher findet man ihn häufig in Waldmeister-Buchen- und Waldgersten-Buchenwäldern und in montanen Tannen-Buchenwäldern. Er kommt aber auch in anderen Waldgesellschaften wie Hainbuchen-Eichen- und in wärmeliebenden oder bodensauren Eichenmischwäldern, aber auch in verschiedenen Nadelwaldgesellschaften vor. Die Fruchtkörper erscheinen meist zwischen Juni und September. Der Milchling kommt bevorzugt im Hügel- und Bergland vor.

Verbreitung

Der Langstielige Pfeffer-Milchling ist weit verbreitet. Er wurde außer in Europa in Afrika (Marokko), Madagaskar, Südostasien (Thailand, Singapur), Nordasien (West- und Ostsibirien, Japan, Korea), Nordamerika (USA, Kanada) und auf Madeira nachgewiesen. In Europa kommt der Milchling in der submeridionalen bis temperaten Zone vor. In Südosteuropa ist der Pilz häufig und zugleich ein begehrter Speisepilz, ansonsten ist er locker, aber weit verbreitet, wobei Verdichtungs- und Auslichtungsgebiete immer wieder abwechseln. In Nordeuropa ist der Milchling seltener, hier kommt er auf den Hebriden, in Südwest-Norwegen, in Süd- und Mittelschweden und in Südfinnland vor. In Deutschland wurde er zwar in allen Bundesländern nachgewiesen, ist aber im nördlichen Tiefland (vor allem im Nordwesten) recht selten, während er in Baden-Württemberg und Bayern häufiger ist. In Österreich und der Schweiz gehört der Langstielige Pfeffer-Milchling zu den häufigsten Milchlingen.

Systematik
Der Langstielige Pfeffer-Milchling wurde von Carl von Linné 1753 in seinem Werk Species Plantarum erstmals als Agaricus piperatus beschrieben. 1797 stellte ihn C. H. Persoon in die Gattung Lactarius und gab ihm damit seinen heutigen Namen. Das lateinische Artattribut (Epitheton) "piperatus" bedeutet gepfeffert und im übertragenen Sinne beißend scharf. Der Milchling ist die Typusart der Gattung Lactarius.

Infragenerische Systematik
Lactarius piperatus ist bei Bon und Singer die Typusart der Sektion Albati. Diese enthält große, weißliche Milchlinge, die mehr oder weniger scharf schmecken und einen nur schwachen Geruch haben. Die Milch ist zumindest anfangs weiß. M. Basso und Heilmann-Clausen nehmen Lactarius piperatus aufgrund von mikroskopischen Merkmalen aus der Sektion Albati heraus und machen ihn zur Typusart der Untergattung und Sektion Lactarius.

Bedeutung
Der Milchling kann wegen seiner außerordentlichen Schärfe kaum verzehrt werden. Von manchen Pilzsammlern wird er jedoch getrocknet als Würzpilz oder gut gegrillt oder scharf gebraten gegessen.

Weblinks

Einzelnachweise

Milchlinge (Lactifluus)

Langstieliger Pfeffer-Milchling


Charles Howard Anderson (* 24. Oktober 1914 in Kalifornien; † 27. März 1993 in Frankfurt am Main) war ein US-amerikanischer Vielseitigkeitsreiter und Olympiasieger.

1938 absolvierte Charles Anderson die United States Military Academy von West Point. Im Zweiten Weltkrieg diente er bei den Luftlandetruppen der US Army.

Anderson startete 1948 bei den Olympischen Spielen in London  im Vielseitigkeitsreiten. Auf Reno Palisade errang er in der Mannschaftswertung gemeinsam mit Robert Borg und Frank Henry die Goldmedaille, in der Einzelwertung belegte er den vierten Rang.

Weblinks

 Robert Borg auf usdf.org

Reiter (Vereinigte Staaten)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1948
Olympiasieger (Vielseitigkeitsreiten)
Vielseitigkeitsreiter
Absolvent der United States Military Academy
US-Amerikaner
Geboren 1914
Gestorben 1993
Mann

Charles Anderson (Reiter)


An Eriocaulon volkensii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler. An Eriocaulon volkensii in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon volkensii


ඕමාර් කායියම්ගේ රූබයියාට් () යනු,   ආරම්භයෙහිදී පර්සියානු භාෂාවෙන් ලියැවුනු හා ගණනින් දහසක් පමණ වූද,  පර්සියානු කවියෙකු, ගණිතඥයෙකු හා  තාරකා විද්‍යාඥයෙකු වූ ඕමාර් කායියිම් (1048–1131) විසින් ලියැවුනු බව සැලකෙන්නාවූද,  කවි එකතුවක, ඔහුගේ පරිවර්තනයට,  එඩ්වඩ් ෆිට්ස්ජෙරල්ඩ් (Edward FitzGerald) විසින් දෙන ලද නමයි. පර්සියානු බසින් රූබයි යනු, එක් වැකියක කොටස් ( හෝ ශ්ලෝකාර්ධ) දෙකක් සහිතවූ,  දෙවැකි කවකට යෙදෙන නමක් බැවින්, "රූබයියාට්" යන වදන අරුත් දනවනුයේ, (4 ට අරාබි මුල් පදය අනුව යමින්), "චතුෂ්පද කාව්‍යය" යන්නයි.

ඕමාර් කායියම්ගේ රූබයියාට්


Futbolo Klubas Atmosfera var en fodboldklub fra den litauiske by Mažeikiai.

Historie
Klubben blev stiftet i 1973 og gik konkurs i 1989 (1990).

Titler

Nationalt
 Soviet Litauen (Aukščiausia lyga)
 Vindere (2): 1975, 1979.

Historiske slutplaceringer
Historiske slutplaceringer.

Noter

Eksterne kilder/henvisninger
 foot.dk
 RSSSF

Atmosfera, FK (1973)
Atmosfera, FK (1973)
Atmosfera, FK (1973)
Atmosfera, FK (1973)

FK Atmosfera (1973)


El trepatroncos picofuerte (Xiphocolaptes promeropirhynchus) es una especie de ave paseriforme de la familia Furnariidae, subfamilia Dendrocolaptinae, perteneciente al género Xiphocolaptes. Es nativa de la América tropical (Neotrópico), desde el sur de México, por América Central y del Sur, hasta el sur de la Amazonia brasileña y el centro de Bolivia.

Nombres comunes
Aparte de trepatroncos picofuerte (en Ecuador, Nicaragua y Panamá), también se le denomina trepatroncos gigante (en Colombia, Honduras y México), trepador gigante (en Costa Rica y Nicaragua), trepador de pico fuerte (en Perú), trepador pico negro (en Venezuela) o trepatroncos de pico negro.

Distribución y hábitat
Las numerosas subespecies se distribuyen, a veces de forma disjunta, desde el sur de México, hacia el sur y este por Guatemala, Belice, El Salvador, Honduras, Nicaragua, Costa Rica, Panamá, Colombia, hacia el este por Venezuela, Guyana, Guayana francesa y norte de Brasil, hacia el sur por Ecuador, Perú, Amazonia brasileña, hasta el centro de Bolivia.

Esta especie es considerada poco común en sus hábitats naturales: las selvas húmedas montanas y también de tierras bajas y sus bordes, desde el nivel del mar hasta cerca de 3500 metros de altitud.

Descripción

Mide entre 26 y 35 cm de longitud y pesa entre 111 y 169 g (el macho) y entre 102 y 142 g (la hembra). Presentan pileo color marrón negruzco; el dorso espalda y las coberteras alares son de color castaño; la corona y parte superior del dorso tienen un listado color ante; la cara presenta tonos marrón oscuro y ante, con listas postocular y malar anteadas bastante bien definidas; la barbilla y el centro de la garganta son de color blanco anteado. Las remeras y la cola son de color castaño rojizo rufo; la rabadilla es de color rufo oscuro; el pecho tiene un fino listado ante y el abdomen un barreteado negro; el resto de la región inferior es marrón oliváceo. El iris es castaño; el pico es largo de color cuerno oliváceo; las patas son verde oliva.

Sistemática

Descripción original
La especie X. promeropirhynchus fue descrita por primera vez por el ornitólogo francés René Primevère Lesson en 1840 bajo el nombre científico Dendrocolaptes promeropirhynchus; sin localidad tipo definida, se asume «Bogotá, Colombia».

Etimología
El nombre genérico masculino «Xiphocolaptes» se compone de las palabras del griego «ξιφος xiphos»: espada, y «κολαπτης kolaptēs»:  picoteador», en referencia al género Colaptes;  y el nombre de la especie «promeropirhynchus», es una combinación del género Promerops, entonces utilizado para una variedad de especies con pico curvo y de la palabra griega «ῥυγχος  rhunkhos»: pico, significando «con el pico como un Promerops».

Taxonomía
Es pariente próxima a Xiphocolaptes albicollis. Las subespecies se dividen en tres grupos, que algunos autores consideran especies separadas: el «grupo emigrans» (de Mesoamérica), el  «grupo promeropirhynchus» (de las montañas del oeste y norte de Sudmérica), y el «grupo orenocensis» (primariamente de las tierras bajas amazónicas). Las poblaciones de las montañas del norte de Sudamérica pueden estar más próximas de las amazónicas que de aquellas de los Andes peruanos y bolivianos; las afinidades de la subespecie crassirostris es problemática, posiblemente esté aliada al «grupo orenocensis», pero ocurre a occidente de los Andes. La evaluación de las variaciones geográficas se complica debido a las importantes variaciones individuales dentro de los taxones. La subespecie virgatus, muy pobremente definida, intergrada con la nominal en la pendiente oriental de los Andes centrales de Colombia, la subespecie sanctaemartae es muy similar a procerus; la identidad de las aves de las tierras bajas guayanesas es incierta, y se colocan tentativamente en tenebrosus. Las vocalizaciones de los tres grupos son significativamente similares, dado el grado de diferenciación morfológica; en contraste, algunos cantos del sur de México (Oaxaca) y de los Andes centrales de Colombia (pendiente del río Cauca) parecen ser muy diferentes del canto típico de la especie. Es necesaria una amplia revisión taxonómica. La clasificación del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) incluye a la subespecie ignotus en la nominal y a fortis en rostratus, a pesar de que fortis tendría prioridad.

El trepatroncos de Carajás Xiphocolaptes carajaensis fue descrito como especie separada, pero no es reconocido como tal por la mayoría de las clasificaciones,  que lo consideran la subespecie X. p. carajaensis, con excepción del Comité Brasileño de Registros Ornitológicos (CBRO) que lo reconoce como especie plena desde 2014.

Subespecies
Según la clasificación Clements Checklist/eBird v.2019 se reconocen 25 subespecies, divididas en cuatro grupos, con su correspondiente distribución geográfica:

 Grupo politípico emigrans:
 Xiphocolaptes promeropirhynchus omiltemensis , 1903 – zona subtropical del suroeste de México (Sierra Madre del Sur, en el centro de Guerrero).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus sclateri , 1890 – este y sureste de México (sureste de San Luis Potosí, Hidalgo, oeste de Veracruz, norte de Oaxaca).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus emigrans , 1859 – montañas (raramente en tierras bajas) desde el sur de México (Chiapas), norte de Guatemala, oeste de Belice y El Salvador hacia el este hasta el centro norte de Nicaragua.
 Xiphocolaptes promeropirhynchus costaricensis , 1889 – tierras aaltas del centro de Costa Rica y suroeste de Panamá (Chiriquí).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus panamensis , 1927 – montañas de la pendiente del Pacífico del sur de Panamá (Veraguas, Coclé).

 Grupo politípico promeropirhynchus:
 Xiphocolaptes promeropirhynchus sanctaemartae , 1925 – norte de Colombia (Sierra Nevada de Santa Marta).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus rostratus , 1917 – tierras bajas del norte de Colombia en Córdoba y Bolívar (valle del Sinú al este hasta la Serranía de San Lucas y valle del Magdalena).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus fortis , 1860 – zona desconocida, no fue dada localidad tipo.
 Xiphocolaptes promeropirhynchus virgatus , 1890 – pendiente occidental de los Andes centrales de Colombia, también en la pendiente oriental (al este hasta el río Magdalena).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus promeropirhynchus (, 1840) – norte de Colombia (pendiente occidental de los Andes occidentales al este hasta el río Magdalena) y oeste de Venezuela (Serranía del Perijá, Trujillo, Mérida, Táchira).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus procerus , 1860 – montañas del norte y centro de Venezuela (noroeste de Zulia, norte de Mérida y Lara haci el este hasta Sucre, al sur hasta el norte de Monagas y este de Guárico.
 Xiphocolaptes promeropirhynchus macarenae , 1959 – Sierra de la Macarena y piedemontes orientales de los Andes centrales de Colombia (sur de Meta, Caquetá).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus neblinae , 1955 – Cerro de la Neblina, en el sur de Venezuela (sur de Amazonas); posiblemente en el adyacente norte de Brasil.
 Xiphocolaptes promeropirhynchus tenebrosus , 1948 – tepuyes del sureste de Venezuela (Chimantá-tepui y Monte Roraima, en el sureste de Bolívar) y adyacente Guyana (montañas Acary), probablemente también en los tepuyes adyacentes del norte de Brasil; también en tierras bajas de Guyana y Guayana francesa.
 Xiphocolaptes promeropirhynchus ignotus , 1890 – Andes ecuatorianos.
 Xiphocolaptes promeropirhynchus crassirostris , 1885 – piedemontes andinos en el suroeste de Ecuador (oeste de El Oro, Loja) y noroeste de Perú (Tumbes, Piura).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus compressirostris , 1882 – Andes peruanos norteños (Amazonas, Cajamarca, San Martín).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus phaeopygus , 1896 – Andes centrales peruanos (Junín).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus lineatocephalus (, 1847) – Andes desde el sureste de Perú (Cuzco) al sur hasta el noroeste y centro de Bolivia (La Paz, Cochabamba, Santa Cruz).

 Grupo politípico orenocensis:
 Xiphocolaptes promeropirhynchus solivagus , 1950 – pendiente oriental de la cordillera peruana (región de Chanchamayo en Junín, probablemente al norte hasta Huánuco).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus orenocensis , 1902 – tierras bajas del noroeste amazónico al norte del río Amazonas, desde el este de Colombia y sur de Venezuela (Amazonas) al sur hasta el noreste de Ecuador, noreste de Perú y noroeste de Brasil (al este hasta el río Negro).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus berlepschi , 1908 – tierras bajas amazónicas del oeste de Brasil al sur del río Solimões (al este hasta el río Madeira); límite occidental incierto.
 Xiphocolaptes promeropirhynchus paraensis , 1945 – centro de la Amazonia brasileña, al sur del Amazonas, desde el Madeira al este hasta el río Xingu, al sur hasta el norte de Mato Grosso (Alta Floresta).
 Xiphocolaptes promeropirhynchus obsoletus , 1917 – tierras bajas del norte y este de Bolivia (La Paz al este hasta Santa Cruz).

 Grupo monotípico carajaensis:
 Xiphocolaptes promeropirhynchus carajaensis , 2002 – sureste de la Amazonia brasileña al sur del Amazonas, desde el Xingu al este hasta los ríos Tocantins y Araguaia, en Pará.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Xiphocolaptes promeropirhynchus en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Xiphocolaptes promeropirhynchus en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de  Xiphocolaptes promeropirhynchus en Wikiaves.

promeropirhynchus
Aves de México
Aves de América Central
Aves de América del Sur
Taxones descritos por René Primevère Lesson
Animales descritos en 1840

Xiphocolaptes promeropirhynchus


A Casa Lambert é uma construção histórica fundada em 1875 pelos irmãos Antônio e Virgílio Lambert, imigrantes italianos que se estabeleceram durante o século XIX no atual município de Santa Teresa, no interior do estado do Espírito Santo e considerada a primeira colônia de italianos no Brasil.

História
De acordo com pesquisas históricas, os irmãos Antônio e Virgílio, e Ermínia Lambert (filha de Virgílio) saíram da Itália, da região de Centa, no Trentino, e desembarcaram no Brasil no ano de 1875 no navio Rivadávia. Eles chegaram no Rio de Janeiro, de onde seguiram viagem para o Espírito Santo, ainda no início da colonização de Santa Teresa, região então conhecida como Núcleo do Timbuhy.

Antônio era pintor e escultor, tendo frequentado a Academia de Belas Artes de Veneza. Já seu irmão Virgílio, tinha experiência em manutenção de navios. Construíram a casa para estabelecer a família na região e logo começaram a trabalhar com plantações de café, em simultâneo, em que iniciaram a sericultura — cultivando bicho-da-seda, recebendo reconhecimento internacional.

A casa manteve-se na família Lambert com o passar dos anos até 2007. Com o processo de urbanização, a estrada São Lourenço cortou o seu quintal, separando-a da capela construída pelos irmãos. Esse e outros avanços urbanos levaram à realização de alterações na estrutura interna e externa da casa no século XIX e XX.

Características
A Casa Lambert foi construída.junto ao rio São Lourenço, utilizando a técnica de pau a pique, também conhecida como taipa de mão ou estuque, tanto interna quanto externamente. Apresenta dois pavimentos de planta retangular e armação de taipa com varas colocadas no sentido diagonal. Originalmente, a Casa era coberta de tabuinhas, hoje substituídas por telhas de zinco e o piso original de chão batido foi substituído por friso de madeira.A técnica de pau a pique, utilizada pelos Lambert, predominou nas residências construídas pelos primeiros imigrantes italianos que se estabeleceram no Brasil, sendo também uma referência às tradições encontradas então no Trentino.

Ao longo dos anos, passou por algumas alterações, com a construção de cozinha, banheiro e área de serviço, além da adição do telhado de zinco.

Tombamento
A Casa Lambert foi tombada como patrimônio histórico pela Secretaria de Cultura do Estado do Espírito Santo em 1985, devido à sua importância cultural, sendo uma das primeiras construções edificadas no local. Continuou servido de moradia dos herdeiros dos Lambert até 2007, quando foi comprada e transformada em espaço cultural.

Após passar por restauração em 2010, a Casa Lambert foi aberta ao público em 2011. Funciona hoje como Casa da Memória, contando a história da imigração italiana na região e também da família Lambert. Ela pode ser visitada nas sextas-feiras, sábados, domingos e feriados de 08h às 11h e 12h30 às 15h30.

Referências

Espírito Santo (estado)
Construções do Espírito Santo
Santa Teresa (Espírito Santo)

Casa Lambert


Masakr u Greysteelu odigrao se 30. listopada 1993. u Greysteelu u Sjevernoj Irskoj.

Radnja
Tri osobe, pripadnici lojalističke paravojne skupine Ulsterski borci za slobodu (Ulster Freedom Fighters), napale su bar Rising Sun Bar tijekom proslave halloweena. 8 osoba je ubijeno i 13 povrjeđeno u baru koji se nalazi u katoličkoj četvrti. Ovaj napad bio je osvetnička akcija za bombaški atentat na Shankill Road koji je izvela Privremena IRA 23. listopada.

Torrens Knight, Stephen Irwin, Jeffrey Deeney i Brian McNeill osuđeni su za ubojstvo 8 osoba na kaznu doživotnog zatvora ali dobili su amnestiju poslije sporazuma iz Belfasta u prosincu 1999.

Terorizam u Sjevernoj Irskoj
Teroristički napadi u Ujedinjenom Kraljevstvu

Masakr u Greysteelu


722 (DCCXXII) perşembe günü başlayan bir yıldır.

Olaylar
 Vikingler Hehil Muharebesi'nde Wessex Krallığı'nı yendi.

Doğumlar
 I. Fruela, Asturias Kralı

Ölümler
 Divaştiç, Soğd lideri
 Máel Ruba, İrlandalı din adamı (d. 642)

722


Fernando del Paso Morante () () a fost un scriitor și poet mexican.

Biografie
Fernando del Paso Morante a studiat doi ani economia la Universidad Nacional Autónoma de México (UNAM). Timp de 14 ani a trăit în Londra, unde a lucrat pentru British Broadcasting Corporation (BBC), și în Franța, unde a activat pentru Radio France Internationale. Din 1989 până în 1992 a fost în Paris, de asemenea, Consul General mexican.

În 1992 se întoarce în Mexic și preia conducerea la Biblioteca Iberoamericana "Octavio Paz" a Universității  din Guadalajara. Din 1996 până la moartea sa a fost membru în Colegio Nacional de México.

Opera

Novelă
 José Trigo (1966)
 Palinuro de México (1977)
 Noticias del Imperio (1987)
 Linda 67. Historia de un crimen (1995)

Poezie
 Sonetos de lo diario (1958)
 De la A a la Z (1988)
 Paleta de diez colores (1990)
 Sonetos del amor y de lo diario (1997)
 Castillos en el aire (2002)
 PoeMar (2004)

Teatru
 La loca de Miramar (1988)
 Palinuro en la escalera (1992)
 La muerte se va a Granada (1998)

Povestire
 Cuentos dispersos (1999)

Eseu
 El coloquio de invierno, con Carlos Fuentes y Gabriel García Márquez (1992)
 Memoria y olvido. Vida de Juan José Arreola (1920-1947) (1994)
 Viaje alrededor de El Quijote (2004)
 Bajo la sombra de la historia. Ensayos sobre el islam y el judaísmo. vol. I. (2011)

Alte opere
 Douceur et passion de la cuisine mexicaine (1991)
 Trece Técnicas Mixtas (1996)
 2000 caras de cara al 2000 (2000)
 Castillos en el aire. Fragmentos y anticipaciones. Homenaje a Maurits Cornelis Escher (2002)

Premii
 1966: Premio Xavier Villaurrutia de escritores para escritores
 1976: Mexico Novel Award
 1982: Premiu Rómulo Gallegos
 1985: Best Novel Published in France Award pentru Palinurus of Mexico
 1985: Casa de las Américas
 1986: Premiul Radio Nacional de España
 1987: Mazatlán
 1991: Premio Nacional de Lingüística y Literatura
 2007: Premul Feria Internacional del Libro (FIL)
 2007: Denumirea Bibliotecii Universitare Universidad de Guadalajara din Ocotlán (Jalisco) în Biblioteca Fernando del Paso
 2015: Premiul Cervantes

Referințe

Legături externe
 Fernando del Paso (El Colegio Nacional)
 Library and Media Center Fernando del Paso

Nașteri în 1935
Decese în 2018
Scriitori din secolul al XX-lea
Literatura secolului al XXI-lea
Literaturile de limbă spaniolă
Literatură mexicană
Scriitori mexicani
Oameni din Ciudad de México

Fernando del Paso


(en français Commerce des Innocents) est un thriller américain de 2012 écrit et réalisé par Christopher Bessette et mettant en vedette Dermot Mulroney, Mira Sorvino, John Billingsley, Trieu Tran et Vithaya Pansringarm.

Le film a été tourné sur place à Bangkok, en Thaïlande. Il cherche à sensibiliser et à impliquer dans la lutte contre la traite des êtres humains.

Synopsis
Dans les ruelles d'une ville touristique du Cambodge actuel, nous découvrons une salle en parpaing crasseuse ; un lit avec des draps souillés ; une petite fille attend que le prochain homme l'utilise. Alex, un enquêteur sur la traite des êtres humains, joue le rôle de son prochain client alors qu'il négocie avec le proxénète pour l'utilisation de l'enfant. Claire, la femme d'Alex, est prise dans le courant de sa nouvelle vie en Asie du Sud-Est et de son rôle de bénévole dans un centre d'accueil pour filles secourues. Elle et Alex sont toujours aux prises avec leur chagrin d'avoir perdu un enfant des années plus tôt. Alors qu'ils luttent tous les deux à leur manière pour surmonter la douleur de leur passé et les réalités de l'exploitation des enfants là où ils vivent et travaillent maintenant, ils se retrouvent entraînés ensemble dans la vie des filles du quartier, dont la liberté et la dignité sont menacées.

Production

Développement
L'inspiration de Trade of Innocents est venue d'une combinaison de l'expérience du réalisateur (Christopher Bessette) et de son voyage à Phnom Penh, et de l'expérience des producteurs Bill et Laurie Bolthouse lors de leur voyage à Phnom Penh. Christopher Bessette et Bill et Laurie se sont ensuite réunis pour faire le film.

Mira Sorvino s'intéresse depuis longtemps à soutenir la cause de la fin de la traite des êtres humains. Lorsqu'on lui a demandé d'être actrice dans Trade of Innocents, elle a dit:

Sortie
En janvier 2011, Monterey Media a acquis les droits de distribution du film aux États-Unis et au Canada auprès de Bicycle Peddler LLC.

Festivals
Trade of Innocents a été sélectionné pour être projeté dans les festivals de films suivants :

 Festival du film de Breckenridge 2012,
 Festival du film Cornerstone de Toronto 2012.

Sortie en salles
Le film débutera sa sortie en salles le 5 octobre au Quad Cinema de New York.

Réception critique
Media Mike's a également qualifié le film de

Récompenses

Références

Liens externes

Film américain sorti en 2012
Film dramatique américain
Thriller (film) américain
Film en anglais
Film indépendant américain
Film sur la traite des êtres humains

Trade of Innocents


O Derby Eterno (servio: Вечити дерби / Večiti derbi), também chamado Derby do Sudeste da Europa e Derby de Belgrado (sérvio): Београдски дерби / Beogradski derbi), é o derby local em Belgrado, capital da Sérvia, entre ferozes rivais da cidade Estrela Vermelha Belgrado e Partizan Belgrado, dois do maiores e mais populares clubes da Sérvia, embora o derby tenha causado divisão em toda a Sérvia. Tem sido descrito como "uma das mais amargas rivalidades do futebol europeu".

A rivalidade está presente em vários desportos diferentes, mas os jogos mais intensos são nas secções de futebol e basquetebol de ambos os clubes. Começou imediatamente após a criação dos dois clubes em 1945 e os dois clubes têm sido dominantes no futebol nacional desde então.

De acordo com um inquérito de 2008, o Estrela Vermelha é o clube mais popular na Sérvia, com 48% da população a apoiá-los. O segundo mais popular é o Partizan. Ambos os clubes têm também muitos adeptos em Montenegro.

A rivalidade futebolística é altamente considerada a nível mundial como uma das mais ferozes. A maior audiência para um jogo Estrela Vermelha-Partidário foi de cerca de 108.000 espectadores no Estádio Estrela Vermelha.

História
As origens do Estrela Vermelha e do Partizan são encontradas nas instituições políticas da Iugoslávia comunista pós-Segunda Guerra Mundial. O Estrela Vermelha foi formado em 4 de março de 1945 pela Aliança Unida da Juventude Antifascista, parte da nova autoridade civil na Iugoslávia. Alguns meses depois, em 4 de outubro de 1945, o Partizan foi fundado como a associação esportiva do Exército do Povo Iugoslavo (JNA). A primeira partida entre os dois times de futebol foi disputada em 5 de janeiro de 1947. O Estrela Vermelha venceu por 4–3 e uma intensa rivalidade se desenvolveu desde então. O Partizan conseguiu sua primeira vitória, por 1 a 0, no derby seguinte, em 27 de abril de 1947.

No entanto, a feroz tradição do derby de Belgrado se origina da rivalidade pré-Segunda Guerra Mundial entre o BSK Belgrado e o SK Jugoslavija no Reino da Iugoslávia . O SK Jugoslavija foi dissolvido em 1945 pelas novas autoridades comunistas com suas propriedades nacionalizadas e a maior parte assinada pelo recém-formado Estrela Vermelha. Por outro lado, o BSK foi autorizado a continuar existindo pelas novas autoridades; após sucessivas mudanças de nome, o clube passou a ser conhecido como OFK Beograd desde 1957, perdendo sua relevância para o recém-fundado Partizan no processo. Embora o OFK Beograd tenha se tornado um sucesso por si só, tanto o Estrela Vermelha quanto o Partizan rapidamente o ultrapassaram em popularidade.

Com o tempo, a rivalidade em campo entre Estrela Vermelha e Partizan no Campeonato Iugoslavo refletiu a luta pelo poder entre o Ministério do Interior e o Ministério da Defesa. Os dois clubes dominaram a Primeira Liga Iugoslava pós-1945, com o Estrela Vermelha vencendo 19 e o Partizan vencendo 11 campeonatos iugoslavos. Os confrontos destes dois contra o Hajduk Split e o Dinamo Zagreb, terceiro e quarto respectivamente em número de títulos nacionais, foram igualmente intensos. Os quatro clubes eram conhecidos como os 4 grandes. Após a separação da Iugoslávia em 1992, o Derby de Belgrado se intensificou ainda mais, com os dois clubes desde então conquistando todos os títulos nacionais, exceto um (na edição 1997-98 da Primeira Liga da Sérvia e Montenegro, que foi vencida pelo FK Obilić), com o Partizan vencendo mais 16 e o Estrela Vermelha vencendo 13 até 2022.

Títulos

Internacional
O Estrela Vermelha conquistou 2 troféus internacionais, 2 regionais e 62 nacionais, tornando-se o clube de futebol de maior sucesso na Sérvia e na ex-Iugoslávia. O Partizan participou em uma final europeia, conquistou 44 troféus nacionais e também 1 troféu regional.

 Taça dos Campeões Europeus / UEFA Champions League
 Vencedores (1): 1990–91
 Copa Intercontinental
 Vencedores (1): 1991
 Taça UEFA / UEFA Europa League
 Vice-campeão (1): 1978–79
 Supercopa da UEFA
 Vice-campeão (1): 1991
 Taça Mitropa
 Vencedores (2): 1958, 1967–68

Partizan: títulos internacionais - 1

 Taça dos Campeões Europeus / UEFA Champions League
 Vice-campeão (1): 1965–66
 Taça Mitropa
 Vencedores (1): 1978

Torcida
Um aspecto importante do clássico de Belgrado são os torcedores. Ambos os lados se preparam intensamente entre as partidas, fazem grandes bandeiras e mensagens especiais apropriadas para aquela ocasião específica, para serem geralmente direcionadas ao lado oposto.

Delije

Os torcedores das várias equipes esportivas do Estrela Vermelha são conhecidos como Delije ( cirílico sérvio : Делије, traduzido aproximadamente para o inglês como Heróis ). A palavra Delije é plural de delija, palavra de origem turca (deli) que entrou na língua sérvia durante o período otomano, significando jovem corajoso, forte ou bonito. O nome Delije começou a ser usado por torcedores hardcore do Estrela Vermelha durante o final dos anos 1980, com a inauguração oficial ocorrendo em 7 de janeiro de 1989. Até aquele ponto, os fãs obstinados do Estrela Vermelha estavam espalhados entre 7–8 grupos de fãs que dividiam a arquibancada norte no Estrela Vermelha Stadium (conhecido coloquialmente como Marakana), sendo os mais proeminentes Red Devils, Zulu Warriors e Ultras . Como sinal de agradecimento, a direção do clube permitiu que a palavra Delije em letras maiúsculas fosse escrita na arquibancada norte do estádio - o ponto de encontro dos torcedores mais leais e apaixonados do clube. Eles também são chamados de Cigani (em inglês: Gypsies ) por seus arquirrivais Grobari, torcedores do Partizan. Embora Delije geralmente considere o nome Cigani um insulto, eles ocasionalmente usam esse nome em suas próprias canções e cantos. Em 2010, Delije consistia em quatro grupos maiores: Belgrade Boys, Ultra Boys, Heroes e Brigate .

Grobari
Os apoiadores do Partizan, conhecidos como Grobari ( em cirílico sérvio : Гробари, Gravediggers ou Undertakers ), foram formados em 1970. A origem do apelido em si é incerta, mas uma teoria aceita é que foi dado por seus maiores rivais, os torcedores do Estrela Vermelha, referindo-se às cores predominantemente pretas do clube que eram semelhantes aos uniformes dos agentes funerários. A outra teoria diz que o nome vem do nome da rua do estádio do Partizan, Humska ( humka que significa "monte grave"), na verdade recebeu o nome da terra medieval de Hum . Os primeiros grupos de torcedores organizados do Partizan começaram a visitar o estádio JNA no final dos anos 1950. A participação do Partizan na final da Copa da Europa de 1966 atraiu muito mais torcedores ao estádio e é considerado o ponto em que a torcida organizada se mudou para a arquibancada sul do estádio, onde se reúne até hoje. Durante a década de 1970, o Grobari começou a trazer equipamentos para torcedores para os estádios, como lenços de apoio, placas, faixas e sinalizadores. Na década de 1980, o Grobari era um dos quatro principais grupos de torcedores da SFR Iugoslávia e começou a fazer turnês em todas as partidas do Partizan em todo o país e na Europa. Por causa de seu hooliganismo expresso em relação aos torcedores de outros clubes naquela época, os torcedores que representavam o núcleo da empresa Grobari eram frequentemente chamados entre si de "Riot Squad". Eles eram mais conhecidos por seu estilo inglês de apoio, que se baseava principalmente em canto alto e contínuo. Em 2010, o Grobari consistia em três grandes grupos: Grobari 1970, Zabranjeni e Južni Front .

Estádios
Quando o Estrela Vermelha Belgrado é o anfitrião, o derby é disputado no Rajko Mitić Stadium . Coloquialmente conhecido como "Marakana" após o famoso estádio brasileiro, foi inaugurado em 1963. Sua capacidade é de 53.000 espectadores (100.000 antes do regulamento da UEFA), a mais alta do país. O Estrela Vermelha Stadium foi o anfitrião da final da Copa Européia de 1973, da final da UEFA Euro 1976 e da final da Copa UEFA de 1979 .

Quando o anfitrião é o Partizan, o derby é disputado no Partizan Stadium, anteriormente conhecido como JNA Stadium que ainda é seu nome comum. Foi inaugurado em 1949. A sua capacidade é de 29.775 espectadores (55.000 antes dos regulamentos da UEFA). Os torcedores do Partizan o chamam de Fudbalski Hram (em inglês: "Templo do futebol" ). Ambos os estádios estão localizados a 1 quilômetro um do outro no bairro Autokomanda de Belgrado .

Registros
Jogadoras

 Mais jogos: 31, Saša Ilić pelo Partizan .
 Mais gols: 13, Marko Valok pelo Partizan .
 Jogador mais jovem utilizado: 16 anos e 30 dias, Dušan Vlahović pelo Partizan a 27 de fevereiro de 2016 (150.º derby eterno).
 Jogador mais velho em funções: 41 anos e 116 dias, Saša Ilić pelo Partizan a 25 de abril de 2019 (160.º derby eterno).

 Mais vitórias consecutivas na liga: 24, Estrela Vermelha durante a temporada 2015–16 .
 Mais jogos consecutivos da liga sem derrota (sequência invicta): 57, Estrela Vermelha de 14 de outubro de 2017 a 20 de abril de 2019 (contando playoffs).

Temporada

 Mais pontos conquistados em uma única temporada: 108, Estrela Vermelha durante a temporada 2020–21 .
 Mais gols de equipe em uma única temporada: 114, Estrela Vermelha durante a temporada 2020-21 .
 A melhor diferença de gols em uma única temporada: +94, Estrela Vermelha durante a temporada 2020-21 .
 Maior diferença de pontos em uma única temporada: 32 pontos. Após 24 rodadas disputadas, o Estrela Vermelha tinha 68 pontos com o primeiro lugar na liga, enquanto o Partizan tinha 36 pontos, colocando-os em 6º lugar na liga durante a temporada 2015-16 .

Comparecimento

 Maior público em um único jogo: 108.000 espectadores em 7 de novembro de 1976 (59º Derby Eterno).

Registros do jogador

Classificação frente a frente na Primeira Liga Iugoslava (1947–1992)

Classificação frente a frente na Primeira Liga da Sérvia e Montenegro e na SuperLiga da Sérvia (1992–presente)

• Total: Estrela Vermelha com 42 melhores resultados, Partizan com 33 melhores resultados (no final da temporada 2021–22)

Estatísticas

Resultados frente a frente

Todas as estatísticas estão corretas em 31 de agosto de 2022.

Últimos dez jogos

Jogadores que jogaram pelos dois clubes (carreira sênior)

 Miodrag Jovanović (Estrela Vermelha, através do BSK Beograd, Partizan)
 Milivoje Đurđević (Partizan, Estrela Vermelha)
 Milovan Ćirić (Estrela Vermelha, Partizan)
 Jovan Jezerkić (Estrela Vermelha, Partizan, novamente Estrela Vermelha)
 Jovan Beleslin (Estrela Vermelha, Partizan)
 Tihomir Ognjanov (Partizan, através de Spartak Subotica, Estrela Vermelha)
 Bela Palfi (Partizan, através de Spartak Subotica, Estrela Vermelha)
 Miomir Petrović (Estrela Vermelha, Partizan)
 Božidar Drenovac (Estrela Vermelha, Partizan)
 Vasilije Šijaković (Partizan, através do BSK Beograd, Estrela Vermelha)
 Ranko Borozan (Partizan, Estrela Vermelha)
 Branko Zebec (Partizan, Estrela Vermelha)
 Antun Rudinski (Estrela Vermelha, Partizan)
 Radivoje Ognjanović (Partizan, Estrela Vermelha)
 Velibor Vasović (Partizan, Estrela Vermelha, novamente Partizan)
 Zvezdan Čebinac (Partizan, Estrela Vermelha)
 Vladimir Jocić (Estrela Vermelha, através de Radnički Niš, Partizan)
 Milan Babić (Estrela Vermelha, por Napredak, Partizan)
 Milko Đurovski (Estrela Vermelha, Partizan)
 Goran Milojević (Estrela Vermelha, Partizan)
 Dejan Joksimović (Estrela Vermelha, através de Vojvodina, Partizan, novamente Estrela Vermelha)
 Rade Mojović (Partizan, através de Obilić, Estrela Vermelha)
 Petar Puača (Estrela Vermelha, Partizan, através do OFK Beograd, Obilić, novamente Estrela Vermelha)
 Nikoslav Bjegović (Partizan, através de Radnički Kragujevac, OFK Beograd, Vojvodina, Estrela Vermelha)
 Dalibor Škorić (Partizan, através de Rudar Pljevlja, Rad, Estrela Vermelha)
 Cléo (Estrela Vermelha, Partizan)
 Vladimir Stojković (Estrela Vermelha, por Nantes, Vitesse, Sporting, Getafe, Wigan Athletic, novamente Sporting, Partizan, Ergotelis, Maccabi Haifa, Nottingham Forest, novamente Partizan)
 Miloš Bosančić (Partizan, através do Boavista, OFK Beograd, Čukarički, Slovan Liberec, Gyeongnam, Estrela Vermelha)
 Aboubakar Oumarou (Estrela Vermelha, através de OFK Beograd, Vojvodina, Waasland-Beveren, Partizan)
 Petar Đuričković (Estrela Vermelha, através de Radnički Kragujevac, Radnički Niš, Partizan)
 Ognjen Ožegović (Estrela Vermelha, através de Banat, Voždovac, Rad, Jagodina, Borac Čačak, Vojvodina, Changchun Yatai, Čukarički, Partizan)

Transferências entre dois clubes (jogadores)

 Milivoje Đurđević (do Partizan para o Estrela Vermelha no verão de 1947)
 Milovan Ćirić (do Estrela Vermelha para o Partizan no verão de 1947)
 Jovan Jezerkić (de Estrela Vermelha para Partizan no outono de 1947)
 Jovan Jezerkić (do Partizan para o Estrela Vermelha no verão de 1948)
 Miomir Petrović (do Estrela Vermelha para o Partizan no verão de 1948)
 Božidar Drenovac (de Estrela Vermelha para Partizan no verão de 1948)
 Dušan Krajčinović (de Estrela Vermelha para Partizan no verão de 1952)
 Ranko Borozan (de Partizan para Estrela Vermelha no verão de 1957)
 Branko Zebec (de Partizan para Estrela Vermelha no verão de 1959)
 Antun Rudinski (de Estrela Vermelha para Partizan no verão de 1962)
 Radivoje Ognjanović (do Partizan para o Estrela Vermelha no verão de 1962)
 Velibor Vasović (do Partizan para o Estrela Vermelha no verão de 1963)
 Velibor Vasović (do Estrela Vermelha para o Partizan no verão de 1964)
 Zvezdan Čebinac (do Partizan para o Estrela Vermelha no verão de 1964)
 Milko Đurovski (do Estrela Vermelha para o Partizan no verão de 1986)
 Goran Milojević (do Estrela Vermelha para o Partizan no verão de 1988)
 Dejan Joksimović (do Partizan para o Estrela Vermelha no verão de 1990)
 Petar Puača (do Estrela Vermelha para o Partizan no outono de 1990)
 Cléo (de Estrela Vermelha para Partizan no verão de 2009)

Transferências entre dois clubes (treinadores)

 Milovan Ćirić (do Partizan para o Estrela Vermelha no verão de 1954. )

Referências
Clássicos do futebol

Estrela Vermelha de Belgrado
FK Partizan

Derby Eterno (Sérvia)


The 16th century in Canada saw the first contacts, since the Norsemen 500 years earlier, between the indigenous peoples in Canada living near the Atlantic coast and European fishermen, whalers, traders, and explorers.

Following the discovery of the Americas by Christopher Columbus in 1492 and the subsequent voyage to the land that became known as Canada by John Cabot in 1497, Europeans visited the Atlantic coast with increasing frequency. Cabot's report of abundant codfish drew European fishermen to the waters near Canada. Most of the visits in the 16th century were unrecorded, although by mid-century the number of European fishing boats and whaling ships visiting Newfoundland, Labrador, the Gulf of St. Lawrence, and Nova Scotia ran into the hundreds annually. Many of the Europeans came ashore to trade with the indigenous peoples or process their catch.

The tribes of indigenous people living in the area visited by Europeans were the Inuit in Labrador, the Beothuk in Newfoundland, the Micmaq in Nova Scotia and the southern part of the Gulf of St. Lawrence, the St. Lawrence Iroquoians along the St. Lawrence River in Quebec and Ontario, and the Innu (Montagnais), north of the St. Lawrence River. The tribes of the Wabenaki and Haudenosaunee (Iroquois) Confederacies would also play a role in the history of Canada during this century.

The principal resources drawing Europeans to Canada were a seemingly inexhaustible fishery of cod and marine mammals (for oil). Toward the end of the century, trading with indigenous people for furs became important.

Events: 1500 to 1550

 1501: At the direction of the king of Portugal, Gaspar Corte-Real led three caravels to North America, probably sailing along the eastern coast of Newfoundland and possibly to Labrador. Two vessels made it back to Portugal with as many as 49 captured indigenous people, probably Beothuk. Corte-Real and his vessel disappeared, fate unknown.
 1502. The Cantino World Map was the first map showing the world-wide discoveries of Portugal. The map shows a representation of what is probably Newfoundland with the caption that this land belongs to Portugal.
 c. 1502: A vessel, the Gabriel, owned by Bristol merchants returned from  North America with three indigenous captives. This vessel (or another one in the same year) may also have brought the first cargo of codfish from the Americas to Europe.
 1504: Breton and Norman fishermen from France are known to have begun fishing near "New Found Land," probably on the Grand Banks southeast of Newfoundland.
 1504: Sebastian Cabot, the son of John Cabot, headed a two ship expedition from Bristol to North America and came back to England with a cargo of salted codfish and fish livers.
 1504: Portugal imposed tariffs on American codfish imported into the country.
 1506: A ship's captain, Jean Denys, visited Newfoundland on a fishing expedition. He was from Honfleur in Normandy and was the first Frenchman known to have visited Canada.
 1508: France sent out an exploratory mission of two ships from the city of Dieppe under the command of Thomas Aubert. He brought back to France seven indigenous captives, the first the French had seen. Aubert named the St. Lawrence River and said he ascended the river for 80 leagues, about . He reported that the country was rich in fur-bearing animals.
 1508-1509: Sebastian Cabot sailed from Bristol and looked for a Northwest Passage to Asia, possibly entering Hudson Bay before his mutinous crew made him turn back. He then turned south and followed the Atlantic coast to the approximate latitude of Washington, D.C. before returning to England.
 1517: Basque fishermen visited Newfoundland for the first time.
 1520: João Álvares Fagundes sailed to the Americas on behalf of Portugal. He sailed along the south coast of Newfoundland. Some historians believe he founded a short-lived colony on Cape Breton Island, Nova Scotia.
 1523-24: Giovanni da Verrazzano, sailing for France, sailed along the Atlantic coast from North Carolina north to Nova Scotia and Newfoundland.
 1529: A large wooden enclosure built in the 1520s at the , Labrador indicates that whaling was underway in the Strait of Belle Isle.
 1534: In his first voyage to the Americas, Frenchman Jacques Cartier circled the Gulf of St. Lawrence. On the southern shore of the Gaspe Peninsula near the future town of Carleton-sur-Mer he met a group of 300 Micmaq people who were fishing from canoes. Later, he met a group of more than 200 Iroquoians, men, women, and children on Gaspe Bay. They had travelled in 40 canoes to Gaspé to fish for Atlantic mackerel which abounded in the area. They were more than  from their home of Stadacona, on the site of present-day Quebec City. Both the Micmaq and the Iroquoians met the French "very familiarly" probably indicating previous trading contacts with Europeans. Cartier seized two Iroquoians and took them back to France with him.
 1535-1536: Cartier with three ships and 110 men returned to Canada. He sailed up the St. Lawrence River and reached the St. Lawrence Iroquoian villages of Stadacona and Hochelaga (now Quebec City and Montreal). He was guided by the two Iroquoians he had seized on his previous voyage. Cartier wintered near Stadacona. Twenty-five of his men died of scurvy before the Iroquoians told him that tea made from the needles of the white cedar tree would prevent the disease. With the indigenous people increasingly antagonistic, Cartier kidnapped about ten of the Iroquoians, including the leader, Donnacona, and sailed back to France. Cartier told stories in France of the existence of a rich kingdom of Saguenay in the interior of North America.
 1536: Spanish Basque whaling ventures began at Red Bay in southernmost Labrador on the Strait of Belle Isle. The Basques whaling operation in the 16th century was large, with an average of 15 large and often armed ships and 600 men visiting Red Bay annually during the next 40 years to hunt bowhead and right whales. Bowhead whales migrated through the Strait of Belle Isle beginning in October and right whales in June. Red Bay has been designated as a UNESCO World Heritage Site to preserve the remains of the whale oil processing operations at the site.
 1537: Iron goods in quantity were being traded by Europeans to Indians for marten skins in the Strait of Belle Isle.
 c. 1540: Many thousands of fur skins were being transported from Canada to France each year.
 1541: Jacques Cartier and Sieur de Roberval led an attempt to colonize Quebec. Cartier left France with five ships and 500 colonists and founded the first French settlement in America, Charlesbourg-Royal, at the mouth of the Rivière du Cap Rouge in what would become Quebec City. However, he encountered problems with the St. Lawrence Iroquoians at Stadacona and in other sites. His account of experiences ends at this point and what happened afterward at Charlesbourg-Royal is unknown.
 1542: Cartier abandoned Charlesbourg-Royal and set off for France with his remaining ships and men. He met Roberval in Newfoundland and was ordered to turn back to Charlesbourg-Royal, but Cartier defied the order and left secretly for France. Roberval and his three ships continued on to Charlesbourg-Royal where he reestablished the colony. The colony was beset by problems of cold winters, famine, unfriendly Iroquoians, and Roberval's dictatorial temperament.
 1542: At Blanc-Sablon in the Strait of Belle Isle, a St. Lawrence Iroquoian chief from Stadacona dined on board a Basque vessel and bragged of killing 35 woodcutters in the settlement established by Cartier. The Spanish Basques and the Iroquoians appear to have forged a partnership against other indigenous people of the region and other European powers. The name "Iroquois" probably derives from a Basque language word, as does the names of several other indigenous peoples in the region.
 1543: Roberval abandoned his colony at Charlesbourg-Royal and returned to France with all the colonists. The only wealth he had found was fool's gold and false diamonds. Cartier's and Roberval's failures in Canada inspired the proverb "as false as Canadian diamonds." For the next 50 years, France had no interest in attempting to establish a colony in Canada.

Events: 1550-1599
 1550: Pottery found at the Red Bay Basque whaling station in the Strait of Belle Isle is suggestive of the presence of St. Lawrence Iroquoians at the site, more than  from their villages along the St. Lawrence River. An Englishmen visiting the area said that the indigenous people helped the Basques "with great diligence and patience to kill, cut up and boil the whales to make...oil."
 1570s: Isolated from the trade in Canada, and also from trade originating from the coast of the future United States, the Mohawk tribe of the Haudenosaunee or Iroquois Confederacy aggressively attacked northward from their homeland along the Mohawk River in New York. Possibly they were assisted by neighbouring Algonquin speaking tribes who contested the control of the St. Lawrence River by the St. Lawrence Iroquoians. Many historians believe that the disappearance of the St. Lawrence Iroquoians by about 1580 was caused by the Mohawk attacks.
 1576: With three small ships, Martin Frobisher of England made his first attempt to find a Northwest Passage. He landed in Frobisher Bay on Baffin Island, persuaded that he had found a way to the "South Sea" (the Pacific Ocean) and Asia. He came into contact with the Inuit. Five of his men disappeared, apparently captured by the Inuit. Frobisher took an Inuit hostage in retaliation.
 1577: With financial support from the Queen of England, Frobisher set out with three vessels and about 150 men for the Americas on his second expedition. He again found his way to Frobisher Bay and spent his time loading his ships with 200 tons of "gold." He also captured three Inuit and attempted to find the five men he had lost on his previous expedition. Returning to England, his "gold" turned out to be worthless.
 1578: Frobisher departed England with 15 ships and 400 men with the objective of founding a colony in the Arctic lands he had previously visited. He landed in Greenland and entered the Hudson Strait between the mainland of Canada and Baffin Island which could have led him to a Northwest Passage, but he turned back because of bad weather and ice-clogged waters and returned to England.
 1578: Records suggest that 500 French, primarily Breton and Norman, fishing boats were engaged in the Newfoundland fishery. Basque and Portuguese fishing boats may have numbered 200 to 300. English fishing boats numbered about 50.
 1579. The English parliament closed all ports to imports of Basque whale oil, effectively ending the Spanish Basque dominance of whaling in Canada. Only five Basque whalers visited North American waters in 1579, down from an average of 30 in the earlier 1570s. Basques, mostly French Basques, continued to be important in Canada for whaling and trade, especially trading for furs.
 c. 1580. The St. Lawrence Iroquoians disappeared from the St. Lawrence Valley, possibly destroyed by warfare, European diseases, or dispersed among other nearby peoples, such as the Huron-Wendat. All these scenarios may have played a role in their disappearance. Their disappearance opened up the Saint Lawrence River valley to European traders, especially the French who would soon be dominant in the region.
 1583.  After being absent for 40 years, the French returned to the St. Lawrence River. Members of the French Basque Hoyarsabal family of Saint-Jean-de-Luz ascended the river and traded and hunted whales at Tadoussac. Jacques Noël also ascended the St. Lawrence to Montreal, the site of the abandoned colony of his uncle, Jacques Cartier, and the St. Lawrence Iroquoian town of Hochelaga. The Iroquoians had disappeared.
 1584: Micheau de Hoyarsabal took with him for trade with the indigenous people at Tadoussac 100 copper kettles, 1,921 knives, 50 axes, several swords, a variety of textile products, and glass beads. The most important products traded by the indigenous people were beaver pelts, other valuable furs, and caribou and moose hides. In the late 16th century Tadoussac became an important multi-national trading center with an estimated 100 European ships visiting annually.
 1585: The Anglo-Spanish War (1585-1604) began. England sent ships to the Grand Banks, the Newfoundland expedition led by Bernard Drake, and captured many boats in the Portuguese and Spanish fishing fleets. The British and French gradually replaced the Spanish and Portuguese fishermen in Canadian waters.
 1590. Basque fisherman named a place "Pequeña Canada" (Little Canada), located at the mouth of the Saint-Augustin River near the Strait of Belle Isle. The name "Canada" is the Iroquoian word for settlement or village and possibly indicates that some of the St. Lawrence Iroquoians who had disappeared before 1583 had settled at this place.
 1598: The Marquis de la Roche de Mesgouez was appointed lieutenant-general of Canada by the king of France and established a colony with 50 men, mostly convicts, on Sable Island. The colony lasted until 1603 when it dissolved in chaos.
 1599: Samuel de Champlain, who would later establish the first permanent French colony in Canada, set out on his first voyage from France to the Caribbean Sea.

See also

Former colonies and territories in Canada
List of North American settlements by year of foundation
Timeline of the European colonization of North America
History of Canada
Timeline of Canada history
List of years in Canada

References

Further reading

Centuries in Canada

16th century in Canada


Velika nagrada Španjolske (službeno: Formula 1 Gran Premio de España Pirelli 2017) utrka je bolida Formule 1. Održana je 14. svibnja 2017. godine u Barceloni, u Španjolskoj. Bila je to peta utrka sezone 2017.

Sudionici utrke

* Zamjena, treći vozač

Britanac Lewis Hamilton u Mercedesu, bio je najbrži na prva dva treninga u Španjolskoj, dok je na trećem treningu u subotu uoči kvalifikacija, najbrže vrijeme postavio Finac Kimi Räikkönen u Ferrariju.

Hamilton je bio najbrži i na kvalifikacijama, ispred Sebastiana Vettela i Valtterija Bottasa. Britancu je to bio 64. pole position u karijeri.

Na startu utrke Vettel je pretekao Hamiltona, a u prvom zavoju došlo je do kontakta između Bottasa i Raikkkonena. Ferrarijev vozač je udario u Red Bull Maxa Verstappena, te je obojici puknuo ovjes, dok je Bottas prošao bez oštećenja na bolidu, ali je odustao u 38. krugu zbog problema s motorom. U 44. krugu Hamilton, koji je bio na drugačijoj strategiji od Vettela, je pretekao Nijemca i zadržao vodstvo do kraja utrke. Daniel Ricciardo je jedini završio utrku u istom krugu kao i Hamilton i Vettel. Vozači Force Indije, Sergio Pérez i Esteban Ocon, ostvarili su sjajno četvrto i peto mjesto, a prve bodove u sezoni osvojio je Pascal Wehrlein i momčad Sauber.

Rezultati kvalifikacija

 Stoffel Vandoorne je dobio 10 mjesta kazne zbog promjene elemenata pogonske jedinice.

Rezultati utrke
{|class="wikitable" style="font-size: 85%;"
!Poz.
!Br.
!Vozač
!Konstruktor
!Krugovi
!Vrijeme / Razlog odustajanja
!Grid
!Bodovi
|-
!1.
|style="color:#FFFFFF; background:#2AB4A5; text-align:center;" align=center | 44
|Lewis Hamilton
|Mercedes
|66
|1:35:56.497
|1.
|align="center"|25
|-
!2.
|style="color:#FFFFFF; background:#ff0000; text-align:center;" align=center | 5
|Sebastian Vettel
|Ferrari
|66
| +3.490
|2.
|align="center"|18|-
!3.
|style="color:#FFFFFF; background:#00007D; text-align:center;" align=center | 3|Daniel Ricciardo|Red Bull Racing-TAG Heuer|66
| +1:15.820
|6.
|align="center"|15|-
!4.
|style="color:#FFFFFF; background:#FF80C7; text-align:center;" align=center | 11
|Sergio Pérez|Force India-Mercedes|65
| +1 krug
|8.
|align="center"| 12|-
!5.
|style="color:#FFFFFF; background:#FF80C7; text-align:center;" align=center | 31
|Esteban Ocon|Force India-Mercedes|65
| +1 krug
|10.
|align="center"|10|-
!6.
|style="color:#000000; background:#FFB800; text-align:center;" align=center | 27
|Nico Hülkenberg|Renault|65
| +1 krug
|13.
|align="center"|8|-
!7.
|style="color:#ff0000; background:#0005C1; text-align:center;" align=center | 55
|Carlos Sainz Jr.|Toro Rosso-Renault|65
| +1 krug
|12.
|align="center"|6|-
!8.
|style="color:#FFFFFF; background:#0063FF; text-align:center;" align=center | 94|Pascal Wehrlein|Sauber-Ferrari|65
| +1 krug
|15.
|align="center"|4|-
!9.
|style="color:#ff0000; background:#0005C1; text-align:center;" align=center | 26
|Daniil Kvyat|Toro Rosso-Renault|65
| +1 krug
|19.
|align="center"|2|-
!10.
|style="color:#ff0000; background:#808080; text-align:center;" align="center" | 8|Romain Grosjean|Haas-Ferrari|65
| +1 krug
|14.
|align="center"|1|-
!11.
|style="color:#FFFFFF; background:#0063FF; text-align:center;" align=center | 9|Marcus Ericsson
|Sauber-Ferrari
|64
| +2 kruga
|16.
|
|-
!12.
|style="color:#000000; background:#FF5F0F; text-align:center;" align=center | 14|Fernando Alonso
|McLaren-Honda
|64
| +2 kruga
|7.
|
|-
!13.
|style="color:#0C0E8A; background:#FFFFFF; text-align:center;" align=center | 19|Felipe Massa
|Williams-Mercedes
|64
| +2 kruga
|9.
|
|-
!14.
|style="color:#ff0000; background:#808080; text-align:center;" align="center" | 20|Kevin Magnussen
|Haas-Ferrari
|64
| +2 kruga
|11.
|
|-
!15.
|style="color:#000000; background:#FFB800; text-align:center;" align=center | 30
|Jolyon Palmer
|Renault
|64
| +2 kruga
|17.
|
|-
!16.
|style="color:#0C0E8A; background:#FFFFFF; text-align:center;" align=center | 18|Lance Stroll
|Williams-Mercedes
|64
| +2 kruga
|18.
|
|-
!-
|style="color:#FFFFFF; background:#2AB4A5; text-align:center;" align=center | 77|Valtteri Bottas
|Mercedes
|38
|Motor
|3.
|
|-
!-
|style="color:#000000; background:#FF5F0F; text-align:center;" align=center | 2|Stoffel Vandoorne
|McLaren-Honda
|32
|Sudar / Ovjes
|20.
|
|-
!-
|style="color:#FFFFFF; background:#00007D; text-align:center;" align=center | 33|Max Verstappen
|Red Bull Racing-TAG Heuer
|1
|Sudar / Ovjes
|5.
|
|-
!-
|style="color:#FFFFFF; background:#ff0000; text-align:center;" align=center | 7|Kimi Räikkönen
|Ferrari
|0
|Sudar / Ovjes
|4.
|
|-
|}

 Pascal Wehrlein je završio utrku na 7. mjestu, ali zbog kazne od 5 sekundi koja je dodana na njegovo ostvareno vrijeme, pao je na jedno mjesto niže.

Ukupni poredak nakon 5 od 20 utrka

 Poredak vozača

 Poredak konstruktora

 Velika nagrada Rusije 2017. - Prošla utrka ← Formula 1 – sezona 2017.''' → Sljedeća utrka -  Velika nagrada Monaka 2017.

Izvori

Međunarodna automobilistička natjecanja u Španjolskoj
Španjolska-2017
Španjolska

Velika nagrada Španjolske 2017.


El Cajón del Diablo es una zona propuesta como Reserva especial de Biosfera que se encuentra al oeste del Estado de Sonora (México), entre los municipios de Hermosillo y Guaymas. Tiene una superficie de 147 000 hectáreas.

Clima y zona

Es interesante notar que a pesar de ser un área relativamente pequeña el Cajón del Diablo cuenta con tres tipos cimáticos, de acuerdo a la clasificación de Koppen, modificada por García, tal como es publicado en los mapas climáticos de INEGI (ver mapas de tipos de clima y de efectos climáticos). Esta variación es indicadora de una diversidad de hábitat poco común en la región desértica y es de gran influencia en la alta riqueza biológica del sitio. El tipo climático dominante es el clima muy seco, subtipo muy seco cálido (BW (h') hw), con lluvias de verano y donde la precipitación invernal es del orden del 5 al 10.2%. Se encuentra ubicado en la parte centro, Noreste y Sur del área de estudio. Le sigue en cobertura geográfica el tipo clima muy seco, también del subtipo cálido, pero en estos lugares el porcentaje de precipitación invernal es superior al 10.2 %. Se ubica en la porción Noroeste, iniciándose en las cercanías de Punta el Mareño. Por último, en la región Sur, al Sureste de la Sierra el Aguaje existe el tercer tipo climático del área: el clima muy seco, subtipo semicálido con lluvias de verano, invierno fresco y donde la precipitación invernal va del 5 al 10.2%.

Es una zona en la que sus principales aspectos económicos son la agricultura de riego, pesquerías de camarón, de especies finas de escama; ganadería y ecoturismo.

Conservación

Fue decretada en 1937 como reserva de caza por el Departamento Forestal y de Caza y Pesca de la Secretaría de Agricultura y Recursos Hidráulicos (SARH de aquí en delante), con el fin de preservar "...las especies conocidas comúnmente por Venado Cola Blanca, Venado Bura, Jabalí, Codorniz, Paloma Morada, Paloma de Alas Blancas y Huilota..." pero estudios de campo posteriores al decreto han hecho sospechar que algunas de ellas ya han desaparecido del sitio o al menos sus poblaciones se encuentran sujetas a fuertes presiones, especialmente las cinegéticas. Los límites marcados en el decreto original fueron: "...al Norte colinda con el distrito de Hermosillo, al Sur con el Rancho "La Pirinola"; al Este con los terrenos "El Potrero", "Ana Marina de la Puente", con el baldío "carrizo de Orozco" y con los terrenos denominados "Francisco Escobar"; por el Noreste colinda con la Bahía de Tastiota; y por el Oeste con baldío.". Sin embargo, con el paso del tiempo la nomenclatura de los predios cambia y aunado a que la reserva no recibe atención y mucho menos manejo por un período prolongado de tiempo, los límites se pierden y resulta difícil ubicarla de forma precisa. En la actualidad las dimensiones de esta reserva es materia de discusión y aún el Sistema Nacional de Áreas Protegidas (SINAP) tiene muy pocos datos de ella (Camacho, SINAP, com.per.). El 21 de diciembre de 1984, mediante un acuerdo formal, se realizó la transferencia de recursos entre la Secretaría de Desarrollo Urbano y Ecología (SEDUE) y la Secretaría de Agricultura y Recursos Hidráulicos (SARH) donde la reserva de caza

Problemática

Presenta una serie de problemas:
 La contaminación por el uso de agroquímicos
 La extracción de pesquerías, leña y camaronicultura.
 Modificación del en torno a causa del hombre.

Flora

De acuerdo con los datos de INEGI (ver mapa de vegetación), la vegetación dominante en estas regiones es definitivamente el matorral sarcocaule, el cual cubre aproximadamente el 60% del área, principalmente en la parte de pendiente al centro y Sur. Le sigue en cobertura el matorral desértico microfilo, en la porción centro Norte y Noreste del área, mientras que la región restante se encuentra repartida entre los siguientes tipos de vegetación: matorral sarcocrasicaule, mezquital, áreas sin vegetación aparente, matorral crasicaule, vegetación halófita y regiones de agricultura con riego suspendido. Cabe notar que una importante porción al centro Norte (la Zona de Riego del Sahuaral) se encuentra actualmente bajo agricultura de riego. Existe, además de esta clasificación de la vegetación, una específica para el área (Felger y Lowe, 1976) la cual puede ser consultada en caso de requerir mayor información. Para los efectos prácticos de este trabajo la clasificación y mapas de INEGI cumplen con los requerimientos del proyecto.

Para la porción terrestre y sus inmediaciones se conocen 239 formas de plantas, distribuidos en 54 familias, números que pronto se verán superado cuando se publique el libro en preparación con la flora de la región, por Richard Felger (Felger, com.pers.). Para la Isla San Pedro Nolasco, de acuerdo con Cody et al (1983), se conocen a la fecha 68 formas distribuidas en 27 familias, pero creemos que esta lista es aun incompleta. En cuanto a flora de interés especial respecta, para el área de estudio hay mucho que decir:

 Opuntia reflexispina es una cactácea cuya única población conocida en el mundo se encuentra en el límite Norte del Cajón del Diablo (Bravo-Hollis, 1972).
 Lysiloma candida es una especie de leguminosa que encuentra principalmente en Baja California y presenta una población disyunta en la región conocida como Bahía San Pedro, misma situación en la que se encuentran Bourreria sonorae, algunas especies de Ambrosia y otras más que ya fueron enlistadas previamente.
 Euphorbia californica es una especie con muy pocas localidades conocidas en Sonora (solo tres de acuerdo con Hastings, Turner y Warren, 1972) y es posible encontrarla en la mencionada área protegida (Parra, 1991).
 La jojoba, Simmondsia chinensis, es la única especie de la familia simmondsiacea y esto es a causa de sus particulares características que la hacen tan diferente de otras plantas, separándola a este nivel taxonómico relativamente alto. Se encuentra restringida al desierto Sonorense (Hastings, Turner y Warren, 1972) y es susceptible de un aprovechamiento racional con fines comerciales. Existen importantes poblaciones de esta especie en el área.
 Psilotum nudum es una planta primitiva que usualmente se encuentra en áreas húmedas y templadas, aunque es una especie poco común. El Cañón del Nacapule es la única localidad conocida para una región desértica.
Prosopis articulata, especie de mezquite endémico del Desierto Sonorense.
 Agave felgeri, A. chrysoglossa y A. colorata son tres especies de magueyes endémicos para Sonora y de distribución muy restringida (Gentry, 1972; Gentry, 1982). Las tres especies se distribuyen an el área de estudio.
 Echinocereus websterianus, Mammillaria multidigitata y Mammillaria tayloriorum son tres especies de cactos microendémicas para la isla San Pedro Nolasco y, por tanto, muy susceptibles al peligro de extinción.
 Acacia willardiana es un árbol endémico para el Desierto Sonorense y para Sonora (Hastings, Turner y Warren, 1972), encontrándose muy usualmente en hábitats rocosos en el área de estudio.

Fauna
Para la región de estudio se conoce actualmente una gran riqueza de especies de fauna y eso se refleja en las publicaciones que ya desde principios de siglo aparecieron concernientes al conocimiento del número de especies. En resumen podemos decir que se encuentran al menos 799 especies de invertebrados en total para el área. De estas, nueve son endémicas al Golfo de California, siendo una esponja, un sipuncúlido, cinco gasterópodos y dos braquiuros (Brusca, 1980). Es conveniente remarcar la presencia de la estrella de mar Heliaster kubinijii, la que en épocas recientes mostró una fuerte declinación en sus poblaciones y llegó a ser considerada como candidata a enlistar bajo una categoría de protección.

En cuanto a peces estamos manejando aquellos estrictamente marinos ya que la porción terrestre carece de cuerpos de agua y corrientes de tipo permanentes, tal como se vio en la descripción hidrológica del área. Se conocen 283 especies (ver listado de peces) en total de los cuales 20 peces cartilaginosos (elasmobranquios) y 263 peces óseos (teleósteos).

Además, 193 especies (68.2%) de las 283 se encuentran restringidas a arrecifes rocosos, siendo 14 de ellas son endémicas para el Golfo de California.

89 especies están restringidas a fondos blandos (arena, lodo) y pelágicos, de las cuales, 2 son endémicas para el Golfo de California. Además, 41 de los 89 son visitantes ocasionales en los arrecifes rocosos (o pelágicos).

En lo que a mamíferos respecta, en el área se distribuyen 67 especies repartidas en 20 familias (ver listado de mamíferos) correspondiendo al 44.66% y al 71.42% de los mamíferos conocidos respectivamente en número de especies y familias para el estado de Sonora (Parra-Salazar y Quijada-Mascareñas, 1992), haciendo evidente la riqueza mastozoológica del sitio. Entre las especies de interés de este grupo podemos mencionar a Zalophus californianus, el lobo marino, especie considerada como de protección especial (SEDUE, 1991) y de la cual se encuentra al menos una lobera importante en la isla San Pedro Nolasco, cuya población cuenta con un promedio de 900 individuos (Le Boeuf, 1983; Zavala et al, inédito); el chichimoco, Tamias dorsalis sonorensis es una subespecie microendémica al área de estudio y de la cual actualmente se conoce muy poco, aunque por definición, un organismo con un rango distribucional tan reducido es altamente susceptible de desaparecer y debe por ello ser considerado como amenazado per se (Master, 1991). La especie fue descubierta para el área costera apenas en 1965 (Loomis y Stephens, 1965) y no fue sino hasta 1977 que Callahan y Davies la reconocen como una subespecie diferente. Desde la publicación de su descripción, son contados los trabajos que se han llevado a cabo con este mamífero y se desconocen aspectos tan básicos como la distribución actual, población y otros más. De hecho, las localidades de esta ardilla manejadas en este documento (ver mapa de elementos especiales) son en su mayoría inéditos y están en vía de ser publicados (R.Castillo-Gámez, en preparación) pero de ellos se desprende que casi la totalidad de la distribución de la especie se encuentra en el área de estudio.

Existe un murciélago llamado Myotis leibii cuya única localidad conocida para el estado de Sonora es en las cercanías de Guaymas, en el área de estudio. Este murciélago es raro y no se conocen más datos desde el registro en 1958 (Caire, 1978). Además, en general esta región muestra una especial abundancia de quirópteros (murciélagos), debido a la riqueza de hábitat y a la presencia del ecotono entre las provincias bióticas sinaloense y sonorense, de tal manera que el Cajón del Diablo, considerándolo como el área de estudio, es el límite distribucional Norte y Sur para un número considerable de especies, y esto es válido tanto para plantas como para animales.

Es necesario apuntar que en el listado de mamíferos aparecen algunas especies que se consideran dentro por rango distribucional, pero no hay registros recientes de su existencia, como es el caso de Ovis canadensis, y Erethizon dorsatum (Caire, op.cit).

Por otra parte, también encontramos en el Cajón del Diablo mamíferos de interés cinegético como el venado bura (Odocoileus hemionus) y el cola blanca (Odocoileus virginianus) que actualmente se encuentran bajo presión de cacería furtiva, la cual fue constatada en el presente estudio.

En la porción insular del área de estudio se conocen al menos una especie de roedor endémico para la isla, Peromyscus pembertoni, el cual, como se deduce lógicamente por el tamaño de la isla, es altamente sensible a cambios en el ecosistema y se encuentra pues en inminente peligro de desaparecer. De hecho, de acuerdo con lo manejado por el Centro de Datos para la Conservación de la Naturaleza en Sonora, existen actualmente amenazas por desplazamiento por otra especie del mismo género, P. boylei.

En materia de anfibios y reptiles se reportan para el Cajón del Diablo 52 especies de reptiles (ver lista de reptiles y lista de anfibios) en 14 familias y 10 especies de anfibios en 5 familias. Entre ellos se encuentran algunas especies de interés especial:

 Las tortugas marinas o caguamas son especies que han sufrido gran presión de explotación. Por ello el Gobierno Mexicano estableció una veda permanente a su explotación así como campañas de concientización para reducir el consumo de su carne y huevos. De las especies mexicanas, cuatro tienen ocurrencia en el área, aunque es conveniente notar que no hay registros de anidación. Las especies que ocurren en el área son:Caretta caretta, Chelonya midas, Dermochelys coriacea y Lepidochelys olivaceae.
 La corúa, mazacuata o boa constrictora, Boa constrictor imperator, encuentra su límite distribucional Norteño en Sonora, registrándose para el área de estudio. Actualmente la boa se encuentra bajo categoría de protección, pero a pesar de ello es usual su explotación para venta como mascotas.
 Dentro del grupo de los teidos (lagartijas colas de látigo o huicos), hay dos taxas de interés: Cnemidophorus burti burti que se encuentra restringida al desierto Sonorense y una especie en vías de ser descrita asignable al mismo género (Quijada-Mascareñas, Centro de Ecología, UNAM, com.per.).
 Heloderma suspectum es una de las tres únicas especies de lagartijas venenosas en el mundo, además de Heloderma horridum y Lanthanothus. Actualmente se encuentra enlistado por el gobierno federal, así como la tortuga de desierto Xerobates (=Gopherus) agasizii.
 En la isla San Pedro Nolasco se conocen actualmente al menos tres lagartijas endémicas: Phyllodactylus homolepidurus nolascoensis, Ctenosaura hemilopha nolascoensis y Uta nolascoensis (Soulé y Sloan, 1966).

Por aves encontramos 250 especies en 49 familias (ver listado de aves) representando el 52.74% de las especies y el 81.67% de las familias. Existen especies de interés ya sea por estar amenazadas o por su rareza. Entre ellas mencionaremos a: Ajaia ajaja, Ammodramus savannarum, Branta canadensis, Sterna elegans, Pandion haelietus, Sula leucogaster, Falco mexicanus y Falco peregrinus.

Hay que tomar en cuenta la presencia de especies de interés cinético, tales como Branta canadensis, algunas especies de codorniz (Callipepla gambelii, etc) y de palomas (Zenaida spp y Columbina spp), las cuales pueden en un momento dado utilizarse como fuente de ingreso a los lugareños, siempre y cuando sean aprovechados bajo el marco del aprovechamiento sostenido de los recursos.

Véase también
 Sonora
 Organización territorial de México

Enlaces externos

  Parra Salazar, Ivan Eduardo. 1993. PROPUESTA DE MODIFICACION DEL DECRETO QUE CREA LA RESERVA DE CAZA "CAJON DEL DIABLO", PARA ESTABLECERLA COMO RESERVA DE LA BIOSFERA. Centro Ecológico de Sonora, Gobierno del Estado de Sonora.

 Gobierno del Estado de Sonora  — sitio web oficial
 Comisión del Fomento al Turismo

Reservas de la biosfera de México
Turismo en el estado de Sonora

Cajón del Diablo


«Silver Lining» es una canción de la banda estadounidense de rock Player, involucrada con la música disco, publicada en 1978 a través de RSO Records. Un año después se editaron otras versiones en países como Japón por medio de Philips Records.

Es la segunda parte del disco Danger Zone, la escribió Peter Beckett y ocupó el puesto número 62 en los Estados Unidos por 6 semanas.

Posiciones

Formación
 Peter Beckett — voz principal, guitarra
 Ronn Moss — bajo, coro
 J.C. Crowley — teclado, coro
 John Friesen — batería, percusión
 Wayne Cook — teclado, sintetizadores

Referencias

Enlaces externos
 Video de Silver Siling - Player en Youtube.

Canciones de 1977
Sencillos de 1978
Sencillos de Player
Canciones de Player
Sencillos de rock
Canciones compuestas por Peter Beckett
Canciones de pop rock

Silver Lining


The MK Indy is a Lotus 7 replica based on the Locost principle, production started in 1997 and built by MK Sportscars in Maltby, Rotherham. The Indy has an independent rear suspension using the differential and drive shafts from a Ford Sierra.  It uses many other components from the Sierra, including front hubs and steering rack.  Further, it can be fitted with any of a variety of engines, the most popular choices being the Ford Pinto engine from the Sierra for its ease and cheapness or a large motorcycle engine for its light weight and high rpm.

Resurrected in November 2016, the company is now based in Braintree, Essex with a more modern take on the build.
By using the engine and running gear from the NB Mazda MX-5, the updated MK Indy RX-5 ignites the spark from the little Japanese engine once more.
The mixture of a low price entry kit and the options from there on, allows for a perfect B-road cruiser to an ultimate track weapon.

The newer form of the MK Indy, now houses one of two huge power-plants;
The Honda Civic Type-R V-tec K20 engine or the vicious Suzuki Hayabusa 1340cc motorbike engine.

Updates to the chassis have made the car more nimble and precise than ever, propelling the car to enter into race track domination.
The Cup 200 car begins its racing journey with the 750 Motor Club in April 2023 with sights set on having a full MK Cup 200 grid, opening the door for a pure skill based event to rival all.

See also
 List of car manufacturers of the United Kingdom

References

External links

Lotus Seven replicas
Cars of England

MK Indy